A

TŰZ

ÉBREDÉSE

FRANCESCA HAIG

Libri Kiadó

Copyright © De Tores Ltd, 2016

Hungarian translation © Nagy Gergely

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

The Fire Sermon Trilogy 2.

The Map of Bones, HarperVoyager, Harper Collins, 2016

Fordította Nagy Gergely

Borítóterv © Tony Mauro

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztő Uzseka Norbert

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

A borítót az eredeti alapján Tillai Tamás készítette

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-433-099-8

Ezt a könyvet a szüleimnek, Alannek és Sallynek ajánlom szeretettel és hálával: tőlük kaptam a szavak iránti örök szenvedélyemet.

PROLÓGUS

Valahányszor megjelent álmomban, úgy láttam, mint legelőször: lebegve. Körvonal volt csupán, homályos alak a tartály vastag üvegfala meg a benne lévő ragacsos folyadék mögött. Csak kis részleteket tudtam elkapni: a vállára bicsakló fejét, az arca vonalát. Nem láttam tisztán a vonásait, de tudtam, hogy ő az, ugyanúgy, ahogy megismerném a karja súlyáról, ha átölelne, vagy a lélegzete hangjáról a sötétben.

Kip törzse előregörnyedt, a lábai csak lógtak alatta. Lebegő teste kérdőjel volt, s én tudtam a választ.

Bármit inkább, mint ezeket az álmokat – még azt a képet is szívesebben láttam volna viszont, ahogy leugrik. Napközben ez elég gyakran megjelent a szemem előtt: az a féloldalas vállvonás, mielőtt elrugaszkodott. A hosszú zuhanás. A siló padlója lett a mozsár, a csontjai a mozsártörő, és szétmorzsolták a húsát.

Amikor a tartályban láttam álmomban, az valami másféle borzalom volt. Nem a siló padlóján szétterülő vértócsa, hanem még rosszabb: csövekkel, drótokkal végzett makulátlan kínzás. Hónapokkal ezelőtt szabadítottam ki a tartályból. De amióta láttam meghalni a silóban, a legtöbb álmom újra visszazárta az üvegfal mögé.

Az álomkép most átváltozott. Már nem Kip volt az: Zach-et láttam, aludt. Az egyik kezét felém nyújtotta: láttam a körme körül a megrágcsált bőrfoszlányokat; láttam az állkapcsa vonalát, amit borosta durvított el.

Nagyon kicsi gyerekkorunkban közös kiságyban aludtunk, minden éjjel összebújva. És még idősebb korunkra, amikor már megtanult félni tőlem, lenézni engem – a testünkből még akkorra sem veszett ki ez a megszokott közelség. Amikor kinőttük a közös ágyat, mindig a másik oldalamra fordultam a saját ágyamban, és néztem, ahogy a másik fal mellett ő is megfordul.

Hát most megint csak néztem az arcát, ahogy aludt. Semmi nem árulkodott rajta arról, mit is tett. Én voltam a megbélyegzett iker, de az ő arcán kellett volna valamilyen jelnek lennie. Hogy lehet, hogy megépíttette a tartályokat, elrendelte a mészárlást a szigeten, és mégis ilyen nyitott szájjal, mindenről megfeledkezve tud aludni? Ébren sosem bírt nyugton maradni. Eszembe jutott a keze, az is mindig mocorgott, láthatatlan csomókat kötött a levegőbe. És most mozdulatlan. Csak a szemgolyója táncolt, ahogy az álombeli mozgást követte. A nyakán egy ér a szíve ritmusára lüktetett. Meg az enyémére – a kettő egy volt. Ha az övé megáll, megáll az enyém is. Minden lehetséges alkalommal elárult engem, közös halálunk mégis olyan ígéret maradt, amit nem szeghet meg.

Aztán kinyitotta a szemét.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte.

Egészen a szigetig menekültem előle, aztán el a keleti pusztaságba, és most mégis itt volt az én ikertestvérem, bámult rám az álom csendjében. Olyan volt, mintha kötéllel lennénk összekötve, és minél távolabb futunk egymástól, az annál jobban megfeszül.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte megint.

– Meg akarlak állítani – feleltem. Valaha azt mondtam volna, meg akarom menteni. Lehet, hogy nincs is különbség a kettő között.

– Nem tudsz – nem volt diadal a hangjában, csak a kőkemény bizonyosság.

– Mit ártottam én neked? – kérdeztem most én. – És te, te mit tettél velünk?

Zach nem felelt – a lángok feleltek helyette. Jött a robbanás, fehér villanása széttépte az álomképet. Ellopta a világot, és tűzre cserélte.

1. FEJEZET

A lángok közül ébredve belesikoltottam a sötétbe.  Kip után kapva csak a hamutól porzó pokrócot találtam. Valahányszor megpróbáltam beletörődni a hiányába, arra ébredtem, hogy feledékeny testem csak az ő vágyott melege felé fordul.

Hátrahanyatlottam a sikoly visszhangjaiba. Mostanában gyakrabban álmodtam a robbanásról. Ott volt az álmaimban, és néha ébren is megtalált. Egyre jobban értettem, miért őrül meg ennyi látó. Látónak lenni olyan, mint egy befagyott tavon sétálni: minden egyes látomás újabb repedés alattam, a jégen. Sokszor éreztem úgy, most biztosan betörik ép elmém vékony felszíne, és elmerülök.

– Izzadsz – szólalt meg Piper.

Gyorsan, hangosan szedtem a levegőt, és nem tudtam lelassítani.

– Nincs is meleg. Lázasnak érzed magad?

– Még nem tud beszélni – szólt bele Zoe a tűz másik oldaláról. – Egy perc, és elmúlik.

– Lázas! – jelentette ki Piper, miután a homlokomra tette a kezét. Mindig ezt csinálta, ha látomásom volt. Gyorsan mellettem termett, és elárasztott a kérdéseivel, pedig még el sem oszlott teljesen a látomás.

– Nem vagyok beteg – ültem fel, ellökve közben a kezét, majd megtörölve az arcomat. – Csak megint a robbanás.

Mindegy, hányszor szenvedtem már végig ezt a látomást, nem lehetett rá előre felkészülni. Egymásba folytak tőle az érzékeim. A hangja tökéletes sötétség; a villanás fehérje ott visított a fülemben. A forróság túlment minden fájdalmon: teljes, tökéletes kín. A lángok mérete is túllépett minden lehetségesen: ellepték a láthatárt, az egész világ eltűnt egyetlen pillanatnyi, mégis örökké tartó lángolásban.

Zoe felállt, és a tűz maradékán átlépve a kezembe nyomta a vizeskulacsot.

– Egyre gyakrabban jelentkezik a látomás, ugye? – szólalt meg Piper.

– Miért, számolod? – kérdeztem. Nem felelt, csak nézett, amíg ittam.

De tudtam, hogy hetek óta most sikítottam először. Annyira igyekeztem! Nem aludtam, megzaboláztam görcsös légzésemet, ha jött egy látomás, addig szorítottam össze a fogaimat, míg már olyan érzés volt, mintha egymást őrölnék porrá. De Piper így is észrevette.

– Figyeltél? – kérdeztem.

– Igen – bólintott, és meg sem rezzent a tekintetemtől. – Teszem, amit tennem kell az ellenállásért. A te dolgod, hogy elviseld a látomásokat. Az én dolgom pedig, hogy eldöntsem, hogyan használjuk fel őket.

Végül én néztem félre, és a másik oldalamra hengeredtem.

Hetekig hamu volt az egész világunk. Miután már otthagytuk a pusztaságot, a szél még mindig keletről fújt, és fekete porral szórta be meg az eget. Amikor Piper vagy Zoe mögött ültem a lovon, láttam, hogy még a fülük kanyarulataiba is beleette magát.

Ha sírtam volna, a könnyek is feketék lettek volna. De nem volt időm a könnyekre. És mégis kiért sírnék? Kipért? A szigeten meghalt emberekért? Mindazokért, akik New Hobartban ragadtak? Vagy azokért, akik még mindig az időn kívül lebegtek a tartályokban? Túl sokan vannak, és az én könnyeim mit sem használnak nekik.

Megtanultam, milyen tüskés dolog a múlt. Az emlékek a bőrömbe kaptak, kérlelhetetlenül, mint a pusztaságbeli fekete folyóparton növő tüskebokrok. Még ha valami boldog emléket akartam is felidézni (ahogy ülünk Kippel az ablakban, a szigeten, vagy Elsával és Ninával nevetünk valamin a konyhában, New Hobartban), az agyam mindig ugyanoda lyukadt ki: a siló padlójához. Az utolsó percekhez: a Gyóntatóhoz, és amit elmondott Kip múltjáról; aztán Kip zuhanásához, a testéhez odalent a betonpadlón.

Azon kaptam magam, hogy irigylem Kip emlékezetkiesését. Így aztán megtanultam nem emlékezni. Belekapaszkodtam a jelenbe, alattam a ló masszív, meleg testével. Porba rajzolt térképek fölé hajoltam Piperrel, úgy tanakodtunk a következő úti célunkon. Néztem a hamuban az érthetetlen üzeneteket, amelyeket a gyíkok húztak lelógó hasukkal az összetört földre.

Tizenhárom éves koromban, még frissen bélyegzettként, csak bámultam a lassan gyógyuló sebet a tükörben, és azt mondtam magamban: Ez vagyok én. Most ugyanezt csináltam az új életemmel is. Próbáltam megtanulni, hogyan vehetem birtokba, ahogy a megbélyegzett testet is megtanultam. Ez az életem, mondtam magamban minden reggel, amikor Zoe a vállamat megrázva felkeltett, ha én kerültem sorra az őrségben, vagy amikor Piper földet rugdalt a tűzre, és közölte, ideje továbbmenni. Most ez az életem.

Miután megtámadtuk a silót, Wyndham közelében mindenütt annyi tanácsi őrjárat nyüzsgött, hogy mielőtt nyugatra indulhattunk volna, el kellett kanyarodnunk délre, átkelni a pusztaságon, a föld testén ejtett eme hatalmas seben.

Végül aztán el kellett engednünk a lovakat – nem maradtak volna életben gyíkhúson és lárvákon, mint mi, és amerre jártunk, nem nőtt fű. Zoe felvetette, hogy együk meg őket, így nagyon megkönnyebbültem, amikor Piper válaszul rámutatott, hogy pont olyan csontsoványak, mint mi. Igaza volt: olyan hegyesen álltak ki a hátukon a csigolyák, mint a gyíkok szúrós bőrlebernyegei. Amikor Zoe elengedte őket és elvágtattak nyugat felé, a lábaik alig voltak vastagabbak a csontnál. Nem lehetett tudni, előlünk menekülnek-e, vagy csak a pusztaságból akarnak kiszaladni.

Azt hittem, tisztában vagyok vele, miféle pusztítást okozott a robbanás. De ezekben a hetekben ismét szembesültem a rombolással. A föld bőre helyenként úgy húzódott vissza, mint egy szemhéj, és csak megpörkölődött sziklákat, port hagyott maga után. Azt mondják, a föld nagy része így nézett ki a robbanás után: tönkrement. Hallottam a bárdok dalait a Hosszú Télről, amikor évekig hamu fedte az eget, és semmi sem nőtt a földön. Mostanra, több száz évvel később, a pusztaság már visszahúzódott keletre, de miután megjártuk mi is, már sokkal jobban értettem a félelmet, a dühöt, ami a tisztogatáshoz vezetett: amikor a túlélők elpusztítottak minden gépet, ami a robbanás után maradt. A maradványaikat övező tiltás nem egyszerűen a törvény erejével bírt – ösztönös volt. Akármit is beszéltek arról, mi mindenre voltak képesek a gépek annak idején, azelőtt, az mind eltörpült a bizonyíték mellett, hogy végül mit értek el: a tüzet és a hamut. A Tanács szigorú büntetést rótt a tiltást megszegőkre, de sosem kellett azt kiszabni: a törvényt saját, ösztönös undorunk tartatta be. Remegve fordultunk el minden gépi töredéktől, ami időnként még előkerült a földből.

Az emberek tőlünk is ugyanígy, remegve fordultak el: az Omegáktól, akiknek a testén nyomot hagyott a robbanás. Ugyanez a tűztől, fertőzéstől való félelem vitte rá az Alfákat, hogy kivessenek minket maguk közül. Az ő szemükben a testünk maga volt az emberi pusztaság: terméketlen, hibás. Mi voltunk a rosszabbik iker, mi hordtuk magunkban a robbanás nyomát, pont, ahogy a felperzselt föld keleten. Ők pedig messzire üldöztek minket onnan, ahol ők éltek, és a földet művelték; próbáljunk csak megélni valahogy a kiégett mezőkön.

Piper, Zoe meg én úgy tértünk vissza keletről, mintha megfeketedett szellemek lennénk. Amikor először megmosakodtunk, feketére festettük a patakot. Az ujjaim közt még jó ideig szürke maradt a bőr. Piper és Zoe sötétebb bőre valami szürkés árnyalatot vett fel, ami le sem jött a vízzel: az éhség, kimerültség színe volt. A pusztaság nem olyasmi, amit könnyedén maga mögött hagy az ember. Már nyugat felé tartottunk, de még mindig hamut ráztunk ki a pokrócainkból esténként, amikor kibontottuk őket, és reggel még mindig hamut köhögtünk fel.

Ω

A barlang bejárata mellett ültünk Piperrel, néztük, ahogy a nap lerázza magáról az éjszakát. Több mint egy hónappal ezelőtt, a siló felé tartva ugyanebben az eldugott barlangban aludtunk, ugyanezen a lapos sziklán kuporogtunk. A térdem melletti kövön még ott volt a nyoma, hogy Piper azon fente élesre a kését.

Ránéztem Piperre. Az egyetlen karján a vágás rózsaszín csíkká forrt össze, a heg kidudorodó, viaszos felülete összeráncolódott, ahol az öltések annak idején összefogták a sebet. Az én nyakamon is összeforrt végre a Gyóntató késétől származó vágás. A pusztaságban még nyílt seb volt, a szélén mindig hamu. Vajon még mindig ott van a hamu, most már bennem, fekete pontocskái ott rejtőznek a heg páncélja alatt?

Piper a késére tűzve egy darab nyúlhúst nyújtott felém. Az előző estéről maradt, kihűlt zsír borította, szürke szálakba sűrűsödve. Megráztam a fejem és elfordultam.

– Muszáj enned – mondta. – Még hét hét, mire az Elsüllyedt Partra érünk. És még több, ha át kell mennünk a nyugati partra, már ha meg akarjuk keresni a hajókat.

Minden beszélgetésünk a hajókkal kezdődött és ért véget. A nevük mintha varázsigévé vált volna: a Rosalind. Az Evelyn. És ha az ismeretlen tenger veszélyei sem süllyesztették el őket, most úgy éreztem, majd a mi várakozásunk súlya fogja. Most már ez a két hajó jelent mindent. Sikerült elragadnunk a Tanácstól a Gyóntatót meg a gépet, aminek segítségével számon tartottak minden Omegát – de ez nem elég, különösen a szigeten történt mészárlás után. Ezzel talán hátráltattuk egy kicsit a Tanácsot, kihúztuk a kezükből két legerősebb fegyverüket, de a tartályok csak várnak türelmesen. Én magam is láttam őket, látomásokban és a rémes, kézzelfogható valóságban is. Számtalan sornyi üvegtartály, mindegyik egy pokol.

Ezt a sorsot szánta a Tanács mindannyiunknak. Ha pedig mi nem szánunk magunknak valami mást, nem küzdünk valami célért, akkor csak a porban kaparászunk, és nem lesz vége soha. Egy ideig talán elhalaszthatjuk a tartályok korszakát, de ennél többet nem tehetünk. Korábban a szigetre akartunk eljutni. Az vérben és füstben végződött. Most tehát a hajókat keressük, amelyeket még Piper küldött ki a szigetről, hónapokkal ezelőtt, hogy keressék meg a Másholt.

Volt, amikor inkább tűnt ez vágynak, mint tervnek.

A következő teliholdnál lesz négy hónapja, hogy elindultak a hajók.

– Ez rengeteg idő a nyílt tengeren – mondta Piper, ahogy ott ültünk a sziklán.

Nem tudtam neki semmi biztatót mondani, úgyhogy csöndben maradtam. Nem csak arról volt szó, hogy a Máshol ott van-e vagy nincs. A valódi kérdés az, mit nyújthat nekünk, ha létezik. Mit tudnak a lakói, vagy mit csinálnak, amit mi nem tudunk. A Máshol nem lehetett egyszerűen egy másik sziget, egy újabb rejtekhely a Tanács elől. Talán egy kis nyugtunk lenne ott, de az sem megoldás, nem jobb, mint a régi sziget volt. Ennél többre van szükség: valódi alternatívára.

Ha a hajóink megtalálták a Másholt, még vissza is kell térniük a csalóka tengeren. Ha ezt túlélték, és nem kapták el őket, amikor az elfoglalt szigetre vissza akartak menni, akkor most a Sivár-foki találkozási pontra kell tartaniuk, az északnyugati parton.

Olyan kicsinek tűnt erre az esély: egymásra torlódott a sok ha, minden reményünk testetlenebb lett az előzőnél, míg Zach tartályai nagyon is szilárdak, és minden nappal csak egyre több lesz belőlük.

Mostanra Piper már megtanulta, hogy nem szabad nekifeszülnie az ilyen hallgatásaimnak. Csak bámulta a felkelő napot, és folytatta:

– Eddig, amikor kiküldtünk néhány hajót, egyesek vissza is tértek a szigetre, hónapokkal később, és semmi más eredménye nem volt az útjuknak, mint sérült hajótestek és skorbutos legénység. Két hajó pedig sosem tért vissza. – Egy pillanatra elhallgatott, de az arcán nem látszott érzelem. – Nem is a távolság kérdése, még csak nem is a viharoké. Néhány hajósunk olyan dolgokról mesélt, amelyeket szinte el sem tudunk képzelni. Néhány évvel ezelőtt a legjobb kapitányunk, Hobb, három hajóval elindult északra. Több mint két hónapig voltak távol. Mikor Hobb visszatért, közeledett a tél; és addigra már csak két hajója maradt. Épp elég súlyosak a téli viharok, amiket a nyugati parton már megszoktunk… télen még a szigetre sem keltünk át soha, ha nem volt muszáj. De Hobb azt mesélte, északabbra az egész tenger befagyott. A jég meg könnyedén összeroppantotta az egyik hajót – széttárta az ujjait, aztán ökölbe szorította a kezét. – Odaveszett a teljes legénység. – Megint elhallgatott. Mindketten a merevre fagyott füvet néztük. A tél már közeledik.

– Ennyi idő után – szólalt meg megint – te még hiszel benne, hogy a Rosalind és az Evelyn ott vannak kint, a tengeren?

– Azt nem tudom, hiszek-e benne – feleltem. – De az biztos, hogy remélni remélem.

– És neked az elég?

Megvontam a vállam. Különben is, mit is jelent az, hogy „elég”? Mire elég? Elég, hogy tovább tudjunk menni, gondoltam. Megtanultam, hogy ennél többet ne is várjak. Elég, hogy a napi pihenés végén összehajtsam a pokrócomat, visszagyömöszöljem a hátizsákomba, és egy újabb éjszakán át meneteljek Piper és Zoe után a síkságon.

Piper ismét odanyújtotta nekem a húst. Megint elfordultam.

– Ezt abba kell hagynod – szólt rám.

Most is ugyanúgy beszélt, mint mindig: mintha az egész világnak ő parancsolna. Ha lehunytam a szemem, elképzelhettem, hogy még mindig a szigeten, a Gyűlésteremben osztogatja az utasításokat, nem pedig egy sziklán ücsörög szakadt, foltos ruhában. Időnként egyenesen csodáltam a magabiztosságát – hogy micsoda elszántság van benne egy olyan világban is, amely megtett mindent, hogy megmutassa nekünk: értéktelenek vagyunk. Máskor viszont zavarba jöttem tőle. Azon kaptam magam, hogy figyelem, ahogy mozog. Az utóbbi néhány hét után vékonyabb lett, a bőr feszesen simult az arccsontjára, de az állkapcsa dacos vonala nem változott, és széles vállát is ugyanolyan határozottan húzta ki. Mintha az ő teste olyan nyelvet beszélne, amit az enyém sosem tud megtanulni.

– Mit kell abbahagynom? – kérdeztem, de nem néztem a szemébe.

– Tudod te, mire gondolok. Nem eszel semmit. Alig alszol, alig beszélsz.

– De lépést tartok veled meg Zoe-val, nem?

– Nem mondtam, hogy nem. Csak arról van szó, hogy már nem vagy önmagad.

– És te mióta tudod ilyen jól, hogy milyen is vagyok? Én magam is alig ismerem magam. – Szavaim hangosan csengtek a reggel csendjében.

Tudtam, hogy nem szép dolog így ráförmedni. Éppenséggel igaz, amit mondott. Egyre kevesebbet ettem, még most is, hogy a pusztaságból kijutva többet tudtunk vadászni. Épp csak annyi ételt vettem magamhoz, hogy életben maradjak, és haladni tudjak. Fagyos napokon, ha rám került az őrség sora, ledobtam a pokrócot a vállamról, felkínáltam magam a hidegnek.

Nem tudtam volna megmagyarázni Pipernek és Zoe-nak, miért csinálom ezt. Az azzal járt volna, hogy Kipről kell beszélnem. A neve, az az egyetlen szótag, halszálkaként akadt a torkomon.

A múltja is elakasztotta a szavam. Nem tudtam beszélni róla. A siló óta, ahol a Gyóntató elárulta nekem, milyen ember volt Kip a tartály előtt, mindenhová magammal hordtam ezt a tudást. Jól tudtam titkot tartani. Tizenhárom évig rejtegettem a családom elől is a látomásaimat, mielőtt Zach leleplezett. A Gyóntató elől négy évig sikerült elrejtenem a szigetről szóló látomásaimat az Őrzőben. A szigeten hetekig titkoltam Piper és a Gyűlés elől, ki is az ikertestvérem. Most pedig eltitkoltam, mit tudok Kipről. Hogy gyerekkorukban kínozta a Gyóntatót, örömmel nézte, ahogy megbélyegzik és elküldik otthonról. Hogy felnőttként megpróbálta pénzért felkutattatni, és saját biztonsága érdekében az Őrzőbe záratni.

Hogy lehet számomra ennyire idegen, amikor ujjam egyenként minden csigolyáját ismerte, és pontosan tudtam, hogyan görbül a csípője az enyém mellett?

De a végén, a silóban, úgy döntött, hogy meghal – hogy megmentsen engem. Mostanában úgy tűnt nekem, mi már csak ezt az egyetlen ajándékot adhattuk egymásnak – a saját halálunkat.