Borítószöveg

A tizenhat éves Marina Farkas egy apró nyugat-londoni lakásban él. Vele lakik érzelmileg labilis anyja, illetve három idős hölgy, Zsuzsi, Ildi és Rózsi. Ők hajdanán valahonnan a határon túli magyar területekről menekültek Angliába a maguk házi használatú magyar nyelvével meg szokásaival.

Marina így igazi kívülálló. De hogy jövőjét az idegen országban biztosítsák, a családja roppant anyagi áldozatok árán beíratja őt egy előkelő bentlakásos középiskolába, ahonnan egyenes út vezethet a cambridge-i orvosi karra. Marina az idegen környezetben hibát hibára halmoz, képtelen beilleszkedni az évszázados múltú brit közegbe. Közben anyja a saját démonjaival viaskodik. A szerelmet kereső fiatal lány kénytelen észrevenni, hogy az élete épp rossz vágányra siklik…

Charlotte Mendelson Man-Booker díjra jelölt regénye ott kezdődik, ahol a hazájukat elhagyók történetei általában véget érnek. Hogyan találhat magára egy helyét kereső, második generációs bevándorló kamaszlány egy másik kultúrában, egy idegen országban?

„Hallja, ahogy az öreglányok lefekvéshez készülődnek; hangosan beszélnek magyarul, mintha azt gondolnák, ha nem érti, mit mondanak, fel sem ébredhet rá. Mióta elment Combe-ba, már nem hoznak neki ennivalót az ágyba ilyenkor, reszelt almát vagy gerezdekre szedett narancsot. Egészen elképesztőnek tűnik, hogy alig egy évvel ezelőtt még itt feküdt az ágyában kényelmesen eszegetve, és leveleket írt a barátnőinek, mint valami orosz emigráns, aki várja, mikor lövik agyon.”

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Almost English, 2013, Mantle

Első kiadás: Roger, Coleridge & White Ltd.

Copyright © Charlotte Mendelson, 2013

Borító © Pan Macmillan Art Department

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2016

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-433-101-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Csák Lilla

A borítót az eredeti alapján készítette Váradi Zsolt

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nagyszüleimnek

és gyermekeimnek

„Erdélyben vagyunk, és Erdély nem Anglia.

Nálunk nem olyanok a szokások, mint önöknél, számos dologgal találkozhat, amelyeket különösnek talál.”

Bram Stoker: Drakula (Sóvágó Katalin fordítása)

„Nincs nyomorultabb dolog, mint ha az ember szégyelli az otthonát.”

Charles Dickens: Szép remények (Bartos Tibor fordítása)

PROLÓGUS

1988. december 29., csütörtök

Még nem is tudják, de az ellenség már ott áll a kapuk előtt.

Hét óra van egy december végi, holdvilágos estén; rosszabbkor aligha lehetne partit rendezni, és lassan már jönnek a vendégek. A meghívók, a költségek, a habverés bonyolult kínjain túlesve a Westminster Court kettes lakásának lakói már-már az érkezőket üdvözölni is túl fáradtak – pedig annyi mindent meg kell még csinálni! Fent vannak már hajnali öt óta, őrült hatékonysággal törölgetik a nippek alját, porszívóznak a sok-sok szőnyeg alatt, tésztát nyújtanak, uborkát szeletelnek: számtalan feladat van, ha olyan tökéletes estét akarnak, amilyennek lennie kell. Marina meg az édesanyja ott áll most a szekrény előtt Marina apró szobájában, míg a nagyanyja meg annak testvérei ledőltek egy kicsit; állnak, és úgy tesznek, mintha nem uralkodna el rajtuk lassan a pánik.

– Nem vehetném fel egyszerűen az iskolai pulcsimat? – kérdi Marina. – A gyapjú olyan jól néz ki.

– De talán nem elég jól, szívem – feleli az anyja, Laura. – Tudod, mennyire utálják a… mindegy. És az a zöld ruha?

– Groteszk – vágja rá Marina.

– És a hosszú szoknyád hol van? Jaj, Istenem. Nagyanyád nem tudja?

– Nem tudom! – Marina szemében vészjóslóan gyűlnek a könnyek. – Mindenben gusztustalanul nézek ki! Én nem is…

– Drá-gám! – szólal meg egy hang az ajtóban. Marina nagyanyja az, aki egyáltalán nincs is ledőlve: Rózsi épp ma nyolcvanéves, és nem olyan típusú nő, akinek az ember csalódást szeretne okozni. – Olyan kár, nem is akarsz lenni csinos! Nézz ide, van itt ez!

Marina odafordul, és meglátja a blúzt, amit Rózsi feléje nyújt: olajzöld szatén, rajta felugró gazella.

– Nem is tu… – próbál mondani valamit. – Szerintem…

– És Laura, drá-gám – folytatja Rózsi. – Ma este próbálod te is!

Laura anyósával muszáj számolni. Gyenge jellemmel nem lesz senkiből a női fehérneműk világának egyik legfontosabb alakja. Laura nagyot nyel.

– Rendben – bólint rá. – Hát persze. – A szekrény tükrében odafintorog a képére, a vizes hajára, bocsánatkérőn sápadt, közép-angliai bőrére. Mentsen meg valaki, gondolja magában, amikor a májfoltos kar eltűnik a képből. – Marina, szívem, és a rakott szoknyád?

– Lehet – felel kétkedőn Marina. Aztán kicsit halkabban folytatja: – Anya, azt… azt akartam mondani… beszélhetnénk most?

Ettől rendesen szaporábban verne Laura szíve. Most azonban nem figyel oda annyira, arra gondol, még ott az a sok kapor, fel kell vágni.

– Miről? – kérdi szórakozottan.

– Bonyolult. Csak…

– Drá-gám – hangzik fel ismét az ajtóból. – Kell sietni. Kell még kiraknunk szalféták.

– Megyek már – szól ki Laura. – Szívem – suttogja most a lányának –, később beszélünk. Megígérem. Jó?

1

Ünnepelni a világon mindenki szeret, különösen, ha szép életkort kell megünnepelni. Egyes vendégek (akik maguk is pont olyan öregek és türelmetlenek, mint a háziasszony) már korábban megérkeztek, kezükben hatalmas bonbonos dobozokkal, arcukon dacos kifejezéssel. Valahányszor berregni kezd a kaputelefon, Marinának vagy az anyjának kell szaladnia, hogy beengedje őket. Egyszerűbb lett volna nyitva hagyni az utcára vezető kaput, de a Westminster Court lakóinak megvan az okuk rá, hogy odafigyeljenek a biztonságra. Itt, Bayswater épp csak hogy elfogadható legbelsejében minden este megpróbál bejutni az épületbe egy-két idegen. Jobb biztosra menni, így a kapu zárva marad.

És egyébként is, az alagsori kettes lakásban hihetetlen a zaj. Mindenki eszik, dohányzik, pletykál; most nem gondol senki kellemetlenkedő idegenekre.

A lepusztult utcáról, a szitáló esőből besiető vendégek első ránézésre nem tűnnek olyannak, akik képesek ekkora zajt csapni. Ha akkor fut össze velük az ember, amikor hűsítő, egészségügyi sétájukat róják délután a Hyde Parkban, teljesen normális, idős londoniaknak tűnnek, akik már várják a csendes, nyugodt estéjüket, a csésze teát, a sült húst, a rádióújságot.

Vagy legalábbis ők azt gondolják, ilyennek tűnnek.

De nézzük csak meg őket kicsit közelebbről! Általában a „drá-gám!” fordulattal szólítják meg egymást. És ahogy a kezükkel gesztikulálnak – nem hevesebb az, mint a Surrey-ben általában használt gesztusok? Nem drámaibb annál valamivel a szemöldökük, a Nosferatu-szerűen hátrafésült hajuk? Egyszerre tűnnek az elvártnál formálisabbnak és szertelenebbnek is, mintha az ember egy színházi öltözőbe tévedt volna az 1950-es években, nem pedig egy szűkös, alagsori londoni lakásba. Táskáikban mákos sütemények, olyan hosszúak, mint az ember alkarja; bársonydobozban lapuló bonbonok, amiket szőrmébe bújt nyugdíjasok csempésztek be az éjszakai vonaton Bernből. Parfümjük akár sok száz áruház levegője. És milyen nyelven beszélnek? Nincsenek ismerős szavai, az „r”-ek nem pörögnek, még a hangok is szokatlanok – vagy egy teljesen megfejthetetlen nyelv az (olyan szavak, mint megmásíthatatlan vagy örökkévalóság), vagy valami tört angol, telis-teli daktilusokkal, amiktől havas-fenyős-sötét hangulat ül még az ismerős szavakra is (Pí-kadili, mó-sogép, Veszt-minszterkúrt).

Ó! Szóval magyarul beszélnek. Akkor minden világos.

Na és hol a kis Marina, az itt lakó kisunoka? Vajon a csodás nyolcvanas lába előtt üldögél szerényen? Vagy valami ifjú könyvelő csókol neki épp kezet, és megdicséri a hímzett köténykéjét? Egy perce még itt volt, kiöltözve az ünnepséghez: talán nem a legújabb divat szerint ugyan, de hát az adott körülmények között… És egyébként is mindig olyan udvarias, olyan büszkék lehetnek rá a rokonok! Fura; vajon hová tűnhetett?

– Boldog születésnapot! – kiabálják a vendégek Rózsinak. – Kezét csókolom! – És vannak, akik tényleg megteszik. Rengeteg puszilkodás is folyik: a kézen fogva vezetett legkisebbek is megadják a tiszteletet az öregeknek.

– Jaj, drá-gám! Még akkor em-lékszem rólad, amikor ílyen magas voltál!

A franciák visszafogottnak tűnnének mellettük, az angolok egyenesen karót nyeltnek. A puszilkodó, arccsipkedő örvénylés közepén pedig ott vannak a ma esti házigazdák, az itt lakók két generációja is: három öregasszony meg egy elhagyott feleség.

Marina, akit ma este csak „Mar-inácskának” vagy Macának hívnak, a kabátokat felügyeli. Az előszobai szekrény máris tele szőrmebundákkal, báránybőr és lódenkabátokkal, nagyanyja testvéreinek szobájában a franciaágyat ellepte a sapkák és kalapok tengere, akármilyen messze vannak is itt a Végtelen Sztyeppék földjétől. De a védelmező felsőruházat-halom csak tovább növekszik: svájcisapkák, puhakalapok, szűk, meleg bőrkesztyűk.

A levegő tubarózsa, kömény és fokhagyma illatának keverékétől bűzlik: ez a kelet-európai vendéglátás univerzális illata. Marinának alig egy óra alatt máris kipirosodott az arca a sok csipkedéstől; máris elviselhetetlen mennyiségű fiúval hozták össze, böködték és kioktatták mindenfélére, pedig fiatal még az este. Hamarosan megint jönnek érte, hogy megcsodálják, milyen szép formájúak a körmei, milyen sűrű a szempillája; szemükkel lehámozzák róla a ruhát, mérlegre teszik, mint valami gyümölcsöt. De ez nem újdonság. Arra nevelték, hogy fogadja csak el a kérdéseket és puszikat, mintha a világon semminek nem örülne jobban, akárhogy fortyog benne a láva. A gond csak annyi, hogy Marina megváltozott. Nem tudja már tovább elviselni ezt az érdeklődést, mert katasztrófa az élete, ráadásul saját hibájából. Elárulta őket, elhagyta őket, és most vissza akar ide jönni.

Csak óvatosan, mit kíván az ember!

Ezt a bölcs, elgondolkodtató szabályt is az utóbbi időben fedezte fel; eddig ötvenhárom ilyet gyűjtött össze, ebből hatot latinul, de egyik sem segített semmit. Nem mentették meg élete legrosszabb döntésétől: a Combe Abbey-től. A bentlakásos iskolától. Ő csak más akart lenni, megmenekülni a hatodik osztályból; most pedig meg kell ennie, amit főzött.

Még öt félév van hátra.

A nagyobbik ágy szélén üldögél, Zsuzsi ágyán, aki a fiatalabb a nagyanyja két itt lakó testvére közül: a szebbik, akinek selyemhuzat van a párnáján, hogy ne préselődjenek ráncok az arcára. Zsuzsi undorodna tőlem, gondolja Marina, miközben megtörli az orrát, és inkább nem is néz a képére az öltözködőasztal hármas tükrében. A sírás csúf, és hogy abbahagyja, beleharap az alsó ajkába a bátorság véres, fémes ízét keresve. Akármilyen félresikerült is, akármennyire aránytalan is a törzse meg a lába, most bátornak kell lennie. Az ő családjában minden nő az.

Az étkezőként is szolgáló nappaliban lassan tetőfokára hág az ünneplés. Rettentően sok az étel: hideg meggyleves, paprikás csirke, vajas tészták, töltött káposzta, vöröskáposzta, édeskés-savanykás uborkasaláta, hideg krumplisaláta kis uborkákkal és snidlinggel, csípős paprikás krumpli kolbásszal. Valakinek sikerült megtalálnia az utolsó pontyot (vagy csukát vagy sügért) Londonban, és sárgarépával kocsonyába ágyazni szegényt (elég szerencsétlennek tűnik). Bár meglehetősen kétes eredetű (nem a Balatonból származik, hanem egy Waybridge melletti halastóból), mindenki egyetért, hogy csodás. Rózsi testvérei, a szűzies Ildi és a gyönyörű Zsuzsi angyalokként ragyognak a gőzfelhő mögül. Rétesek, libamájpástétom, lengyel szalámi, Ildi híres palacsintája a diós-rumos vagy a citromos-mazsolás-túrós töltelékkel; vagy (arra a valószínűtlen esetre is számítva, ha vegetáriánus vendég érkezik) spenóttal és alig egy icipici baconnel. Valaki még egy hatalmas, feltekert marhanyelvet is hozott; ez pont úgy néz ki, mint ahogy rémülten elképzeli az ember. És a konyha sötétjében ott vár a ma este gasztronómiai csúcsa is, a lépcsőházból beszűrődik rá a rózsaszínes-sárgás lámpafény: îles flottantes, amit itt csak madártejnek hívnak – bögyös, karamellizált tojásfehérjehab-szigetek merülnek félig a vaníliás szósz tengerébe, cseh ólomkristály tálban.

– Csó-dálattos – mondják rá a vendégek: ritka, érthető szó beszélgetéseik átláthatatlan falán. Megnyugodva tapasztalják, hogy bár Ildi már nyolcvankét éves, úgy készít el mindent, ahogy az emlékezetükben él: még mindig nokedliszaggatóval csinálja a nokedlit, felvágja a csontokat a bárányhúsban, zsírt olvaszt. Csodás egy család ez összességében, nem? Az igaz, hogy nem pont olyan, mint régen, de hát drá-gám, mégis ki olyan? Rettentő jól nevelik ezt a Marinát is, mindent egybevetve: olyan tisztelettudó, olyan udvarias, és most, hogy abba az angol arisztokratáknak az iskolájába jár – hát ki tudja, mi meg nem eshet?

Sok itt az unokatestvér, és mindnek valami őrült, becézett neve van: Pubi vagy Gabi vagy Lóci. Egyikük felesége elkapta Laurát az ablak mellett, és most mindőjük nevében alaposan kikérdezgeti.

– Szóval – kezdi az unokatestvér felesége. – Drá-gám. Mesélj vaa-lamit…

Hiába él több mint egy évtizede idős magyarokkal, és figyeli szokásaikat, mint valami kevésbé sikeres Jane Goodall; hiába volt valaha Rózsi fiának felesége, és hiába ő az anyja Rózsi egyetlen unokájának, Laura nem kapott becézést. Az ember nem tudja elkapni a „magyarságot”: befogadták az otthonukba Marinával együtt, végeérhetetlenül puszilgatták és etették őket, de Laura akkor is valami fura háziállatka maradt.

– Hát, igazából… – feleli. – Úgy értem, nem tudok…

– Mit csí-nálsz?

– Tessék?

– Szák-máilág. Tudod te, én régen mú-zeumigazgató voltam? Naa-gyon nagy múzeum, Cseszkóban – mondja büszkén az unokatestvér felesége, ráncos karján csörögnek a karperecek. – De te, te ugye, már nem vagy recepciós a csó-dálattos doktornál?

– Ó, az orvosi rendelőben? De igen, ott dolgozom.

Az unokatestvér felesége erre csak ingatja éltes fejét. Halásznadrág van rajta, amit Rózsi csak „kí-csi kis nadrágnak” nevezne, blúz és blézer; rúzsa tökéletes, bár riasztó; szemüvege hatalmas, ragyogó, haja bronzszínű sisak. A többiekhez képest egészen lezserül öltözött, szinte hétköznapian.

– És akkor – folytatja, és egy rózsaszínű dobozkából tubákkal kínálja Laurát – vagy magányos, nem?

– Nem! – vágja rá Laura, és hátralép egyet.

– Van szerencséd, laksz másokkal, de vagy magányos. Szóval. Én tudom. – És mindketten Laura felesleges jegygyűrűjére néznek.

– Egyáltalán ne…

– Hát persze most, hogy kis Maar-inácska ment abba hógy-hívják iskolába…

– Bentlakásosba, igen, de…

– Esténként, hétvégén. Mít kezdesz sok idővel? Tanulsz nyelv? Hangszer?

– Ööö…

– Nehogy mondd – suttogja oda remekül hallhatóan erre az unokatestvér felesége –, hogy van baa-rátod?

– Nekem? Nem, nem… dehogy!

– Mert így, Péj-ter nélkül persze… hát igen.

Laura egész este számított már erre. Abból kiindulva, mennyi magyar lesz jelen, hogy milyen irgalmatlanul kíváncsiak, és milyen tökéletesen gátlástalanok, tudta jól, hogy el fog ez jönni. Szegény Rózsi – hát őt aligha kérdezhetik erről. Az, hogy Péter, Rózsi kisebbik fia eltűnt, otthagyta a feleségét, Laurát meg Marinát, a gyerekét, igazán nem lehet a társalgás témája. De Laura – őt azért lehet kérdezni.

– Hallottál felőle már?

– Péterről? Nem, dehogy, Jézusom. Azóta az első eset óta nem, tudja, volt egy… képeslap, amit…

– Í-gen, í-gen, értem, persze. Nem tudod, hol van, sok-sok évig… í-szonyú. Csak sírsz, sírsz, ne is mondd, drá-gám! – feleli a nő, és közben törékenynek tűnő mellkasát lapogatja. Laura biztos benne, hogy évtizedek óta él boldog házasságban az unokatestvérrel.

És egyre csak záporoznak a kérdések. Laura újra meg újra emlékezteti magát, hogy ez az inkvizítor legalább kedves; ezek mind kedves emberek. Amikor saját halk szavú apját látogatja meg Kestonbridge-ben, ebben a kis cumbriai faluban, ahová az Laura halk szavú anyjának halála után csendben visszavonult egy kis házba, az olyanok is csak nagy nehezen köszönnek neki, akik már húsz éve ismerik. Itt meg úgy ölelgetik, mintha a saját lányuk lenne – még ha csalódást okozó leány is. A kedvesség egyáltalán nem elítélendő dolog, jelenti ki magában újra. Amióta Péter távozása után befogadta őket a Westminster Courtba, Rózsi nem is hajlandó meggondolni, hogy elköltözzenek, még azután sem, hogy Ildit kirabolták egy actoni buszon, és ő is idejött lakni, utána meg az özvegyen maradt Zsuzsi is. Megosztják vele az ételüket. Mintha farkasok nevelnék fel.

A gond az, hogy azt hiszik, ismerik is. Nem veszik észre, hogy akármilyen elragadóan mosolyog rájuk, bármilyen illedelmesen válaszolgat nekik, sokkal szívesebben lenne valahol máshol, legszívesebben valami egészen mást csinálna. Ráadásul valaki mással, persze, amiről meg nem tudhat senki.

Sosem tudják meg. Meg sem fordul a fejükben, hogy miután már több mint egy évtizede él elhagyva, önmegtartóztatásban, ennek a szégyenlős menyüknek lehetnek bizonyos, nos, szükségletei. Csakhogy itt nincsenek titkok, különösen az olyan jó megfigyelők előtt, mint Marina.

Vajon lehetséges, hogy Marina rájött a dologra?

Jaj, Istenem, csak ne jöjjön még rá! De Laura azért aggódik. Annyi inkvizítor zsúfolódott ebbe a kis lakásba, hogy nincs biztonságos sarok semmilyen titok rejtegetésére.

– Mín-degy – mondja most az unokatestvér felesége vidáman, csontos kezét átfűzi Laura karján, és szinte erőszakkal visszaviszi a nyüzsgő vendégek közé. – Egyszer, ha leszel ő-regasszony, mint én, érted. Férfiak mennek. Gyerekek mennek. Marad csak halál.

A vendégsereg kiabálására Rózsi feláll.

Egy átlagos angolnak, már ha lenne itt ilyen, úgy tűnhetne, pont ugyanolyan, mint más nagymamák: nyakában láncon olvasószemüveg, kezén kopott jegygyűrű. De ne hagyjuk magunkat megtéveszteni! Rózsi még honfitársaihoz képest is szokatlanul okos, félelmet nem ismerő asszony. Kisebbik fia, Péter, Laura volt férje régebben Attilának hívta, és nem is ok nélkül. Maga Laura, aki férjénél jóval prózaibb gondolkodású, inkább Miss Marple-nak öltözött kelta amazonnak látja. Fején ősz konty, szemöldöke fekete; arca puha, öregesen foltos, de azért vegyük észre a bőr alatt az arccsontot: vajon olyan ember lehet, aki könnyen megbocsát? Aligha.

Tortája a helyes, hagyományos módon egyáltalán nem „születésnapi torta”, hanem egyszerűen csak a kedvence: rumos-diós, amit szerető nővére, Ildi készített előző este. Rózsi, ne feledd elfújni a gyertyákat, szerencsét hoz!

Boldóg szűli-napot…

Mindenki egyetért abban, hogy Rózsi nagyon jól néz ki. Ma este, a jobbik, sötétvörös ruhájában, az aranygombosban szép ugyan nem lehet: ahhoz túl szigorú. De feltűnő jelenség, akár még csinos is, mint valami viszonylag elbűvölő orosz kém. És ugyan minek törődne a szépséggel Rózsi – a legokosabb a nővérek közül, aki oly sok éven át szép karriert futott be? Hát nem csodálatra méltó az élete így, nyolcvanévesen? Figyelemre méltó dolog, hogy még mindig dolgozik, dacára mindennek – annak a szörnyű dolognak a néhai férjével, aztán meg hogy Péj-ter is eltűnt. Csodálatos dolog. Nézzünk csak oda, tessék, hogy szereti a nagyanyját Marinácska is; Rózsi sosem lesz magányos asszony. Ezért vajon nem illik hálásnak lenni?

Boldóg szűli-napot…

Villognak Rózsira a fényképezőgépek vakui, és igazság szerint kicsit még gyakrabban a húgára, Zsuzsira – akinek olyan szép a bőre, és jók a fogai, és olyan dohányízű a nevetése. Akik ismerték a híres Károlyi lányokat (Kittit, Ildit, Rózsit, Francit és Zsuzsit) még több mint ötven évvel ezelőtt, Palaszlányban, állítják, hogy megálltak az emberek az utcán, hogy megbámulják, ha Zsuzsi arra sétált. Közismert, hogy több férfi lett miatta öngyilkos, és a házasélet, majd a korai özvegyülés sem ingatta meg. Számos udvarlója itt is van ma este: magas, ősz „fiúk” gyönyörű szép öltönyben – a gazdag Bíró Eddie, a világutazó André, Tibor, aki párbajban szerezte azt a sebhelyet. Mind türelmesen várják, hogy oly sok év után őket válassza.

Boldóg szűli-napot, Ró-zsi,

Boldóg szűli-napot!

Persze Rózsinak, aki majdnem ugyanolyan fiatalon lett özvegy, mint a húga, ráadásul jóval igazságtalanabb módon, nincsenek ilyen udvarlói. Most fogja a kést, és elmosolyodik.

2

– Mí-kor jön már a dóktor?

Laura lassan fordul oda. Ildi áll ott, anyósa idősebbik testvére: nyolcvankét évesen is hajadon, még mindig esti iskolába jár, és láthatóan nem okoz neki gondot ötven személyre főzni. Most úgy tűnik, aggódik. Dr. Sudgeon és a felesége természetesen meg van hívva: az ő rendelőjébe jár az összes idős magyar és cseh innen. Aggasztóan könnyű elképzelni a kiváló dr. Alistair Sudgeont itt, Rózsiék strapabíró, zöld bőrkanapéján, kellemes beszélgetésbe merülve. Rózsi nagyon büszke is lesz.

– Hmm – feleli Laura, kissé talán túl hangosan is. – Szóval.

Óvatosan, szólal meg fülében a józan ész hangja. Csakhogy Laurának sosem ment az óvatosság. Akkor sem volt óvatos, amikor reményteljes, tökéletesen naiv, huszonhat éves tanárjelölt korában a jóképű, végtelenül elkényeztetett Farkas Péter teherbe ejtette egy szelídgesztenyefa mögött a Kensington Gardensben. A következő három évben sem volt óvatos, amikor a kis Marinát nevelgette a hideggel küszködve mindenféle albérletekben, míg Péter úgy tett, mintha festene; aztán pénzt kért kölcsön a már amúgy is szorongatott helyzetben lévő szüleitől, majd végleg lelépett.

Most pedig, több mint egy évtizeddel később Laura az anyósa két és fél szobás lakásában él három nyugdíjassal meg egy tizenhat évessel; kényelmetlen kanapéjukon alszik, ruhái pedig csak a tálalószekrényben férnek el – lehet, hogy most már mit sem segít rajta az óvatosság. És lehet, hogy ez magyarázza, miért adta oda magát a legutolsó férfinak, akivel szóba kellett volna állnia: Alistair Sudgeonnak, nős főnökének.

Marina a konyhában van, a süteményes evőeszközöket mosogatja el éppen. Meleg van itt, ő pedig fekete gyapjúgarbót visel Zsuzsi egyik hatalmas medáljával; rakott szoknyát, 50 denes, fekete, bársonyfényű harisnyát és Edward stílusú bokacsizmát. Tisztában van vele (vagy csak azt hiszi), milyen szörnyen fest, akkor meg miért várja vajon, hogy betoppan valakinek a jóképű unokája, és beleszeret?

Azért, feleli magában, miközben a mosogatószivaccsal gyötri a ronda körömágyát, mert az ember mindig azt gondolja, a következő pillanat lesz az, amikor megváltozik az élete, pedig talán sosem fog megváltozni.

Erre mostanában jött rá, és erősen igyekszik is elfogadni. A hatodik osztály előtt is trükkös feladat volt az öltözködés, de ott alig számított valamit: az Ealingi Lányiskolában ugyanolyan ágrólszakadtak voltak a barátnői is, ugyanúgy nem volt stílusuk. Az ő közös tudatlanságuk az, érti meg lassan, ami így halálra ítélte őt. Míg máshol a lányok ízlést alakítottak ki magukban, érzéket a divathoz, hullámokat sütöttek a hajukba, és színes szemfestékkel kísérleteztek, s közben megtanulták, mi illik hozzájuk, ő meg Katie meg Katy meg Ursula jóformán meg sem nézte, milyen ruha van a többieken. Voltak fontosabb dolgok is ennél, mint például az összes Shakespeare-darab címének megtanulása.

Aztán ő elment Combe-ba, és felismerte, hogy behozhatatlan lemaradásban van.

Hogy történhetett ez? Először is Marina sosem tudja, minek is kellene épp tetszenie neki. Például a piros (ilyen színű a paplanhuzata Combe-ban és a kedvenc pulóvere is) közönséges szín, neki pedig fogalma sem volt erről.

Másodszor: mi lesz, ha összeszedi a bátorságát, hogy valami újat próbáljon ki, de csak szerencsétlenül néz ki, és észre sem veszi? Ettől kimondottan retteg. Ettől, meg hogy ételmaradék ragad a fogára.

Harmadszor: ő még úgy magában sem valami vonzó.

Az igazság, amiről a családja nem vesz tudomást, az, hogy egyes emberek tudnak jól kinézni, míg mások nem tudnak. Ha az ember csinos, bele-belepillanthat a tükörbe, kifestheti a szemét. De ha nem az? Akkor úgy fog tűnni, mintha azt hinné, jól néz ki, hogy jobban néz ki attól, ha lesimítja a frufruját; de attól még szemüveges, foltos a felkarja, a térde ronda, a szemöldöke meg mint egy fiúé. Vannak, akiken nem segít semmi, és ha próbálkoznak, attól csak hülyének néznek ki. És erre Marina nem hajlandó.

De más, teljesen személyre szabott átkok is ülnek rajta. Félénk, ügyetlen, alacsony, nincs apja; fél a macskáktól, a sötéttől, a jövőtől. Orvos lesz belőle, de tudja, hogy nem elég jó hozzá, és ha nem jut be Cambridge-be, vége az életének. És bár ezt Combe-ban nem tudja senki, öregasszonyokkal lakik egy olyan helyen, ami lehetne akár Magyarország legsötétebb bugyraiban is: mint valami szép hajadon egy tündérmesében. Vagy egy ronda manó.

Ezek túl szégyenletes dolgok, nem lehet róluk beszélni. Romlott szívébe zárja őket. Most belegondolva épp az jut eszébe, hogy talán a szívével van a baj. Mert bár szigorú értelemben igen ártatlan, Marina nagyon is felnőtt szerelmet érez. Egy egész világgal arrébb, Dorsetben, ott a fiú, akire vágyik: Simon Flowers, végzős zenei ösztöndíjas, bejárós, idén októberben már megy is Cambridge-be – illedelmes családi összejövetelekre jár, a fizikajegyzeteit rendezgeti a közelgő új félévre, a tiszta szívek tisztaságával írja az esszéket. Marina szenvedélyéről nem tud senki. Számtalan oka van rá, hogy titokban tartsa: nem utolsósorban hogy az iskola házirendje tiltja. Ráadásul ugratnák is vele, ami meg kibírhatatlan lenne. És a családja sem menne bele, hogy udvarlója legyen, amíg el nem jut Cambridge-be, „mí-nimúm”. És a fiú buzgón jár a tanulók Keresztény Körébe is.

Ugyan Simon Flowers fölötte jár egy évvel, Marina jól ismeri, alaposan megfigyelte. Még az is lehet, hogy a fiú is érez valamit iránta. Egyszer például rámosolygott a kápolnában, ilyesmi hallatlan egy Felsőstől, különösen ilyen kivételes, ilyen tehetséges Felsőstől. Az igaz, hogy szigorúan véve még sosem beszéltek egymással, de Marina már bámulta rendületlenül, hogy rajongását kinyilvánítsa; az nem lehet, hogy a fiú ne tudja, mit érez. Egyenesen fülsiketítő ez. Néhány percenként eszébe jut, terveket szövöget szenvedélyesen intellektuális jövőjükről. Fizikai fájdalmat érez, ha arra gondol, távol kell lennie tőle. Így hát egyre biztosabb kezd lenni benne, hogy az életét megváltoztató pillanat, amikor egymásra találnak, el fog jönni: el kell jönnie. A gondolatok sugarai biztosan megteszik hatásukat. Ha az ember eléggé akar valakit, annak rá kéne találnia.

Na de mi van, ha nem fog? Semmi, még gyerekkora sok tragédiája sem fájt Marinának annyira, mint a fiú finom, érzékeny kezének, bőrtáskájának, drótkeretes szemüvegének puszta látványa. Nélküle por és hamu az élete; egyébként meg mást soha észre sem fog venni. Az első szerelem után már sosem lesz ugyanolyan. Marina olvasott Turgenyevet. Ő tudja.

– Gyorsan! – suttogja oda Ildi, a nagyanyja nővére. – Hol van szép hamutál Mrs. Dobosnak?

Mrs. Dobos, a nagyanyja főnöke felemeli azt a primadonnafejét, és úgy bámul Marinára, mintha árut becsülne fel. A legkényelmesebb székben ül; még a radiátorok mögött is letörölgették a port, hátha benéz oda is.

– Itt is van – feleli Marina elbűvölő mosollyal. – Külön neki szépen kimostam.

– Marinácska drá-gám – néz rá Mrs. Dobos. – Még kell mesélj nekem Combe Abbey-ről. Szereted te, ahogy mondtam is. Vagy boldog. Látom, eszel rendesen. Nő melled.

– Hát…

– Hát persze, vagy boldog. Olyan csó-dás iskola. Csó-dáslehetőség.

– Igen – bólint Marina. – Nagyon szerencsés vagyok vele. Köszönöm, hogy ajánlotta, Mrs. Dobos!

Valaha Laura tűrhetően intelligens volt. Voltak gondolatai, mint például: mihez kezdjünk Európával? Régebben aggasztották az éhező gyerekek, az őserdők kipusztulása. De mint kiderült, ez az aggódás csak felszínes volt. Laura pusztán olyan szükségletek összessége, amelyek sosem fognak megoldódni: meg kell szabadulnia dr. Alistair Sudgeontól, korosodó szeretőjétől; magával kell vinnie a lánya tiszta, gyerekkori illatát egy kis kapszulában, amit szagolgathat, ha már magát Marinát indián módra magára kötve nem tudja magával hurcolni; át kell vágnia a bűntudatból, kötelességből, anyagi nehézségekből összegubancolódott, minden nappal szorosabbra húzódó gordiuszi csomót, és találnia más lakást: független, felnőtt nőként, a lányával együtt.

Szeptemberig, alig négy hónappal ezelőttig, még megbirkózott mindezzel. Olyan jó Marinának, hogy a nagymamájával meg annak testvéreivel nő fel, ott az ő kultúrájuk, a szeretetük meg az a sok étel; nem nagyon tűnt fontosnak, hogy ő, Laura, egyáltalán nem is a rokonuk. Ha összehasonlította a Westminster Courtot azzal a kis házzal Kestonbridge-ben vagy valami megfizethetetlen műteremlakással az M25-ös másik oldalán, belátta, milyen szerencsések.

Aztán Marina elment abba az iskolába; és a sok kis élvezet közül, amit Laura megígért magának (matinék a moziban, meglátogatni a barátait Bathban és Bristolban), semmi sem valósult meg. Kiderült, hogy mégsem vágyik rájuk; csak Marinát akarta visszakapni.

Ez az összebonyolódása Alistair Sudgeonnal, ez sem segít. Most már bármelyik percben beállíthat a feleségével, Mitzivel, aki mintha lassan valami kényszerképzetté válna Laura fejében.

Mitzi Sudgeon élő legenda: az az energia, az a rettentő, termékeny erő! Laurától eltérően, aki úgy érte meg a negyvenkettedik évét, hogy csak egy tizenévest tud felmutatni, nincs lakása, kocsija, férje, Mitzi remekül teljesít. Négy gyereke mellett több száz, de inkább több ezer pasztellképet készített: táncoló cigányokról, vidám vándorokról, anyjuk karjában tartott gyerekekről. Tökéletes a lekvárja, vagyis annyira megközelíti a tökéletest, amennyire az csak lehetséges a Tisza-parti Tarpáról származó legendás nemtudom-szilva nélkül, amiről Laura már igen sokat hallott. Függönyöket varr, meg hitvesi ágyra való ágytakarókat. Csak süt és süt könyörtelenül. Aerobikfoglalkozásokat szervez az Alistair rendelőjébe járó nyugdíjasoknak.

És ráadásul igazi magyar. 1956-ban, amikor a nyolcéves Laura (szülei két javíthatatlanul angol postai dolgozó, akik „anyának” és „apának” szólították egymást, és arra törekedtek, hogy senki észre ne vegye őket) nem tudott rendesen megtanulni ugrókötelezni a birminghami játszótéren, a bátor kis Mitzi (aki alig három évvel volt idősebb) elbújt egy bőrgyári uszályon, és készült a jövőjére.

Nem úgy tűnik, hogy hamarosan távoznak a vendégek. Még van sütemény, amit meg kell enni: a csokoládé és tejszín igazi szimfóniája; Sobranie szivarkák, amiket el kell szívni, lehet feketekávécskát inni, falatozni a marcipángyümölcsökből, kibeszélni családtagokat. Rettenetes nevetgélő itt mindenki; Ildinek, aki a sarokban sutyorog Zsuzsival, a nevetéstől folynak a könnyek az arcán. És csak hozzák, hozzák be a sok ételt. Rózsi legrégebbi barátnője, Pelzer Fanni hozott Ausztriából egy kisebb gyerek méretű doboznyi Mozartkugelt, a kedvenc csokiját, amin ott virít a zeneszerző ostoba, kislányos arca.

– Csó-dálattos – fakad ki a sok ugyanolyan unokatestvér. Laura csak mosolyog és bólogat, aztán már fáj az arca a tettetéstől. Fél mindegyiktől: olyan védelmezők, sértődékenyek, annyi mindent akarnak feltétlenül tudni, és ő nem képes felvenni velük a harcot, ma este aztán főleg nem.

Mi van, ha megérkezik Alistair, akinek a vágya (vagy legalábbis a vágyának gondolata) annyira fel tudja izgatni Laurát – és elkezd ragyogni a teste, átragyog a ruháján? Valamelyik rokon biztosan felfigyel rá! Ildi mondjuk nem, ő túl kedves, túl ártatlan, hogy gyanakodjék, de ott van Zsuzsi, ő ösztönösen érti a szexet. Vagy Rózsi, akinek épp annyira nem lehet kiolvasni a gondolatait, mint egy jegesmedvének. Akkor, gondolja, vége a műsornak.

Kell egy hely, ahol gondolkodhat. Muszáj lesz a fürdőszobában, bár így majd azt gondolják, elhanyagolja a háziasszonyi teendőit. Puszikat osztogatva szégyenlősen megindul a konyha felé, átvág a külföldiek gabonaföldjén, és bármit mond is fennhangon, magában csak annyit gondol: kérlek! kérlek! kérlek!

De mit is kér igazából? Szeretetet, békét, nyugtot? Vagy épp a béke ellentétét: valami olyasmit, amitől majd minden megváltozik, jobb vagy éppen rosszabb lesz?

Marina kevesebb mint egy hét múlva visszamegy az iskolába, ők meg itt elvesztegettek még egy estét. Laura alig látta, nemhogy beszélni tudott volna vele, megölelhette volna, megszagolhatta volna a haját, őrülten üvöltve szoríthatta volna magához. Szeretne lefeküdni a padlóra, arcát a hideg kőre nyomni és sírni. De most nem teheti, így eltökéli, hogy összeszedi magát, kifújja az orrát, és megmossa az arcát – mint valami mérsékelten kiábrándult, lekvárfőző nőegyleti tag, ami oly könnyen lehetett volna belőle.

A víz lecsöpög az orráról. Úgy néz ki, mint aki egészen más fajba tartozik, mint a lánya, mintha egy labrador lazacot szült volna. Vajon ha Alistair megszólítja Marinát, Marina felel neki?

Mert mindig ez van: mindenki azt hiszi, Marina csak amolyan mindennapi, nyugtalan tizenéves, akit könnyű megpuhítani; Laura pedig a fájdalomtól összerezzenve látja, a szurkálódás, mint apró, szigorú tudós, hogyan dermeszti meg a lányát, milyen könnyen megsértődik, zavarba jön Marina, milyen hirtelen tud fellángolni benne a büszkeség. Normális dolog egyszerre ilyen öntudatosnak és ilyen érzékenynek lenni? Amióta Combe-ba került, még rosszabb a helyzet, de hogy mi az oka, arról Marina nem hajlandó beszélni. Mutasd meg nekik, milyen is vagy igazából, kívánja némán Laura, és nézi, ahogy a lánya egy-egy szóval válaszolgat a vendégeknek. Azzal a nagy, aggódó szemöldökével, a sötét, vastag, rakott szoknyájában olyan hangulat lengi körül, mintha egy kis orosz költő lenne, aki mindjárt öngyilkos lesz szerelmi bánatában.

Jaj, drágám, gondolja az anyja. Egy nap majd meglát valaki. Csak még ne most, ha lehet!

Amikor berregni kezd a kaputelefon, Marina már tudja. Mert, tudják, ilyen érzés a szerelem: különösen érzékeny lesz rá az ember, szinte misztikus módon, hogyha a másik a közelében van. Mint a mágnes felé elmozduló fém, az anyahajóra tartó, Földön ragadt földönkívüli, úgy indul felé, úgy kerülgeti a botra támaszkodó, öreg magyarokat, akik láthatóan eltökélték, hogy belecsípnek egyet fiatal húsába. Nem olyan meglepő, hogy megérezte a közeledtét. Valószínűleg érezné egy homokviharban vagy egy lavinában is. Úgy buzogna a teste, mint egy antenna, már ha így mondják, amit az antennák csinálnak.

És hogy buzog! És amilyen erősen vágyik ő Simon Flowersre, hogy lehetne ez más, mint a fiú? Biztosan beadta a derekát. És eljött érte.

– Halló! – szól bele valamelyik vendég a kaputelefonba. Nem kap feleletet, és ez is valamiféle jel. Marinának kalapál a szíve; a szervei nem hazudnak. Az akaratával hozta ide: forró, fémes vágysugárral, elvonzotta a karjába egész idáig a házból, ahol a szüleivel meg a két kishúgával lakik Dorsetben, egy Blandford St. Mary nevű falucskában, Stourpaine közelében, a Mill Road 29. alatt, irányítószám DT11 2JP.

– Majd én megyek – mondja most, bár mindenki őt nézi. Vére úgy zúg a bőre alatt, mintha áramot vezettek volna bele. Vajon lehetséges, hogy puszta vágyával idehozta? Eddig mindig biztos volt benne, hogy a következő pillanatban (vagy a következőben vagy az azután következőben) minden megváltozik, ahogy épp kiment az Evening Standardért a nagymamája húgának, Zsuzsinak, vagy a Nemzeti Portrégalériába látogatott el átismételni egy kicsit a Tudorokat, vagy a mozgólépcsőn lefelé menet a felfelé jövőket figyelte, gondosan ügyelve rá, hogy a jobbik profilját fordítsa feléjük. Csak egy jókora, arisztokratikus család kell hozzá, vagy egy kedves professzor. Ők majd felismerik benne a szokatlan érzékenységet vagy a mindeddig észrevétlen szépséget, és befogadják maguk közé.

De ebben az iskolai szünetben, a Simon Flowers-korszakában mindez máshogy volt. A fiúnak nyilván fel kell jönnie néha Londonba, meglátogatni az idős rokonokat vagy madrigálkottákat venni. Valahányszor kilép az ajtón, Marina mindig puszta felszínné változik, készen rá, hogy a fiú meglássa.

És most végre meglátja. Ma este megváltozik az élete. Beveri a könyökét a kilincsbe, de szinte észre sem veszi. Az alagsori folyosón teli a levegő tiszta oxigénnel. Marina röpül a csillogó, neonkék linóleumpadlón, el a lift mellett (mennyit álmodozott róla, hogy ebben a műdiófa és műbőr burkolatú kis koporsóban megcsókolja a fiú kiszáradt ajkát), és most, ahogy vége a vadonban töltött időnek, már ismét tud álmodni. Csak nézi azt a drága, tudós arcát, a fiú pedig majd megmenti őt, átformálja Combe-ot is, leveszi róla a szüzesség terhét, elindítja a rá váró dicsőséges felnőttkor felé. Na és mi van akkor, ha a bentlakásos iskola nem olyan, mint remélte? Mi van, ha a fiúk félelmetesek, a lányok pedig idegenek, akik „parasztoknak” hívják Combe és Melcombe városka lakóit? Marina felrohan a lépcsőn, be az előcsarnokba; a neoncsövek áldón ragyognak az ifjú szerelemre.

Határozottan megváltozott az összejövetel hangulata: most csendesebb, feszültebb, mintha egy házasságtörő rejtőzne köztük. Lehet, hogy valami egyre közeledő izgalmas eseményt éreztek meg: valaki kirohan a helyiségből, sír, szitkozódik. Laura gyerekkorában az érzelmek nyilvános kimutatásáért életre szóló udvarias kiközösítés járt. De férje családja könnyedén napirendre tér a drámák fölött.

Vagy talán csak Sudgeonékat várják, gondolja, amikor megcsörren a telefon.

A zaj miatt Laura bemegy az anyósa testvéreinek szobájába, hogy a két ágy közt álló készüléket vegye fel.

– Halló!

Nem hall semmit.

Kiszárad a szája.

– Halló! – ismétli, aztán halkan, valószínűleg nem is hallhatóan azt suttogja a megsárgult műanyag telefonkagylóba: – Te vagy az?

Csend.

– Ki az? – szól be az ajtón az anyósa. – Viszontlátásra, drá-gám… siess, Mrs. Volf indul most!

– Azt… azt hiszem, téves volt – kiált vissza Laura, a vonal pedig megszakad.

Nincs ott Simon Flowers. Nincs ott senki. Marina háttal nekidől a bejárati ajtónak, hátha nem látják meg a buszmegállóban álló emberek, és átcsap rajta az önutálat jeges hulláma.

A szívéből kiinduló fájás átjárja egész mellkasát, és ebből megérti, hogy ő már sosem szeret többet életében. Combe-ban Simon Flowers az egyetlen fiú, akiről egyáltalán el tudja képzelni, hogy tetsszen neki. Olyasmik vannak benne, amik másokból mind hiányoznak: intelligencia. Kifinomultság. Még szépség is, ha elég érzékeny az ember, hogy felfedezze. Mindent odaadna neki. Úgy tűnik, még azt is megkockáztatná, hogy beengedi a lakásukba.

A fiú mit sem tud róla, hogy Marinának ez végtelenül nagy jelentőségű, szinte rituális pillanat lett volna. A legtöbb dolog ilyen neki. Vannak különleges képességei, bár nem biztos benne, hogyan működnek. Talán mindig is gyanakodott egy kicsit, egy kicsit mindig is tudta, hogy nem áll semmi más az útjában annak, hogy rokonai fokozatosan lecsússzanak a szegénységbe, éhezésbe, betegségekbe, amiket nem vesznek észre a kiejtésükön nevető, hanyag orvosok – csakis hat év orvosi egyetem meg az élethosszig tartó éberség. De alig néhány hetet kellett eltöltenie az iskolában, és máris rájött, hogy minden, amitől fél, alapvetően Combe-ból ered, ő maga pedig valami fura közvetítő ebben az ozmotikus folyamatban. Combe nem megváltás a családjának, hanem épp bukás, ezt már látja. Ott mindenki olyan egészséges. Otthon pedig mind gyengék meg betegesek, és amíg ő távol van tőlük, csak még olyanabbak lesznek.

Talán ha nem lenne ilyen honvágya, nem érezné ennyire elhatalmasodni magán a felelősséget. De ahogy lassan telt a félév, a bánat csak nem tűnt el a szívéből. Hiányoztak idős rokonainak ráncos könyökei, nyakukon azok a puha bőrcsíkok; ha csak nyugdíjast látott a buszmegállóban, megpróbált segíteni neki, és vinni a szatyrait. És akkor mi van, növekedett benne a félelem, ha távolról szó szerint megöli őket?

Egy fagyos novemberi este, amikor épp a combe-i apátság romjai mellett sétált remegve vacsorára menet, meglátott egy követ, amiről úgy gondolta, igen jelentőségteljesen csillant meg, és megfogadott valamit. Az újonnan készült régimódi utcai lámpák műgázlángjainak fényében magára vállalta a feladatot, hogy megvédi rokonait a fájdalomtól, a bánattól, a haláltól. Megteszem én egyedül, esküdött, akármivel jár is. Sugármentesítéssel. Karanténnal. És azzal is nyilvánvalóan, hogy gondoskodik róla: Combe-ból soha senki nem lépi át a küszöbüket.

Simon Flowers lett volna az egyedüli kivétel: az a fiú, akire még a családja is rábólintana. Marina érzései olyan erősek voltak, hogy úgy döntött, megéri a kockázatot. De hát a fiú nincs itt. Pusztán a gondolatai erejével okozott kárt, és…

– Hahó! – szól oda neki valaki a buszmegállónál várakozó sorból.

– Hahó? – hunyorog a sötétben Marina, és abban reménykedik, hogy majd kiválik belőle Simon Flowers karcsú alakja, de helyette csak egy homályosan ismerős alakot lát: egy sápadtkás, vaskos, fakóbarna hajú fiút. Marina arca máris vörösödni kezd, mint a merülőforraló fűtőszála, megfesti a levegőt is maga körül.

– Na! – mondja a fiú. – Tudod! A suliból!

– Nem tudom – feleli Marina, bár most már valóban felismeri. Egy kisebb fiú Combe-ból, ötödikes, még csak nem is abból a házból, ahová őt osztották be: Guy valakicsoda. Kis gyöngyökben ül meg haján az eső, veszi észre, mert még most is odafigyel a részletekre, hiába süllyedt el hirtelen minden reménye, álma. – Mit csinálsz te itt?

Egyre jobban zuhog az eső, mintha valaki tárcsával szabályozná, és most elfordította volna. A fiú a vegytisztítósokat tanulmányozza, akik pont ezt a pillanatot választották, hogy a felakasztott ruhákat a kisteherautójukba rakják.

– Hát tudom, fura – válaszol. – Queensway-ben voltam, CD-t venni.

– Tényleg?

– Aztán meg anyámmal találkozom a Holland Parkban, de elhagytam a taxipénzt. Megkérdeztem, azt mondták, ezen a sarkon áll meg a busz. Te meg itt laksz, komolyan?

Marina nem bírja jól, ha sértegetik. Olyankor megdermed; ha valaki ugratja, néha napokig merevebb marad.

– Mindegy – mondja most a fiú; észre sem vette a lány reakcióját.

Marina szeretne elfordulni; de hát ez a fiú most már mondhat róla mindenféle csúfságot Combe-ban. És egyébként nem is tűnik úgy, mintha épp kigúnyolná.

– Jól van, akkor sok szerencsét.

– Köszi.

Marina már indulna vissza. De habozik egy kicsit, mint mindig, és ez a néhány másodperc elég, hogy valaki belülről szélesre tárja a Westminster Court kapuját. A combe-i fiú odafordul. Marina hátrapillant. És az előcsarnok neonfényének előterében, mint valami bosszúálló szellem, ott áll egy földig érő koktélkaftánt viselő öregasszony árnyalakja, kezében cigarettával, hajában díszes csattal, óriási, kerek, aranyozott, klipszes fülbevalókkal: a nagyanyja húga, Zsuzsi.

– Jöttem téged keresni – kezdi Zsuzsi. – Mindenki kérdez, lekésted… ez ki?

A combe-i fiúnak tágra nyílik a szeme. Vajon a szemfestéktől vagy az aranyszínű hajtól vagy a kiejtéstől? Marina már alig hallja, de tudja, hogy ott van. Rózsitól gyakran megkérdezik, mióta van Londonban, mintha turista lenne; aztán láthatóan teljesen megdöbbennek, amikor azt feleli: „negyven éve”.

Rózsi is elég nagy baj lenne; Zsuzsi viszont katasztrófa. Most, hogy Marina megkezdte tanulmányait Combe-ban, arra van szüksége, hogy idős rokonai ne legyenek annyira feltűnőek. Már így is elkezdett terjedni, hogy Marina valójában fritz.

– De igazából… – nyögi ki – …már éppen be akartam…

A combe-i fiúk viszont nagyon udvariasak a felnőttekkel. Ez a fiú most kilép a sorból a buszmegállóban, és kezet nyújt.

– Guy Viney – mondja. – Borzasztóan sajnálom, nem tudtam, hogy itt laknak. Én az ön, ööö, lányával járok egy…

– Lányommal? – vág közbe Zsuzsi, és süt róla az öröm. – Csó-dás! Milyen kedves fí-ú. Maa-rina barátja ís-kolából? Szó-val… – Folyton csak kérik, kérik Marinát, hogy hozzon el hozzájuk valakit onnan. Combe a mániájuk. Mert ők mit sem tudnak róla.

– Hát… – feleli Marina. – Igazából nem nagyon ismerjük egymást. Ő még csak…

– Várja buszt? – érdeklődik Zsuzsi; úgy néz ki, mint aki mindjárt megkínálja cigarettával. – Neem!

– Semmi baja – veti közbe Marina, Guy Viney pedig megtörli az arcát a kabátja ujjával.

– Dee-hogy-nem – közli Zsuzsi. – Ne bú-táskodj. Nem hagyjuk itt így, fiút te ís-koládból. Szőr-nyü, ázott el, éhes, és…

– Zsuzsi – szól közbe megint Marina –, de tényleg, én nem is… mi nem is…

De a nagyanyja húga már karon is fogta Guy Viney-t.

– Maar-inácska barátja – suttogja, mintha valami ritka, drága anyagot talált volna.

– Nem is a…

– Csitt. Fí-atalember, jöjjön csak bé.

Marina kicsit nehezen, de beszáll velük az aprócska liftbe. Nagyot szív a lépcsőház fertőtlenítős-túlfűtött levegőjéből, és elképzeli, ahogy tüdeje hörgőcskéiben lezajlik a gázok cseréje: betódul a Farkas-levegő, távozik a szennyeződés. Ez a fiú veszélybe sodorja a rokonait, és minden őrajta, Marinán múlik most, mint valami kis hurkon a DNS-spirálban. Ez a fiú még csak nem is valami magas, a haja meg egyáltalán nem hasonlít valami Merchant Ivory-film hőséére. A fogaskerekek kattogása közepette válaszolgat a kérdésekre, míg a lány csak bámulja a vörös jobb fülét, és arra gondol, vajon milyen látvány tárul majd elé, ha belép a kettes lakásba: a trieszti tányérba épített óra, a hímzett népművészeti tárgyak, a zománcos kaspók, Zsuzsi Royalty magazinjai, a számtalan szótár meg a lábakon álló, nagy hűtőszekrény.

– De én… – szólal meg Marina. Zsuzsi ugyan elvárja az udvariasságot, de hát ez most vészhelyzet. A lift már meg is állt. Lehetne vajon, hogy csak úgy összeessen itt, gondolja Marina. – Igazából…

A fiú kinyitja az ajtó rácsát. Marina habozik kicsit, keze a lift belső műdiófa-borításán. Zsuzsi meglöki kicsit.

– Siessen, fiatalember! – szól rá. – Eszünk süti.

És máris késő. Minden arc feléjük fordul, amikor belépnek a Farkas-lakásba, Marinára néznek, aztán meg…

Úristen, ugye nem gondolhatják, hogy…

Leültetik a fiút a kanapéra. Hoznak neki egy hatalmas szelet süteményt, Zsuzsi teljesen kéretlenül meg is jegyzi, hogy ez „udvarló-süti”, meg egy kávét, amit ő zavartan elutasít; és mindenki olyan izgalommal issza be minden szavát, olyan buzgón keresik Marinán a szerelem jeleit, hogy a lány már nem bírja elviselni. Végignézi, ahogy a fiúnak több száz rokonnal kell beszélnie. Össze-összerándul, elvörösödik. Kiveri a víz. A fiú pedig elkapja a tekintetét – ez a kisgyerek, ez az ötödikes, ez a mindent tönkretevő… és elmosolyodik.

Aztán eljön a másnap, szilveszter napja, amikor meg már reggeli óta takarítanak folyamatosan. A konyhában csak két embernek van hely; alig több mint másfél méter széles és talán két és fél méter hosszú helyiség, úgyhogy gondosan meg kell koreografálni minden mozdulatot. Szegény Marina, aki még egy ajtón sem képes úgy bemenni, hogy ne ütközzön bele az ajtófélfába, itt folyton nekimegy valaminek. Vajon most meg mi lelte, tűnődik anyja. Ezért ilyen kezelhetetlen ma?

Az igazi gond, hogy Marina képes rá: azt se vallja be, ha ömlik belőle a vér. Bár arcán meglátszik minden érzelem, a büszkeség befogja a száját. Már csecsemőkora óta ilyen, nem hajlandó elismerni, ha fáj valamije, ha rosszul érzi magát, sőt azt sem, ha nem tud valamit, mintha azt gondolná, az valami szégyenletes dolog. Mintha egy kis Habsburggal élnék, gondolja tétován Laura, aki kicsit többet próbál markolni, mint amennyit meg tud fogni.

– Szívem – fordul hozzá, amikor Marina már másodszor veri be csípőjét a sütőbe –, de tényleg jól vagy? Mi a baj?

– Semmi – feleli Marina sértett képpel.

Lehetetlen, hogy normális legyen, ha egy tizenéves ennyire visszahúzódó. Mi van, ha valahogy „túlérett” itt, ahol a világ legformálisabban viselkedő nyugdíjasai közt él? Vajon van-e köze mindehhez annak a tegnap esti, kissé lecsúszottnak kinéző fiúnak, akivel Marina olyan mereven, olyan fenyegetően rezzenéstelenül viselkedett, hogy ha járt is a fejében valami romantikus gondolat (jaj, Istenem!), az erre egész biztosan pislákolva kialudt? Vagy az a rohadt iskola lehet az oka a kicsinyes szabályaival, azzal a filléres hozzáállásával, hogy minden apró pluszért külön fizettet velük, azzal az intézményes önelégültséggel? Folyton azon kapja magát, hogy elátkozza a helyet, aztán eszébe jut, hogy Combe Marina ötlete volt, ő akart olyan nagyon odamenni; Marina pedig soha az életben nem fogja elismerni, hogy tévedett.

– De…

Farkasszemet néznek a késes fiók fölött. Az anyáknak elvileg ösztönösen ismerniük kellene a gyereküket: de Laura nem ismeri. Egyik legnagyobb félelme az, hogy talán Marina szeretné, ha ott lenne, lehet, hogy egyenesen szüksége van rá, ő pedig észre sem veszi: „jaj, ha szólt volna”, mondja majd később. „Ha tudtam volna róla…”