Szilasi László

Amíg másokkal
voltunk

– részlet –

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Szilasi László, 2016

Felelős kiadó Dávid Anna
Szerkesztette Darvasi László
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Nyomdai előkészítő Kiss Tibor Noé

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3479 8

„A hold fényében szürkés-ezüstösek voltak az éjszakába felszökő roppant oszlopok, csupaszok és szeplőtelenek, mintha választott, új életét jelképezték volna, ahogyan egy templom jelképez egy istent.”

(John Williams: Stoner)

„Százezer forma és anyag, valamennyi befejezetlen és tökéletlen; mindegyik ott, ahová nem való, fejjel lefelé, lábbal az égnek, a földet túrva, felnyúlva a levegőbe, s ott rozsdásodva a vízben, érthetetlenül és kuszán, mint valami vad álom.”

(Charles Dickens: Dombey és fia)

[A rekonstrukciós város]
(Hasonlatok)

[1930. április 6.]

Hatalmas bőrfotelban ül, belesüpped, eltűnik benne. Zsigát unja, Gellért Oszkárt most is tehetségtelennek találja, de bátornak és nagyon veszélyesnek, a zajos nemzetköziség mögött, ha valaha volt is, eltűnt a hazaszeretet, Schöpflin frivolan okos, aztán pedig Simonyi Mária egy pillanat alatt begyömöszöli valamennyiüket az impozáns dekoltázsába. Didé kiszúrja a vidéki publikum szemét két könnyű kezű szatirikus rajzzal, őrjöngő siker, végre szünet.

Kimennie lehetetlen, a szűk előtér tele helyiekkel, régiekkel és újakkal, előre unja őket. Felvonult a városi közönség, megtelt a nagyterem, izzadságszag terjeng, meg parfümök, akinek nem jutott jegy, az arany-fehér folyosókon és a csarnokban szorong. A múzeumigazgató a sorok között szuszogva közelít a pódium felé. De neki szerencséje van, az igazgatót feltartják a földijei, s ő a tapétaajtón át a mosdók irányába szökik előle. Talál egy teraszt, magára zárja, kiáll, szivarozik. Nézi fentről, nézi a szélben a Széchenyi teret. Lassan megnyugszik, akik felismerhetnék, odabenn vannak.

Ady-versek Mária hangján, Kosztolányi-versek a szerzőjükén. Bibó Lajos elbeszélése, mert mindig kell helyi erő, házi tehetség. Zsiga írta elő a sorrendet, Mihály ráhagyta. Aztán ő is elénekel két újat, Zsiga pedig lezár. Mondta, ő ráhagyta. Mindig ráhagyja. Nem érdekli a diszpozíció. Elunta.

Az est után lesz bankett. Tonelli fog beszélni, Tonelli Sándor, vagy mi volt a figura neve. Köszönteni fogja a Nyugat folyóiratot, Szegedi Fészek Klub, Tisza Szálló, zártkörű bankett az Arany-teremben, megírta az újság. Megszökhetnének Didével egy kicsit, megkereshetnék előtte Gyulát. Vagy helyette. Hét éve még megkeresték. Írtak róla, mondtak neki szépeket, azért vonult le, azért jött az egész pesti pereputty. Most már minek, hiába-valónak érzi ő is. Azt mondják, nagyon beteg. Vasárnap van, 1930. április 6-a. Szegény, szegény Gyula. Éltek vele, együtt kalandoztak, régen volt.

Már minden régen volt. Gyula, Béla, Didé. Huszonkét éve. Valósággal a hajánál fogva cibálták ki őt a barátai az irodalmi vásár különös illatú, szemetes piacára, bele a Nyugatba. Szegény Ernő is. Becsukódik már a szemem, amíg alszom, vigyázz reám. Ezzel a szörnyű verssel az ajkán kellett Osvát Ernőnek tavaly ősszel a lánya után halnia. Ez volt a tüdejében, ez volt a gégéjében, Pósa Lajos bácsi verse. Megint győzött a régi televény… … …

[Temetési dicséret]
(Mitológia)

[1850 nyara]

A Svábhegy erdőinek legdíszesebb épülete a csokoládégyáros háza volt, az Óra. Ennek a háznak a homlokzatán hatalmas óramű regulázta az időt a messze hangzó harangütéseivel, amiket aztán az erdőkerülők kürtjele adott tovább a többi lakónak. Egy évvel korábban ebből a házból intézte Görgey Artúr Buda várának ostromát.

Hozzá közel, az ősrengeteg nyugati szélén állt az egyetlen svábhegyi kocsma, Adliczer volt a neve. A magyar színészek kedvelt mulatóhelye, mely régente összegyűjtötte a színi matadorokat, akik tudtak még örülni a mulatságoknak, melyek nem kerültek szinte semmibe, és ritkán hagytak maguk után keserűséget. Le volt lakatolva az Adliczer. Bevert ablakokkal állt a jókora épület.

Az emeleti szállásszobák egyikében hetek óta egy magányos férfi bujdosott. Kovács János, ez a név állt az útlevelében. Huszonöt éves volt. Ingujjban ült a recsegő asztalnál, az életét próbálta írásban a helyére rakni, egy egész nemzetét. Írt már könyveket, nem volt ismeretlen ember az országban. De most nem ment a munka, pedig pontosan tudta, mit is akarna mondani.

Mitológiát akart volna mondani, magyar mitológiát. Leírni híven és valóságosan az előző év eseményeit, minden nagyszerűt és hősit, amit megtapasztalt. És aztán azt mondani rá, hogy mindez mese volt, álom, egy fantasztikus agy hagymázos világa, különben nem hiszik el. De közben sírt. Sírt a nevek emlékén. Mert mindez nem álom, mese és mitológia. Hanem egy hihetetlen és rég eltemetett világ halott dicsősége. Volt az a világ. De néha-néha már maga sem hitte el, hogy valaha is létezett.

Megvárta, amíg lemegy a nap. Nem gyújtott gyertyát a sötétben. Hosszan feküdt ruhástól az ágyban. Ő ekkor így dolgozott.

Elmondani. Visszavonni. Mégis megtartani.

A munka nem ment, de egyre világosabb lett a feladat… … …

[Ballet d’action]
(Betoldások)

[1806. november vége]

Az ősz kezdete óta az lett a szokásuk, hogy esténként, amikor végleg elcsendesedik körülöttük a falu, ő felolvas a könyvéből az asszonynak. Korábban is olvastak közösen este, de akkoriban inkább a nő a férfinak. Széphistóriát, ponyvát, álmoskönyvet: még nem ismerték egymást. Aztán Anna észrevette, hogy a nagybátyja vaskos kéziratkötegeket dug a könyvek mögé, a ruhás-szekrényekbe meg a régi ládáiba, és nagyon elszégyellte magát: titokban ő is írt verseket. Szegény György úr, hogy unhatta már Virgilius csodás tetteit! De elviselte, még kedvet is színlelt, nagyokat nevetett, jól szórakozott, őérte, a félreismert unokahúga kedvéért. Az asszony kezdeményezett, tisztázták a helyzetet, utána állt fel az új rend a házban.

Lemegy a nap, elcsöndesednek az állatok, aztán az emberek is, ők ketten pedig odatelepednek a konyhai padkára, a forró kemence mellé vagy a kertre nyíló ablak elé, gyertyát gyújtanak, és ő folytatja a regénye felolvasását. Anna harminckilenc éves, ő maga éppen hússzal több. Mindketten magasak és erős csontúak, mint a családjukban csaknem mindenki. Anna az elakadt szekeret egyedül is kiemeli a sárból, nem kell féltenie. Arra még nem merte megkérni, hogy olvasson fel ő is az eltitkolt verseiből. Nem baj, van idő, kivárja, amíg magától megjön a bátorság. Külön szobában alszanak. Ha kedvük támad, átmennek egymáshoz. Csöndes és erős az egymás iránti szeretetük.

Hosszú a román, lassan haladnak. Anna hímez vagy foltoz, de figyel, sokat nevet, és néha óvatosan megkérdez ezt-azt, számára fontos apróságokat, melyek ismerete elől eddig elzárta őt női mivolta. Ezen az estén azonban – november vége volt, egyenletesen magas, csak erejében változó hangon süvített a kéményben a szél – egy hosszabb és talán tényleg túl hosszú leírás közepén váratlanul azt kérdezte, voltaképpen kihez is szól ez. Kihez beszél a könyve. Mondja meg a férfi, hogy pontosan kihez.

Györgyöt már maga a felolvasás felzaklatta. Szép szokás, jól is esik neki, de üt, üti-veri a mellkasát, mintha hirtelen kívülre kerülne a szíve. Az előző élete jutott az eszébe, más helyek, vágtázó lovasok, színes hadseregek, különös nők, templomok, hatalmas városok. És akkor most még ez a kérdés is. Kihez, jaj, hát kihez, édes Istenem. Az iszapot felkavarták. Mélabús és diadalmas hangulatok, álmukban megzavart, régi varangyok. Kidugják csúf, koronás fejüket a mocskos vízből, győztesen muzsikálnak. Hangosan felnevetett hát, idősebb, fölényes úr lett, mint aki azt üzeni, ne vegyen észre az asszony semmit. A torkát megköszörülte, olvasott neki tovább… … …

m
MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License