Kun Árpád

Megint
hazavárunk

– részlet –

© Kun Árpád, 2016

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

Felelős kiadó Dávid Anna
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Hradeczky Monika
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3485 9

Apám és anyám emlékének

Első rész

Bal felől megnyílt a fasor. Életem egyik fontos elágazásához közeledtem.

A vizsgabiztos korábban arra utasított, hogy „a legelső lehetőségnél” kanyarodjam balra. Húszméternyi tétovázás után kitettem az indexet. Hármasból kettesbe váltottam, lepillantva a sebességváltóval ügyködő jobb kezemre. A fejfordítással egy időben rájöttem, hogy megint hibázom. A vizsgabiztos alig néhány sarokkal arrébb már rám dörrent egyszer, hogy ne azt a rohadt sebességváltót bűvöljem, ami, köszöni szépen, bekattan anélkül is, hanem az utat nézzem ezerrel.

Minden idegszálammal a vezetés ismert, de még nem gépiesen begyakorolt mozdulataira kellett összpontosítanom. Látómezőm szélén, a középső visszapillantó tükörben éber álomként derengett a hátsó ülésen elterpeszkedő vizsgabiztos. Most, hogy a középvonal felé húzódtam, a mögöttem lévő forgalom ellenőrzése végett jogosan tekintettem bele ebbe a tükörbe.

Láttam, felpillant a mappájából. Közömbösséget erőltetett magára, de nem tudta leplezni az arcára kiülő feszültséget. Mint zsákmányára lecsapni készülő ragadozó, figyelt. Ekkor döbbentem rá, ki ő, és hova jutottam.

A történethez tartozik, hogy ez volt a második vizsgám. Egyszer már megbuktam.

Még az első vizsga előtt megtárgyaltam Szombathy Julival, legjobb barátnőmmel, hogy ő hat éve húszezret fizetett az oktatójának, aki ötezret megtartott, tizenötöt meg továbbadott a vizsgabiztosnak. Azt, hogy így kell tennie, a második vizsgája előtt súgta meg az oktatója, aki meg akarta kímélni az újabb kudarctól. Az elsőn, amin pedig magához képest brillírozott, simán megbukott, míg a húszezerrel megtámogatott másodikon, amin igazi kocavezetést produkált, már készakarva sem tudott volna. Az utolsó óráim egyikén én is puhatolóztam az oktatómnál, hogy mi a szokásos ügymenet ezzel kapcsolatban. Az oktatóm egy velem egykorú, negyvenes nő volt, Edina, aki farmerszerelést és szegecses derékszíjat hordva igyekezett macsós zordságot adni kinézetének, így szerezni tekintélyt férfiak uralta szakmájában, ám a kocsija padlizsánlila volt, és a kesztyűtartó fölött kabalamenyasszony ült tüllruhában. Edina határozottan csóválta a fejét. Csapdosott lófarokba kötött haja, ingott rajta a rózsaszínű szalag, mint elröppeni készülő, nagy pillangó. Kenőpénz nincs. Amikor ezt elmeséltem Julinak, nem győztünk bólogatni, hogy lám, hazánkban folyamatosan javulnak a közállapotok, milyen pozitív változás történt ezen a fronton is az elmúlt hat év alatt.

Az első vizsgámon tehát én is megbuktam. Utólag visszatekintve látszott, mennyire simán. Pedig a pillanat hevében úgy tűnt, hogy hajszálon múlott a siker. A vizsgaút vége felé nagy ívben vissza kellett kanyarodnom balra, azaz a felezővonalat átlépve, ellenkező irányba fordulnom. Miután befejeztem a műveletet, a vizsgabiztos, aki akkor még egy másik volt, óriási meglepetésemre azt mondta, hogy húzódjak az úttest szélére, és adjam át a kormányt az oktatómnak, mert a vizsgának vége. Mind a hárman szótlanul mozdultunk meg. Én, kissé kóvályogva az értetlenségtől, kiszálltam a vezetőülésből, és hátraültem a vizsgabiztos helyére, aki közben előrement az anyósülésre, amelyből addigra Edina átült a kormányhoz. Miközben új helyünkön becsatoltuk a biztonsági övet, a vizsgabiztos megkérdezte, hogy vajon rájöttem-e, mit rontottam el. A kérdés elhangzásakor fogalmam se volt, hogy mit. A sokk első hullámában egyelőre még a gondolatát is elhessegettem magamtól, hogy megbuktam. Ott tartottam, hogy eddig milyen kitűnően alakult a vezetésem, nemcsak a mozdulataim pontosak, de a nyugalmam is rendíthetetlen. Ha minden így folytatódik, akkor néhány perc múlva jogosítványt szerzek. De a kérdés utáni első néma másodpercben szétnyílt a függöny. Tisztán kirajzolódott előttem, hol hibáztam. Hát persze, ezt a nagy ívben balra visszakanyarodást igazából sohasem értettem meg. Edina se tudta soha világosan elmagyarázni. Hogy is van azzal az indexeléssel? Először jobbra jelzek az indexszel, majd lehúzódom jobb felé, hogy elég helyem legyen, azután rátérek a lényegre, a balra kanyarodásra. És mielőtt balra kezdek kanyarodni, másodszor is indexelek, de ezúttal bal felé. Mindeközben figyelem a mögöttem haladó forgalmat meg a szembejövőt. Még akkor is, ha ebben a konkrét esetben, ezen a délelőtti órán tökéletesen kihalt volt a lakótelepi mellékutca. Ráadásul a kormányt is szabályosan, két kézzel kellett tartanom tekerés közben, plusz visszaváltanom a sebességet. Ez már tényleg túl sok volt egyszerre. Minden létező figyelmemet lekötötte. Miután kitettem az indexet jobb felé, annyira megnyugodtam, mintha soha az életben nem kellene többé ezzel az idegesítő piros kis fénnyel foglalkoznom. Az, hogy pár másodpercre rá, a balra kanyarodás előtti pillanatban még egyszer villogtassak balra, végképp nem jutott eszembe.

Egy ütemmel később tehát rájöttem a bukásomat okozó hibára, és helyesen válaszoltam meg a vizsgabiztos kérdését.

Néhány perces csend ereszkedett a társaságra. Mindenki emésztette magában az új helyzetet. Edina padlizsánlila autója, egy Chevrolet Aveo, kanyargott a lakótelep árnyas mellékutcáinak labirintusában a távolban dübörgő főútvonal felé.

Csak a kormánya nem volt már az én kezemben.

Valami apróság ürügyén Edina és a vizsgabiztos, akik korábbról ismerték egymást, beszélgetni kezdtek. Ahogy egyre jobban belemelegedtek a társalgásba, én a hátsó ülésen egyre elszigeteltebbnek éreztem magam. Elszigeteltségem önmagában nem zavart. Egyedül azt nem szerettem volna, ha valamelyikük, főleg a vizsgabiztos, úgy hiszi, hogy a kudarc hatására én bástyázom körbe magam sértődött hallgatással. Különben is, hol van itt az én esetemben kudarc? Ha úgy vesszük, egy paraszthajszálon múlt a siker. Mutatni akartam, hogy én legalább annyira felszabadultnak érzem magam, mint ők, akik az első két ülésen csevegnek. Egy játszótér melletti fekvőrendőrön gurult át a Chevrolet Aveo. Eljött a pillanat, hogy én is bekapcsolódjak a társalgásba.

A vizsgabiztos iménti kérdésében, hogy tudom-e, mit rontottam el, nem Kun úr voltam, és még kevésbé Kun elvtárs, mint az apám hivatalos relációiban gyerekkorom idején, hanem egy lemagázott Árpád. A vizsgabiztos nem leereszkedően vagy bizalmaskodásból szólított a keresztnevemen, hanem mert ekkoriban ez már így volt szokás a tévés vetélkedőkben. Még némi szánakozás is kicsendült a hangjából amiatt, hogy az elmúlt pillanatban kénytelen volt megbuktatni. Leginkább azonban azt akarta demonstrálni, hogy a legteljesebb jóindulattal van irántam annak ellenére, hogy foglalkozásából kifolyólag kellemetlenséget kellett nekem okoznia. A fekvőrendőr zökkenőjén megdobva ezt a közvetlen hangot vittem tovább a viszonyunkban, amikor a keresztnevén, Andrásnak szólítottam.

Nagyobbik gyerekem, Mihály hároméves múlt, a kisebbik, Erzsike három hónapos. Már Mihály születése után nagy megkönnyebbülést éreztem. Amit akkor úgy nyugtáztam, mint természetes reakciót arra, hogy az esemény szerencsésen lezajlott, és mind a baba, mind az anyukája egészséges. Fel sem tűnt, hogy a megkönnyebbülésem nem múlik el, hanem azután is változatlanul kitart, hogy visszatértek a hétköznapok. Erre csak akkor figyeltem fel, amikor a második baba, Erzsike megszületett. Rohantam le a szülészet melletti Penny Marketbe valami harapnivalóért az egész napos koplalás után, miközben Bori, a feleségem nálam lévő mobilján felhívtam a legfontosabb embereket, Lászlót és Julit, hogy elmondjam a nagy hírt, és éreztem, hogy olyan könnyedén szökellek a kórházi lépcsőn, majd kint a csikkekkel, szeméttel borított járdán, mintha a Holdon járnék. Azokból a láthatatlan súlyokból, amiket egész életemben cipelnem kellett, megint lehullott rólam néhány nagy kolonc. Most már nem tudtam nem észrevenni, hogy végérvényesen. Minden mozdulat egyre kevesebb energiámba került. Ha megakadtam is néha, úgy haladtam az életemben, mint kés a vajban.

Edina és András eddigi beszélgetéséből kiderült számomra, hogy András szintén kétgyerekes apa. A fekvőrendőr pedig azért volt éppen ott, mert egy frissen felújított játszótér mellett haladtunk el, s ezek abban az időben azt jelentették számomra, hogy honfitársaim sorsa talán Trianon óta először kezd igazán jobbra fordulni, és a magyar középosztály által luxuscikknek tekintett gyerekre is futja. Magabiztosan szóltam oda Andrásnak. Nincs egyedül abban, amiről éppen beszélt. Példának okáért én is határozottan szeretek játszótérre menni a gyerekeimmel. Nyugodjon meg, ettől még nem vagyunk fehér hollók. Szemléletváltozás zajlik a szülői, ezen belül is – ha lehet, még markánsabban – az apai hozzáállásban.

Edina belém tanult a levezetett órák alatt, szokva volt a stílusomhoz. Andrást nemcsak a fekvőrendőr, de a meghökkenés is megdobta egy pillanatra, de zökkent egyet, és túljutott rajta.

Az első vizsgára tehát a balra nagy ívben történő visszakanyarodás titkát Edinának nem sikerült maradéktalanul átadnia. A második vizsgára viszont egy másik, sorsdöntőnek bizonyuló tudást igen.

A bukást követő egyik pótórán történt. A mintaszerűen végrehajtott, nagy ívű balra kanyarodás után a másik sávba kerültem, ahol két parkoló autó közé, kiigazító tolatás nélkül, egyből sikerült becuppantanom a padlizsánlila Chevrolet Aveót. Leállítottam a motort. Fújtunk egyet. Végigvettük a soron következő, második vizsga nem szakmai mozzanatait. Hogy a nap melyik órájában, milyen forgalomnál legelőnyösebb vizsgázni, melyik vizsgabiztos melyik útvonalat kedveli. Ekkor Edina a homlokára csapott. A csuklóján megvillantak és összecsörrentek a karperecei. Van egy vizsgabiztos, aki akkora nagy kekec, hogy őt legjobb, ha elkerülöm. „Melyik irányba?” – kérdeztem, amire Edina két tenyerébe temette az arcát, mutatva, mennyire fárasztom a szellemeskedésemmel, majd legyintett, hogy tök mindegy, balra vagy jobbra, de nagy ívben. Saját útvonalon vezetteti végig a vizsgázóit, ahol a legtöbbjüket sikeresen kivérezteti. Akiket mégsem, azokat elirányítja egy „párját ritkítóan szemét elágazáshoz”, ahol Budapest „legsunyibb közlekedési lámpája” lóg. Legvalószínűbb, hogy úgyse szaladok bele, mert az általam kért reggeli időpontban még sohasem vizsgáztatott, de azért biztos, ami biztos, „guruljunk a helyszínre”, hogy meg tudja mutatni, miről beszél. Odagurultunk.

Szóval miután megnyílt a fasor az utca bal oldalán, és én a középvonal felé húzódtam a padlizsánlila Chevrolet Aveóval, majd szinte már hanyag mozdulattal kikattintottam az indexlámpát balra, belém hasított a felismerés. Atyaúristen, a hátsó ülésen az a bizonyos vizsgabiztos ül, a Nagy Kekec, és a párját ritkítóan szemét elágazáshoz jutottam! Végre megértettem, Edina miért heherészett olyan zavartan beszállás közben, és az egész út alatt miért volt szokatlanul feszült. Ő rögtön tudta, hogy a lila Aveo szűk utasterében micsoda fenevaddal leszünk összezárva. Annyira belefeledkeztem a megvilágosodásba, hogy elveszítettem pár értékes másodpercet. A kanyarodás előtti utolsó pillanatban néztem fel Budapest legsunyibb közlekedési lámpájára. Ott ült fenn, mint valami valószínűtlen madár, a lombok takarásában. Egyik szeme kigyúlt: fénye zöldre váltott. Mintha cinkosan rám kacsintana.

Az elágazás után azon az egyirányú mellékutcán gurultunk tovább, amely a vizsga szempontjából már célegyenesnek számított. Akár csukott szemmel is végig tudtam volna vezetni rajta, annyiszor hajtottam át erre az elmúlt hetekben – csupán máshonnan szoktam rákanyarodni.

Attól, hogy rájöttem a félelmetes igazságra, remegni kezdhetett volna kezem-lábam, és ezen az utolsó pár száz méteren még elkövethettem volna valami végzetes hibát. Csakhogy az egyik nagy kolonc, ami leszakadt rólam, éppen az volt, hogy megtanultam, hogyan legyek hálás mindenért. Ebben az esetben például szinte ujjongtam, hogy ilyen későn, nem a vizsga legelején ért a rádöbbenés, hogy a Nagy Kekec ült be hozzánk, amikor az akár bénító pánikká dagadhatott volna bennem. Magamhoz képest biztos kézzel araszoltam előre a feltorlódott hosszú sorban a következő közlekedési lámpáig, amelynek zöldje csak akkor engedte tovább az autókat, amikor a keresztező Váci út hat sávban hömpölygő forgalma megtorpant, és fél percre átjáró nyílt benne a túlsó oldalra.

Visszajutottunk a Duna Plaza épületmonstruma mögött abba a parkolóba, ahonnan fél órával korábban elindultunk, és ahol ezen a reggeli órán mutatóban állt csak egy-egy autó. Nem zavarta semmi a pár hete leöntött bitumen tükörsima nyújtózkodását. A felfestett útburkolati jelek olyan patyolatfehérek voltak még, hogy világítottak. A csíkok és vonalak egy síkban lévő labirintusában bolyongtam, de olyan vigyázva, mintha láthatatlan falakat kellene kerülgetnem. A kanyarokban mindig lassan, komótosan tettem ki az indexet, mígnem egy legutolsó villogtatás után betolattam az egyik találomra kiválasztott üres helyre a sok száz közül.

Elfordítottam a slusszkulcsot. Az Aveo motorja egy utolsó rázkódás után leállt. A hátsó ülésen a Nagy Kekec kivárta, hogy szép kerekre érjen a csönd, majd nagy csattanással összecsapta a dossziéját.

– Ez a legutolsó rodeózás tökéletesen felesleges volt, mint annyi minden a vezetésében – figyelt a középső visszapillantón keresztül. – De sajnos csak a hibákat szankcionálhatom, a hülyeséget nem. Így a büntetőpontjainak száma összesen tíz.

Sosem voltam kifejezett emlékezőművész, de ezt a tízpontos hibahatárt tisztán megjegyeztem. Letaglózott az újabb kudarc.

– Legjobb meggyőződésem ellenére kénytelen vagyok volánhoz engedni magát – folytatta. – De a lelkiismeretem megnyugtatása végett ígérje meg nekem, Kun úr, hogy minden erejével azon lesz, hogy minél hamarabb, a legkisebb károkozás nélkül megtanul tisztességesen vezetni.

Nemcsak emlékezőművész nem vagyok, de a felfogásom is lassan őrli az új információkat.

„Most akkor tulajdonképpen miről beszél?”, tettem fel magamban a kérdést. De a zsigereimmel már megértettem. Hipnotizálva bámultam a Nagy Kekecet a visszapillantóban, miközben a gyomrom, amit az iménti csalódás összerántott, már kiengedett, és jólesően bizseregni kezdett. „A tízpontos hibahatár az jelenti, hogy tizeneggyel buktál volna meg, barom”, mondtam magamban, miután lassú felfogásom beérte a testi jó érzést.

✳

Feleségemmel, Borival fél tizenegyre beszéltük meg a találkozást. Még volt időm, hogy az üres Duna Plazában bolyongjak.

Kilenc évvel korábban, 1997 nyarán szoktam rá, hogy a kirakatok látványával, az emberek nyüzsgésével, mint valami kábítószerrel, elzsongítsam magam. Akkor a párizsi manzárdomhoz közel eső, Louvre alatti bevásárlóközpontot látogattam. Fél évvel korábban hagyott ott Réka, az első feleségem. Az elvesztése miatti közvetlen sokk már elmúlt, simán lenyeltem a falatot, ha ettem, és felriadás nélkül aludtam át az éjszakáimat, de a tudatom egyik felével reggeltől estig még mindig azon erőlködtem, hogy próbáljam elfogadni a számomra elfogadhatatlant. Miközben maradék eszemmel részt vettem a mindennapjaimban, film futott folyamatosan a fejemben üres képkockákkal. Kényszeresen bámulnom kellett a hiányt, amit annak az embernek az elvesztése okozott, akinek a szeretete nélkül, azt hittem, életképtelen vagyok. A fájdalommal folytatott egész napos küzdelemben annyira kimerültem délutánra, mintha sziklát csákányoztam volna. Csak a bevásárló-központi bolyongás kábulatában tudtam előcsalni magamból valami szirupos önsajnálatot. Ez az érzés nem fenyegetett se őrülettel, se megsemmisüléssel, végre mintha a szívemhez lett volna méretezve. Mialatt kifizettem altatónak szánt palack vörösboromat meg a hozzá való sajtot az élelmiszerboltban egy csodálatosan sudár, néger lánynál, akinek világos tónusú nyelve mosolygás közben izgató meglepetésként villant elő, úgy ringattam búbánatos önmagamat, mint egy csecsemőt, aki a hosszú sírásba végre belealszik.

Az évek múltával megszabadultam az elhagyás okozta kíntól. Lassan a tudatom mélyére süllyedt, és ott egyéb, volt szörnyeim között úgy pihent, mint atomhulladék a Jeges-tenger fenekén. Olyankor ért csak el a nappalok felszínéig a sugárzása, ha arra riadtam, hogy álmomban még mindig Rékába vagyok szerelmes. Az ébredés után hosszú percekbe telt, amíg kalapáló szívvel sikerült újra kiábrándulnom, és visszakapaszkodnom a mindennapokba.

Vonzódásom a bevásárlóközpontok iránt azonban változatlan maradt. Ha úgy adódott, szívesen átzsilipeltem magam valóságos életemből akváriumszerű belvilágukba.

Azon a reggeli órán a Duna Plaza csillogó-villogó átriumában még olyan elvétve lézengtek az emberek, mintha a kirakati babák közül keltek volna életre, és ők osonnának ki az álmos eladók háta mögött, akik a riasztó kikapcsolásával foglalkoztak, vagy a távirányítónak nem engedelmeskedő redőnnyel. Mintha én is valamelyik eldugott bolt homályos vitrinéből kerültem volna elő, mechanikus könnyedséggel lépkedtem, éreztem magamban valami jólesően műanyagszerűt, ami, ha nem is halhatatlan, de romlandó voltomnál mégiscsak hosszabb életű, és évezredekig nem bomlik le a természetben.

Eltanultam a gyerekeim látását. Több száz méterről észrevettem a játékbolt kirakatát, még ha ilyen messziről nem is szúrtam ki rögtön a rikítóan színes halmazból, mint Mihály, a fiam szokta, a sárga bundás, piros pólós Micimackót. Pár lépésnyire kellett érnem, hogy az alsó sor jobb szélén észrevegyem. De akkor már az is bevillant, hogy egymagamban, negyvenegy évesen a nevezett medvével semmi dolgom. Hogy nyugodtan kikapcsolhatok. Alig tíz perce szereztem jogosítványt, és ezzel hatalmas lépést tettem a még felelősségteljesebb élet irányába. Minden jogom megvan, hogy nyúlfarknyi időre magammal törődjek.

A játékbolt rikító színű kacatjaitól arrébb, a következő kirakatban rikító színű könyvek sorakoztak. A könyvesboltba az aznapi első vásárlóként léptem be a fejbiccentő biztonsági őr mellett, aki lopva figyelt, miközben ide-oda járkálva böngésztem és lapozgattam.

A folyamatos szemmel tartás felébresztette a bűntudatomat, amely vakon tapogatózni kezdett maga körül a lelkiismeretem mélyén uralkodó félhomályban.

Ez a szörny, amely előbb-utóbb mindig talált valamit magának, akkor adott magáról először életjelet, amikor egy pityergő kisfiú mellett sétáltam hazafelé a lakótelepen. Én már nagyobb voltam, hétéves, és tisztán éreztem a kisfiú mellett álló nagymama rám irányuló gyanakvását, csak még azt nem tudtam kiszűrni, hogy az nem személyesen nekem szól, hanem az egész világnak. Mellbe vágott a furcsa érzelmi kisugárzás, segítőkészen megálltam mellettük. Már abban, ahogy udvariasan bólogatni kezdtem a panaszkodó nagymama szavaira, éreztem valami sunyi kényszeredettséget magamban, amellyel meg akartam felelni a néni bűnbakkereső akaratának, majd utána minden megnyilatkozásommal egyre inkább belegabalyodtam, mintha hálóban vergődnék, bűnös zavaromba. Ezt a nagymama egyből kiszúrta. Odaállított szembesítésre a szipogó tökmag elé, hogy vajon én voltam-e az a huligán, aki bántotta őt. A szembesítés viszont felkeltette az igazságérzetemet, ami kristálytisztán mutatta meg ártatlanságomat, és mint pókhálót söpörte le rólam az iménti zavart. Igazam tudatában elszántan álltam ellen a gyanúsítgatásnak. De a nagymamának ez már késő volt, az ő szemében lelepleződtem. Abban, hogy az unokája bizonytalankodik, és nem mutat rám határozottan, csak mulyaságot látott, ő már megtalálta bennem a maga bűnösét, akire szüksége volt. Amikor végül eloldalogtam, az öklét rázta utánam.

Most a biztonsági őr figyelmének kereszttüzében hallani véltem magam mögött a szintetikus szőnyegpadlón a súrlódást, a csörömpölést, amit bizonyos orosz–szuahéli, orosz–tamil, orosz–kínai szótárak, porcelán hamutartók, teáskészletek és két balalajka adtak ki. Még abból az időből voltak odacsomózva, amikor egyetemistaként a Magyar–Szovjet Baráti Társaság Gorkij fasori villáját takarítottam jó pénzért a tanulmányaim mellett, és közben felfedeztem azokat a kacatokat, amelyeket a Szovjetunióból érkező delegációk hoztak ajándékba, és amelyek jobb híján a padláson porosodtak, hogy végül rajtam keresztül a bizományiba vagy az antikváriumba kerüljenek. Ezzel a különös zajjal a hátam mögött találtam a feltornyozott bestsellerek árnyékában egy Skandináviáról szóló útikönyvet és egy új verseskötetet Krisztus átszegezett lábfejével a borítón. Amikor a pénztárhoz vonultam kezemben a látható, bokámhoz kötözve a láthatatlan könyveimmel, a biztonsági őr már féltucatnyi vásárlót figyelt rajtam kívül, majd miután fizettem, és csipogás nélkül áthaladtam az elektromos kapun, megszakadt irántam való érdeklődése, elfordította rólam a tekintetét, hadd fussak a könyveimmel és beszürkült lelkiismeretemmel.

Visszaúton a parkolóhoz, a hátsó kijárat mellett utamba esett egy olasz nevű kávémérés, folyosóra kitett asztalokkal. Már évek óta felhagytam a reggeli kávéivással képzelt koffeinallergiám miatt, ami a rám nehezülő sötét gondolatok formájában tört ki rajtam, és apámtól eltanult szokásként inkább kakaót ittam kávé helyett, bár vele ellentétben én próbáltam „igazi” kakaót inni kevesebb cukorral, mégis időnként kivételt tettem, amikor egy-egy igen rövid, méregerős olasz kávét felhörpintettem. Ezekkel az apró, fekete kortyokkal emlékeztem egyrészt a Pantheon melletti kávémérésre, a Tazza d’Oróra, ahol életem első olasz feketéjét ittam, másrészt Rékára, akivel ott jártam. A csészémmel leültem az egyik asztalhoz, egy dézsa nagyságú műszökőkút mellé. Az útikönyvet felütöttem Norvégiánál, ahol egy bekezdésnyit találtam a Sogne-fjordról. Nem tudtam elmélyedni az olvasásban, mert újra és újra fennakadtam a nyakatekert, magyartalan mondatokon. Előrelapoztam. A kolofonból kiderült, hogy a könyvet angolból fordították. A magyar fordító feltehetően az angol útikönyvíró sajátos stílusán vérzett el. Lemondóan sóhajtottam, és felütöttem a verseskötetet.

A testi mocsok olyan undorító érzékletességgel, a lelki sivárság pedig olyan nyomasztó erővel csapott ki a bőbeszédűen áradó verssorokból, hogy elvarázsolódtam. E mellé már érdemes volt kézbe venni az aprócska csészét. A forró, vastag falú porcelán érintése mintegy bejelentette azt az ízletes, csöppnyi cukorral megbolondított keserűséget, amely a kurta korty után elárasztott. Szinte lubickolt a nyelvem az árnyalataira szétbomló, különleges zamatban. Amikor leemeltem ajkamról a csészét, az az illúzióm támadt, mintha a maradék lusta lé csak azért lenne olyan sötét, mert a csésze igazából feneketlen. Mintha a mélység ízét kóstoltam volna meg, azét a mélységét, amelybe mámoros biztonsággal zuhanhatok, mint az ejtőernyős az ernyője kinyílása előtti szabadesésben.

✳

A fémkeretes üvegajtó nem csúszott szét előttem magától, le kellett nyomnom a kilincsét, és erővel magam felé húzni, hogy átléphessem a küszöbét, miközben átsuhant rajtam annak az embernek az öröme, aki a keze ügyében lévő tárgyak mozgatása közben úgy érzi, hogy alakíthat a valóságon.

Halványszürke, sima betonfalak közé jutottam odakint, ahol a csarnokszerűen magas alagútban teherautó dübörgött el az orrom előtt. Feszesre húzott, sárga ponyvája belobbant a fékezéstől, mint a vitorlavászon, amikor széllökés éri. Az ajtótól három lépcső vitt a járdaszintre a Váci út felé, de én a másik irányba, a hátsó traktus felé igyekeztem, amerre a mozgássérülteknek épített lejtő vezetett. Most nem a lila Aveo sofőrjeként értem el a parkoló sorompóját, hanem gyalog. Kikerültem a vízszintes fémrudat, átvágtam keresztben a tükörsima bitumenen.

Edinának és a Nagy Kekecnek már nyoma se volt. Bori viszont pontos időben érkezett a gyerekekkel, amit kellemes meglepetéssel nyugtáztam. Ennek néhány éve még spontánul hangot adtam volna, de azóta faragtam magamon, Bori érzékenységén megtanulva, hogy így közvetetten azt is kifejezném, hogy máskor viszont késni szokott. Ami magyarázkodásba – hogy nem is úgy gondoltam –, végül mentegetőzésbe fulladhatott volna.

Fehér kis Suzukink az aszfalt szélén, egy utolsónak megmaradt ártéri nyárfa árnyékában parkolt, megsüllyedve a csomagoktól, amelyek feltornyozva hevertek a tetején, és a belsejében minden szabad helyet elfoglaltak. Az általam vezetett lila Aveóval ellentétben nem érdekelték az útburkolati jelek. Hátsó részével belelógott a közlekedőfolyosóba, és keresztben állt két felfestett parkolóhelyen.

Az apró plüssdelfinre fűzött kulcscsomó a slusszkulccsal a motorháztetőn hevert, legyezőszerűen szétnyílva. Szinte láttam a rémült mozdulatot, amellyel Bori az imént odahajította Misi elől, aki észrevétlenül mászhatott be a vezetőülésre, és még mindig ott csavargatta a holtjátékban forgatható kormányt, nagyokat kurjongatva a gyönyörűségtől, hogy igazi autót vezet. Néhány parkolóhelynyire az a jármű feküdt eldőlve, amelyiknek a nyergéből leugrott a Suzuki kedvéért: a kék játékmotor. Ellenkező irányban, egy parkolóhelynyire, a nyárfa törzse mellett a csecsemő Erzsi aludt a kiszedhető babaülésben. Családunk jelenlétének legtávolabbi tanúja egy összegöngyölt pelenka volt, amely a szemétkukától pár lépésre lapult a földön. Fejemben összeállt a megsejtett jelenet egésze: Bori az Erzsikéről leszedett pelenkát készült kidobni a kukába, de a célegyenesben elejtette, visszarohant, hogy semlegesítse a slusszkulcsnál matató Mihályt.

Gyakorlott kézzel kaptam fel a lábam alól a még langyos, összegöngyölt gombócot, finoman meglóbálva bemértem a kuka nyílását. Bori néhány perccel korábban megszakadt mozdulatát befejezve dobtam és beletaláltam. Már azon voltam, hogy egy kérdéssel ellenőrzöm a hipotézisemet a történtekről, amikor odaértem Bori mellé, de ő egy hirtelen csókkal belém fojtotta a szót. Megjelölt a biztonság kedvéért most is, mint minden találkozásunkkor, kifejezve, hogy még mindig az övé vagyok. Hogy nem kallódom elveszetten a világban, mert valaki birtokol.

Elnémításomat kihasználva, Bori megszólalt.

– Mi itt közben halálra izgultuk magunkat.

– Sikerült beindítania az autót? – biccentettem Mihály felé, aki már a műszerfalat gyötörte, és éppen rátalált a vészvillogó piros gombjára.

– Majd mesélek… Inkább azt mondd, neked hogyan sikerült.

– Hajszálon múlt, de átmentem.

– Juhé! – rikkantott Bori, majd Mihályhoz fordult. – Hallod, Misó, apa vezethet autót.

Mihály, aki most az ablaktörlő indítókarját találta meg, egy pillanatra visszahőkölt a nagy csápoktól, amelyek a szélvédőn csúszkálva csapkodni kezdtek, de azután kijelentette:

– Mihály is vezethet autót.

Bori behajolt a kocsiba, kinyomta a vészvillogót, lekattintotta az ablaktörlőt. Az indexlámpák villogása megszűnt, a csápok csapkodása leállt. Mihály rögtön nyújtózkodott, hogy mindkettőt visszakapcsolja. Bori lefogta, Mihály megpróbált kibújni. Amikor nem sikerült neki, dühös sírásba kezdett.

– Tudod, mit? Bonts nekünk pezsgőt! – ajánlotta az anyja.

Mihály eltorzult arcvonásai egy pillanat alatt visszarendeződtek, szeme az imént kipréselt könnycseppen keresztül felragyogott, az ülésre hasalt, kalimpáló lábával megtalálta a földet, és kiszállt az autóból.

Néhány hónapja vettük használtan a fehér Suzukit, s minden mesterkedésünk ellenére sem sikerült kinyitnunk a hátsó csomagtartó ajtaját. A kocsikulcsot, ami a két első ajtóban zajtalanul forgott, oda még csak be sem tudtuk dugni. A zár kiálló gombja meg se moccant: amikor lenyomtuk és nekifeszültünk, csak az autó karosszériája ringott. Ezért a csomagtartót a kocsi belseje felől pakoltuk ki és be. Bori most is ezt tette, a hátsó ülésre térdelve.

Most viszont azt vettem észre, hogy a csomagtartó ajtaja résnyire nyitva áll, mint egy hatalmas száj, ami gúnyosan rám vigyorog. Belém nyilallt, hogy valamelyik alkatrész ment tönkre, éppen most, amikor útra kelünk. De megembereltem magam, mert tudtam, ha a szorongásomat kimutatom, magammal sodrom Borit, mindketten pánikba esünk, rémült indulatunkban egymást kezdjük hibáztatni, rossz esetben messze zengő veszekedésbe fogunk az üres parkolóban. „Merész megoldással” tovább nyitottam a felfelé billenő ajtót, és amennyire az összezsúfolt csomagok engedték, a kocsi belsejébe hajoltam, olyan közel Borihoz, hogy a lélegzetünk összekeveredett.

– Segíthetek? – kérdeztem blazírtan.

– Úristen, mi történt? – sikoltott Bori, látva szokatlan irányból felbukkanó fejem. Ő is rögtön a legrosszabbra gondolt.

Apám mellett, aki nosztalgiából háztáji földet művelt hétvégente, gyerekként többször tanúja voltam traktorszerelésnek. Homályos emlékképek kísértettek különös rendeltetésű, furcsa kinézetű gépalkatrészekről. Amióta a Suzukink megvolt, egy se tért vissza, de ekkor megjelent a fejemben egy acélbowden csillogó képzete, amely valahonnan a vezetőülés mellől indul, és a csomagtartó ajtajáig vezet.

– Semmi rendkívüli. A fiunk megtalálta azt a gombot, amit mi már hetek óta keresünk.

A csomagtartó felcsapott ajtaján keresztül egyetlen mozdulattal, diadalmasan húztam ki a reklámszatyrot, amibe Bori egybepakolta a pezsgőzéshez szükséges kellékeket.

Amire előmászott az autóból, krétafehér arcába visszaszivárgott már valami szín. Széles mosollyal nyújtottam át neki a hűvös zacskót, amelyet Mihály közben alulról teljes erejéből rángatott.

– Adjátok! Ez a tiém! – kiabálta.

Behajoltam elöl az autóba, és rövid matatás után, másodikként a családban, én is megtaláltam a vezetőülés alatt a hátsó ajtót működtető kallantyút. Amikor visszafordultam, a kölyökpezsgő dugója nagy pukkanással kiugrott, és sisteregve elzúgott pár centivel az orrom előtt.

Mihály születését annak idején úgy éltem meg, mintha én magam születtem volna még egyszer. Csak az nem fért a fejembe, hogy miért nem valamiféle hímnemű osztódással vált ki belőlem egy másik személy, miért kellett ennek az új alakmásomnak is, mint egykor jómagamnak, már megint egy tőlem különböző emberből, jelen esetben Boriból előbújnia. Egyetlenként megmaradt csecsemőkori fényképemen úgy hasonlítottam a fiamra, mint egyik tojás a másikra, ami számomra fényes bizonyítékul szolgált csodálatos megkettőződésemre. Ugyanakkor a tényt, hogy a gyereknek az apján kívül van anyja is, nehéz lett volna lesöpörni az asztalról, ezért erre úgy tekintettem, mint egy merőben szokatlan, már-már természetellenes jelenségre.

Ha a józan eszemet vettem elő, nem bírtam eléggé ámulni magamon. Annyira mulatságosnak találtam, hogy feltétlenül el kellett mesélnem Borinak, aki – nagy megkönnyebbülésemre – csöppet sem sértődött meg rajta, hanem, pszichológiai érdeklődésének hála, ugyanúgy rácsodálkozott a bennem lejátszódó lelki jelenségre. Másnak restelltem volna megemlíteni a dolgot, de azért azoknak, akik megnézték az újszülöttet, dagadó mellel dugtam oda csecsemőkori fényképemet, majd a végén – hogy lássák, képes vagyok túllépni a korlátaimon – okostojásként elmeséltem azt, amit magától Boritól hallottam. Tudniillik hogy az elsőszülött azért hasonlít annyira az apjára, hogy az apa, aki mindig kételkedik saját apaságát illetően, és nehezen szánja rá magát a gyerekneveléssel járó vesződségre, elfogadja a csecsemőt. Vagyis még ha ő is az apa, akkor is csőbe húzza a természet.

A megkettőződésembe vetett ősvilági hit sokat finomodott az eltelt több mint három év alatt. Bár magamat műszaki analfabétának tartottam, és titkon reménykedtem, hogy a fiam egyszer majd követ a költészet iránti rajongásomban, mégis, egy rövid füttyel bevezetve, ezzel a dicsérettel fordultam Mihályhoz:

– Fiam, te egy műszaki zseni vagy!

Bori, Mihály segítségével megnehezítve, kitöltötte a kölyökpezsgőt két műanyag pohárba, amelyeket egyelőre a plüssdelfines kulcscsomó mellé, a motorháztetőre menekített a nyújtózkodó gyerekkéz elől. Amikor tartottam a poharam, hogy abba is öntsön, felemelte a mutatóujját.

– Várj, neked, a sofőr jobbkezének, van igazi – mondta, és a reklámszatyorból előhúzott egy háromdecis Hungária extra dry pezsgőspalackot.

– Kösz, de ettől bealudnék. Nem lenne, aki navigáljon.

Leguggoltunk Mihály mellé, összeérintettük a három műanyag pohár peremét.

– Apu jogsijára! – kiáltott Bori.

– Az utazásra! – így én.

A legnagyobb jókedv közepén Erzsi irányából halk nyüsszentés hallatszott.

– Más is kér pezsgőt – jegyeztem meg.

– Ő innen kap – jelentette ki Bori. Anyai büszkeséggel alányúlt az egyik mellének, és megemelte.

A visszaejtett mell finoman ringott a narancssárga selyemblúz könnyű anyaga alatt. A rezdülés alig volt kivehető, a látványtól mégis elöntött a forróság.

Bori kiszedte Erzsit a csecsemőülés kagylójából, mi pedig odamentünk a kék kismotorhoz Mihállyal, aki nyeregbe pattant, és berregő hangot adva körözni kezdett a felfestett útburkolati jelek között, a maga kitalálta versenypályán.

Erzsi iménti nyüsszentése hamarosan ordításba csapott át. Mialatt az anyja megtette vele azt a néhány lépést a kagylótól a Suzukiig, már az éhség dühös önkívületében dobálta magát, és időnként íjba feszült. Bori beült vele a vezetőülésre. A ficánkoló kis testet tartva az egyik kezével, a másikkal felgyűrte narancssárga selyemblúzát, a szoptatós melltartó pántját kicsatolta, a gumírozott kosarat lehúzta. Előbukkant gyönyörű melle, amit a csecsemő még időben megkapott. A veszett tombolás nem ragadta el teljesen, lecsillapult, amikor az ajkához ért a lilásbarna mellbimbó, ami nem lehetett olyan terjedelmes, hogy apró szájával be ne nyelte volna maradéktalanul. A cuppanás után a szívás halk mormolása hallatszott, amit időnként megszakított a kortyolás és a nyelés. Erzsi ádáz nézésével szinte felnyársalta a rámosolygó Borit, de aztán lassan megenyhült, és szelíden bámulni kezdte.

Mindezt a legapróbb mozzanatig ismertem, most csak futtában láttam, mivel közben megkerestem a szoptatós párnát a csomagtartóban, majd Bori ölébe tettem, aki begyűrte Erzsi alá, hogy a súlyt ne kelljen tartania a karjával, amelyben íngyulladás kezdődött az utóbbi héten.

Miután nem volt már szükség rám, megkerültem az autót, az anyósülés felől bemásztam Bori háta mögé, ahonnan egészen közelről és felülről láttam rá a feltorlódott mell domborulatára, és bekerültem Erzsi pillantásának a sugarába. Az államat ráeresztettem a vállára.

Bori fájdalmasan felszisszent. Néhány milliméternyire felemeltem az állam, és támaszték nélkül tartottam tovább a levegőben, bár nem voltam meggyőződve, hogy a reakciója minden túlzástól mentes volt-e.

– Igen, az aputól is kapod a tejet, csak ő nem szoptat – magyaráztam kissé selypítve a csecsemőnek, akinek békés tekintetében az értetlenség felhőjét láttam átsuhanni, miután észrevette, hogy az anyja arca mintegy megduplázódik az enyémmel.

Bori tüntetőleg sóhajtott egyet.

– Igenis azt akarom, hogy élete első, meghatározó jó érzését ne csak a te vonásaiddal kösse össze. Nem elég, hogy nem szülhettem meg, még szoptatni sem tudom! Háromszéki Dóráéknál például ezt úgy oldották meg…

– Ki az a Háromszéki Dóra?

– Meséltem már, az a csaj, akit egyszer régen zsugorinak neveztem, amire leantiszemitázott, de megesküdtem, hogy a származásáról fogalmam se volt, meg a minősítésemet is addig finomítottam, hogy sikerült lapoznunk, és végül barátok lettünk.

– És?

– Szóval Dóra angol férje, Philip az apai emancipáció jegyében kikövetelte, hogy naponta egyszer cumisüvegből szoptathasson, ezért Dóra lefejte neki a tejet.

– Legalább az éjszakai szoptatást vette át?

– Ilyen részletesen nem tudom. Ahogy azt se, hogy bevált-e a módszerük. Csak azt, hogy azóta már külön élnek.

– Akkor mi nem fejünk.

– Egyetértek.

– Különben is te maradsz majd otthon a kicsivel – sóhajtott Bori.

Az, hogy a következő hónap elejétől én megyek szülési szabadságra a babával, miközben ő dolgozni kezd, megviselte Borit. Amikor ez szóba került, mint most is, próbáltam finoman utalni a megoldás kiegyensúlyozottságára, hiszen előzőleg Mihállyal ugyebár ő ment gyedre. De hogy ne tűnjek kíméletlennek, nem erre helyeztem a hangsúlyt, hanem arra, hogy kifejezzem az együttérzésemet. Mondhattam azonban bármit, magam is hallottam a vigasztalásomban valami álszent felhangot. Nem sikerült elfojtanom belső ujjongásomat afölött, hogy újra az írásnak vagy az elmélyült olvasásnak szentelhetem magam Erzsi napközbeni alvása idején, amit végtelen hosszúnak, nyugodtnak és a mindennapi teendők nagy összefüggéséből kiszakítva képzeltem el.

– Teljesen le fog szokni az anyjáról – hüppögte Bori, és egy nagy könnycsepp gyűlt össze a szeme sarkában.

– Hogy szokna? Törvényesen járó másfél órád lesz a munkaidőd alatt a szoptatásra – magyaráztam neki úgy, mintha ezt az információt nem éppen tőle hallottam volna, akinek a titkárnő elmagyarázta a telefonban.

Erzsi közben jóllakott. A tekintete, amely eleinte mereven ránk szegeződött, fátyolos lett a mámortól, kábán fennakadt, elnehezülő pillái megrebbentek, mint a lepkeszárnyak, szemhéjai lecsukódtak. Bori óvatosan becsúsztatta mutatóujját a kicsi szájba, kifordította belőle a mellbimbót, amit a felriadó Erzsi dühödt morrantás után visszacuppantott. Mohón újra szopni kezdett, de ezt már csak a látszat kedvéért tette, néhány másodperc után megint visszaaludt. Másodszori kísérletre már kiengedte a mellbimbót. De az elégedetlenség az arcán maradt, vonásai könnyű fintorba ráncolódtak, hogy azután fokozatosan felderülve átváltozzanak mosollyá. A felfelé görbülő száj résnyire megnyílt, és kicsordult a sarkán az, ami az egész eddigi jelenetben láthatatlanul is a legfontosabb volt: az anyatej.

A babakagylót becsatoltam az anyósülés mögé, Bori pihekönnyű mozdulattal belehelyezte Erzsit, rászíjazta a biztonsági övet.

– Nem kellett volna megbüfiztetni? – aggodalmaskodtam.

– Már nagylány, nem nyel annyi levegőt – rázta a fejét Bori, aztán körbepillantott. – De hova lett a másik?

Az utóbbi néhány percben úgy elfeledkeztem Mihályról, mintha ott se lett volna. Amikor Bori kérdése után én is körbenéztem, nem láttam sehol a parkolóban, ahol lassan megindult az élet. Időközben két autó állt be tőlünk távolabb, egy harmadik pedig éppen a sorompónál várakozott. Ez utóbbi, amelyben hangos zene dörömbölt a basszusdob mély buffogásával, olyan hirtelen lendülettel indult meg a sorompó felcsapódásakor, hogy belecsikordult a kerekek gumija, száguldott vagy ötven métert, azután újra csikorogva kifarolt és leblokkolt. Három hosszúra nyúlt kamasz kászálódott ki belőle röhögve, zörgő chipses zacskóval a kezében.

Hiába láttam élesen a képet lelki szemeim előtt, ahogy Mihály meglovagolja a kék kismotort, miközben kétoldalt löki magát előre dundi lábaival: nem fedeztem fel a párját magam körül a valóságban. Ettől egy hosszú pillanatra olyan volt, mintha nemcsak a közelben, de az egész létezésben nem találnám a gyerekemet, mintha az, hogy megszületett, és egész eddig neveltük, csak érzéki csalódás lett volna, amibe egész valóm fájdalmasan belesajdult. A motoron ülős kép továbbpergett bennem, azt mutatta, hogy Mihály azóta már a Váci útnál jár, ahol előtte nem nyílik meg a hat sávban ömlő forgalom, mint nemrég a lila Chevrolet Aveo előtt, hanem a kerekek alá kerül.

Hatalmas lendülettel rohanni kezdtem, de a szemétkukánál rögtön lassítottam. Előbukkant mögüle a földön fekvő kismotor. Majd Mihályt is megláttam, ott térdelt föléje hajolva, és úgy matatott rajta egy száraz gallyal, mintha szerszámot forgatna. Annyira belemélyedt a szerelésbe, hogy fel se nézett, amikor megtorpantam mellette, és letöröltem a hideg verítéket a homlokomról.

Miután Mihályt a gyerekülésbe csatoltam, a kismotort begyömöszöltem a hátsó csomagtartóba.

– Csukhatok? – szóltam előre Borinak, aki már a vezetőülésben ült.

Nem hallott meg, a beindított motor zúgott a fülében. Lehajtotta az arca elé a szélvédő mögötti napellenzőt, amelynek belső felén, a tépőzárral felragasztott tartóból kilógott egy körszeletnyi a fénylő CD-lemezekből, válogatni kezdett közülük. Lecsaptam a csomagtartó ajtaját, a puffanás után próba szerencse alapon rányomtam a zár nyitógombjára, de az ugyanúgy továbbra sem reagált.

Elhelyezkedtem az anyósülésen, majd becsattintottam a biztonsági övemet, miközben a hátsó ülés felől a motorzúgáson át is hallottam Mihályt, aki megtalálta maga mellett legjobb barátját, Bagót, a dohányszínű plüsskutyát.

– Elmegyünk – mesélte neki – az Ópe-perenciás tengeren tú-túlra – dadogott, mintha megzökkent volna az autó, pedig az finoman indult el, majd simán gurult tovább. – De apu és a mami végig velünk ma-marad.

Bagón nem segített a magyarázat, megijedt, szánalmasan nyüszögött Mihály hangján, amire Mihály vigasztalóan ismételgetni kezdte:

– Ne félj, kicsim…

Mihály a tíz hónap alatt, amit Bordeaux-ból hazajőve Budapesten töltöttünk, a Kerék utcai bölcsődébe járt. A Kiscelli Múzeum dombjáról, ahol laktunk, én hordtam le oda kerékpáron, mert Bori egyre nagyobb hasa miatt ilyesfajta mutatványra már nem vállalkozott. A meredek lejtőn lefelé zúgva hallottam először ezt a mondatot Mihálytól, aki a hátam mögött a gyerekülésben összekapaszkodott Bagóval. Üvöltve kiabálta a plüsskutyájának, hogy „Ne félj, kicsim!”, de ahogy rányomtam a kontrára, és lassítottam, egyre halkabban mondta, amikor már gurultunk, csak lehelte, majd miután megálltam, és hátrafordultam, elhallgatott. Tudtam, honnan ered ez a mondat. Bori szokta suttogni Mihálynak azokon az éjjeleken, amikor az felriadt, és át kellett hoznunk az ágyunkba.

A Bagó és Mihály melletti ülésen közben felébredt Erzsi a kagylóban, és jóllakottan gügyörészett. De a gyerek-CD, amit Bori beindított, mindhármuknál hangosabb volt, és egy idő után már csak az éneklő Gryllus Vilmost lehetett hallani.

Amikor a felnyíló sorompó mellett kikanyarodtunk a parkolóból, megnéztem a pontos időt.

Rövid ujjú pólóban voltam. Semmi nem takarta a karórámat, mégis ahhoz, hogy leolvashassam, el kellett forgatnom a karomat, hogy árnyékot kapjon a számlap, és ne csillanjon vissza róla a kocsiba betűző napfény.

Az órám régi szovjet darab volt, 17 köves Raketa. Még vagy húsz éve kaptam az anyámtól, akinek meg a nagynéném adta mint divatjamúlt, ócska holmit. Azért is szerettem, mert hasonlított a legelső, gyerekkori órámra. Aranyszínű római számok körül jártak a mutatói, a két vastagabb és mozdulatlannak látszó óra- és percmutató szinte azonnal kirajzolódott, míg a másodpercmutató megtalálása némi időbe telt – mintha egy mozgásban lévő rovarcsápot kellett volna észrevennem –, de aztán az is meglett.

Háromnegyed tizenkettő múlt két perccel és tizenöt másodperccel. Egyébként pedig 2006. szeptember 15. volt.

Az én oldalamon az előző héten lehúzhatatlanul beragadt az ablaküveg, ezért ott felgyűlt és nem szellőzött ki még az a kipárolgás, amely a közelben épülő lakópark túloldalán folyó Duna felől jött, és az állott iszap meg a napfény verte föveny keveréke volt. Viszont a Bori oldalán lehúzott ablakon keresztül már bejött a kis Suzuki benzinfüstje. Az orrom eltelt ezzel a sajátos szagegyveleggel, miközben kinéztem a parkoló bitumenjére, amely sötéten, míg a felfestett sávokon világosan tükröződött vissza a napsütésben.

Testem minden egyes porcikájával átéltem ennek a 2006. szeptember 15. tizenegy óra negyvenhét perc tizenöt másodpercnek a jelenvalóságát, ahogy egyszerre az is átjárt, hogy elmúlik ugyanolyan feltartóztathatatlan sodrással, mint egy óceán mélyi földrengés után támadó szökőár, és magával ragad a következő, tizenhatodik másodpercbe mindent, ami mozdítható az időben. Életemben először döbbentem rá, hogy az emberiség nagy, közös múltja, amellyel annyit foglalkoztam és foglalkozom, nemcsak képzeletem szüleménye (még ha úgy tűnik is, mintha egybe lenne kovácsolódva kitalált történetekkel, mintha például Miskin herceg a hús-vér Arany János valóságos kortársa lett volna), hanem minden egyes pillanata éppen annyira átélt és jelenvaló volt egyszer emberek millióinak, mint számomra ez a mostani, amikor az elmúlás szökőárja átvonul fölöttünk.

Átjárt a felismerés, hogy ez a tizenötödikből a tizenhatodikba átforduló másodperc semmivel sem valóságosabb, még ha történetesen én élem is meg, és ugyanúgy úszik át az innentől kezdve már csak képzeletben tovább élő múltba, mint például annak idején az a hajdani, amelyikkel a csata elkezdődött Thermopüla mellett, a meredek sziklafal és a partot mosó tenger közötti keskeny földsávon, amikor időszámításunk előtt 480. augusztus 19-én reggel hét óra negyvenöt perc tizenkét másodperckor a perzsa íjászok vezényszóra kiengedték mutató- és középső ujjuk közül a kifeszített húrt, és a nyílvesszők a következő másodpercekben sustorgó, sűrű rajban kirepültek a görög hopliták összezárt pajzsai felé. Vagy mint az a másik, amikor Marcel Proust a párizsi Hamelin utca 44.-ben 1922. november 18-án délután három perccel és negyven másodperccel fél hat előtt valahonnan a csillár magasságából tudatának utolsó lobbanásával lepillantott a homályba boruló hálószobára, ahol különös árnyalakzatot képezett saját, már nem lélegző teste, amely a dunyhából félig kitakarva hevert a kéziratokkal körbebástyázott ágyban, és a csuklóját tartó öccse, Robert, aki megállapította a pulzus hiányát, valamint a szolgáló, a zokogó Céleste… … …

Megjegyzés

„Egymás nyitott-könyv-életéből
kihullott könyvjelzők vagyunk…”

(K. I.)

„Nem mondhatom el senkinek,
Elmondom hát mindenkinek.”

(K. F.)

„Lemeztelenített szívem”

(Ch. B.)

Nem önéletrajzot írtam, se nem emlékiratot vagy vallomásokat, hanem regényt, ami arra a fikcióra épül, hogy az életemről írok, és amihez a legnagyobb írói szabadsággal használtam fel a legszemélyesebb élményeimet. A felbukkanó szereplők azonban ugyanúgy regényalakok, mint Gulliver, Bovaryné vagy Köves Gyuri. Bár legtöbbjük nem a képzeletemben született, de mindegyik ott kelt új életre ahhoz, hogy egy megalkotott történet hősévé váljon. Nem tévesztendők össze létező személyekkel. Ez hamis látszat, ami többek között onnan ered, hogy az elbeszélő, egy bizonyos Kun Árpád, nagymértékben megfeleltethető a szerzőnek. Mégis két, meglehetősen különböző lényről van szó ebben az esetben is. Az ember legközelebbi rokonának, a csimpánznak a génállománya kilencvenkilenc százalékban megegyezik a miénkkel, a két faj egyedeit ennek ellenére bajos lenne felcserélni, például egy norvégiai magyar írót egy kongó-medencei bonobóval – legalábbis a valóságban, míg a fikcióban mi sem könnyebb ennél.

Regényem igazsága nem egyezik meg a mindennapi valóság igazságával, valóságos emberek igazával még kevésbé. József Attila szavait („Ahány igazság, annyi szeretet”) szeretném fordítva mondani: ahány szeretet, annyi igazság. Márpedig én, a megírójuk, minden egyes szereplőmet szeretem. Legjobb tudásom és tehetségem szerint igyekeztem megadni mindegyiküknek a maga igazát – és megmutatni azt az Olvasónak.

m
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence