A nádasban

A hajnali nap vörös, lusta fénybe borította a nádast. A fekete égbolt felhőzátonyokkal tarkított, fakókék tengerré szelídült. Aranysugarak rohantak végig a tájon, az éj sötétjét fény és árnyék váltotta föl. A világossággal együtt emelkedtek a magasba a nappali ég ragadozói, hogy elkezdjék végtelen hosszú köreiket odafent, melynek a végén elpusztul egy élet, vagy éhes marad a vadász. Halálos szemek figyelték az odalentet, némelyikük nagyokat nyelt közben. Ők már régen nem ettek. A ragadozók élete sem könnyű. Ugyanarra a vérző, meg-megránduló tetem húsára többen is vágytak, és néha a vadász is zsákmányul esett a még erősebbeknek. Sok büszke madáróriást döfött át a földön nyílvessző, miközben karmai között utolsót vonaglott a gerince roppant nyúl. Az elégedetten mosolygó vadász pedig, miután kitépte a hatalmas evezőtollakat, melyeket a süvege mellé kívánt tűzni, elvágta a nyúl torkát is. Nem azért, mert megsajnálta, hanem hogy kifolyassa a vérét, hogy ne rontsa el a sült ízét. Az ég büszke ragadozóját pedig, amit a néhány tollért ölt meg, otthagyta a dögevőknek.

A benei mocsár hajnali páraködbe burkolózott, a nyirkos levegő megült a nádason. A karcsú leveleken kövérre hízott erecskék fakadtak, párakönnycseppek gurultak végig. Csalódott apró halak kapkodtak a vízgyűrűket indító semmi után, a hideg szemű csuka unottan nézte őket. Kicsik még, ekkoráért nem érdemes mozdulni, gondolhatta közben. Majd ha megnőnek, ha megerősödő gerincükre húst növesztenek, akkor lecsap. Eltöri azt a gerincet, leszaggatja róla az új húst.

A mocsárban, a halálos iszapkutak fölött, melyek oly sok ember halálát okozták, szépséges vízililiom nyílik. A gyékény szürkészöld, pengeéles levelei telet túlélő puha bugát rejtenek, a mezítláb gázoló ember lábát egyszer lágy iszap öleli át, máskor éles nádtorzsa sebzi véresre. Életet adó anyaöl a nádas, ám halálos veszedelem az idegennek.

– Büdös! – mondják a szárazon lakók.

– Bolond beszéd – vágja rá a nádi ember –, iszapszaga van, olyan, mint anyám illata. Enni ad és oltalmaz, csak ez számít!

– Megöli az idegent!

– …és ez így van jól! A mi földünk minket védjen!

A mocsár szélén a fiatal nádhajtásokat évente egyszer volt szabad lelegeltetni. Ha többször tennék, kipusztulna az amúgy mindent kibíró nádas. Vemhes vagy frissen ellett teheneket hajtottak ide a benei pásztorok, hogy erősödjenek az édes hajtásokon. Most is kétszáz körüli állat legelt itt. Hosszan elterülő szarverdő a sekély mocsárszélen.

Nagy szemű, pár hetes boci ügyetlenkedett a mélyülő vízben, magas, bőgő hangon hívta az anyját, és a fiatal tehén, aki sohasem távolodott el a borjútól, rohanva érkezett. Ügyesen beljebb került a vízben, és orrával szelíden lökdöste a szárazra a habzsolásba feledkezett utódát. Vad, embert nem tűrő jószág volt, a víz azonban elrejtette a lator szagát. Az iszapból-vízből óvatosan fölemelkedő alak szakszerűen döfött a lándzsájával. Elmetszette a tehén nyaki ütőerét a gégével együtt, így a fájdalmas bőgés halk sóhajjá csendesült. A gyilkos hadviselt ember volt, viszont tapasztalatlan mocsárjáró. Pisszenésére előbukkant még két társa, a sekély vízben, a puha iszapban hamar beljebb rángatták a tetemet. Egyikük hátramaradt, igyekezett eltüntetni a nyomokat. A széthajlott nádat fölállította, a vért iszappal fedte. Nem törődött azonban az árván maradt borjúval, aki panaszosan tovább bőgött. A hangzavar nagy volt, a távol figyelő bojtár pedig főleg a szárazról fenyegető veszélyt figyelte. Jó idő múltán tűnt föl neki a magára hagyott, panaszosan bőgő árva, amikor a gulya már továbbhaladt.

Péter, a kiöregedett katona Kecskevárosból vetődött errefelé. Hallott a híres benei marhákról, a dolgos, jól boldoguló faluról. Ő maga nem kedvelte a szorgoskodást, úgy tartotta, hogy ültessenek mások, ő csak az aratásnál segédkezik. Ha akarják a gazdák, ha nem. Okosan kitervelte, hogy a víz felől közelíti meg a jól őrzött gulyát. Ez volt a harmadik marha, amelyet megszereztek. Bevonszolták a mocsár belsejébe a zsákmányt, és amikor a gulya már messze járt, a feldarabolt húst a hátukon cipelték el a távolban elrejtett kordéjukhoz. Két fordulóval mindent felpakoltak, majd magukat befogva a hámba, irány a zsiványtanya. Hetekig eléltek ezen, s egy részét borra cserélték, mert mit sem ér a hús szárazon! Olykor asszonyt is szereztek, mert anélkül a bor ér keveset. Amikor kifogyott a hús, újra megbújtak, raboltak.

Most egyre beljebb értek a tetemmel, és kezdték biztonságban érezni magukat, amikor távoli hang ütötte meg a fülüket.

– Odamenek, oszt elviszek egy tinót! El én! Úgyse lássák meg ezek a barmok! Ha meg meglássák, ledöföm őketet! Nincsen annál jobb a világon, ha megmerítem a késem a hasába neki! – Az elmosódó, kásás hang jelezte, hogy részeg ember beszél. – Vesszőt nekik, meg kést a belükbe!

Péter értetlenül hallgatózott, nem ijedt meg a magányos embertől. Hang nélkül balra fordult, és szinte csak lehelve a szavakat, mondta.

– Erre menjünk, ne lásson meg!

Az új irányban haladva egy ideig mélyült a víz, deréknál magasabbra nem emelkedett. Kis idő után máshonnan hallották a motyogó beszédet, egész közel ahhoz, amerre tartottak. A vezér intésére újra elfordultak, és a hang biztatóan halkult. Péter nem volt nádi ember, ám tudta, hogy a nap felé kell tartani, ha ki akarnak keveredni a mocsárból. A parttól jókora távolságban jártak már, úgy érezte, itt megpihenhetnek.

– Látlak, zsivány, ne bújj el! – hallatszott ekkor egy kiáltás, amit gonosz, kárörvendő kacaj kísért.

Mindhárom rabló a fegyveréért kapott. Három gonoszul csillogó lándzsahegy meredt a hang irányába.

– Mit akartok azzal a rozzant karókkal, mikó’ nekem íjam van? – A hang józanul hangzott, bár a vaskos, butaemberes parasztbeszéd megmaradt. – Mingyárt kaptok egy vesszőt a pofátokba!

– Ne jártasd annyit a szád! – válaszolta félhangosan Péter. – Gyere ide, oszt neked is jut! Minek civódni, ha van békés út!

– Van ám, tesvér! – röhögött a hang tulajdonosa. – Engeggyétek el azt a szép állatot, oszt iszkoljatok innét, amíg szépen mondom!

– Ugyan már, minek erősködöl, tesvér, amikor… – Péter győzködését a karjába csapódó nyílvessző sikollyá változtatta. Eszeveszett gyűlölettel rázta meg fegyverét a láthatatlan ellenfél felé, hörögve átkozódott.

– Gyáva patkány, távolról mersz csak lődözni? Gyere ide, oszt állj ki velem férfiként…

– Tényleg olyan ostoba vagy, mint a lovagok? – kiabálta vissza a hang gazdája, és egy másik rabló is felordított a vesszőtől. Neki az oldalát érte a találat.

– Adjuk oda, Péter! Megöl, látod! – sikoltotta, most már nem ügyelve a csendre.

– Dögölj meg… jól van, tiéd a hús, csak engedj elmenni!

– Induljatok a part felé!

– Hogyisne, a bojtárok felé? Hogy megöljenek?

– Nekem az is jó, ha a mocsárba döglötök! Mehettek másfele is, csak amarra a sárguló fűz felé ne, mert ott mély az iszap!

– A fenéket! – suttogta Péter. – Ha sárgul, akkor kiszáradt, mert ott kevés a víz nekije. Arra megyünk azért is, nem hiszek a hazudós disznajának! A halálba akar kűdeni a mocsok, hogy aztán kifosszon! – A suttogva tartott tanácskozás után alaposan nekilódultak, az íjász hangja azonban utolérte őket.

– Tik tudjátok! Én nem mennék arra, viszont jut eszembe, a két jófajta vesszőmet, amit rátok pazaroltam, hagyjátok itt!

– Tépjem ki magamból, hogy a sok mocsok belefolyjon a sebbe?

– Aha!

– Nem tépem ki, mert fáj!

– Akko’ lövök melléjük egy másikat, hogy ne árválkodjanak!

– Dögölj meg! – Két fájdalmas ordítás jelezte, hogy kitépték a vesszőket. – Van itt egy farönk, ide teszem!

– Rendben! Isten legyen veletek! – hangzott a válasz.

A sárguló fűz felé haladva a víz először sekélyebb lett, majd újra mélyebb. Az iszap alatti talaj egyre lágyult, míg végül derékig süllyedtek. Nagyon nehezen tudták csak kihúzni a lábukat.

– Ne menjünk tovább, Péter! – A sebesült rabló, Sebő arca szürke volt a fájdalomtól és a félelemtől. – Forduljunk vissza, rosszat érzek!

– Ostoba vagy, kőhajításra a sárguló, kiszáradt fa. Azé’ száradt ki, mert kevés nekije a víz!

– Vagy valamilyen betegsége van! Én nem megyek arra tovább!

– Akkor ne gyere! – mordult fel dühösen a vezér, és minden erejét összeszedve gázolt előre.

A sebesült visszafordult, kínlódva vonszolta magát az ellenkező irányba. A vezér egyre kisebb vízben gázolt, és éppen diadalittasan fel akart üvölteni, amikor hirtelen mellkasáig zöttyent az iszapba. Sértetlen társa ugyanúgy.

– Ne mán! – dühöngött sértődött hangon Péter. – Hiszen majdnem kiértünk!

– Merülök! – jajgatott kétségbeesetten a másik.

– Akkor menj vissza te is! – ordított látszat bátran a vezér, és hozzátette: – Tudod, mit? Menek én is veled, nehogy bajod essék! – röhögött erőltetetten.

– Nem tudom kihúzni a lábamat! Ha megemelem, beszív az iszap! – nyöszörögte a sértetlen.

– A fenébe! Engemet is! – morogta a vezér, majd elvigyorodott, mert eszébe jutott a megoldás. – Ne aggódjál, kijutunk! De ki ám! Számíthatsz okos vezéredre, tudhatod! Jól megmarkollak, oszt kidoblak. Ottan aztán kötelet fonsz a sásból, osztán kirántol!

– Az jó lesz! Sohasem felejtelek el! Gyertyát gyú’tok neked, oszt imába foglalom a…

– Ne beszélj már annyit, hajolj közelebb!

– Mit csinálsz, neeee! – ordított a másik rabló, mert Péter segítség helyett fejbe vágta a tőre markolatával, maga alá gyűrte, azután felmászott a hátára. Onnan rugaszkodott el visszafelé. Jó kétlépésnyit nyert az ugrással. Ügyes, találékony ember volt, nem talppal, hanem hanyatt érkezett a vízre, majd eszeveszett erővel evickélt a biztosabb talaj felé.

– Fonol nekem kötelet, ugye? – hallatszott a cserbenhagyott, ám vezérében még mindig bízó rabló hangja.

– Dögölj meg! – hangzott a válasz.

– Miért? Hasznodra voltam, hűen követtelek!

– Mert bamba ökör vagy! Elegem van belőletek, magam jobban boldogulok!

– Miből tart neked, ha kihúzol?

A hanyatt fekve evező vezér nekiütközött egy nádtőnek, a feje víz alá merült. Átkozódva köpködött.

– Dögölj már meg végre, telement a szám iszap…

– Kíméljetek, jóvá tesze… – a közelből hallatszó siránkozó hang ordításba, majd elhaló jajgatásba váltott át.

A vezér mindent lebíró élnivágyásában nem törődött semmivel, de a közelből hallatszó jajgatás megijesztette.

– Sebő! Te vagy az? – kérdezte harsányan, mert felismerni vélte visszaforduló társa hangját. – Mi van veled?

Nyugodt, idegen hang hallatszott:

– Jajgat, mert nem akar oda menni, ahová való, az orozó ganéja! Pedig kijár neki a pokol tüze, mit sajnáltatja magát? Mindjárt megdöglesz, mocsok, Márton oda lőtt, ahová kell!

Lassan lépkedő lovasok tűntek föl húsz-huszonöt lépés távolságban.

– Né mán, de ügyesen úszkálsz, cimbora! – szólt az egyik a kepeszkedő férfira. – Meglőjem ezt is, Kerecse bátyám?

– Engemet nyomott bele az iszapba, hogy kijusson! – hörögte a magára hagyott rabló. – Engem lőj le, uram, könyörgöm! Ne ettől a dögszagú mocsoktól fulladjak már meg!

– Iszapszag az, nem dögé! Amúgy meg nem vagyok én úr, csak egy bojtár Benéről! – szerénykedett a másodszor megszólaló fiatal legény, Márton. – Megadjam neki a kegyelmet, Kerecse? – kérdezte félszemű, vaskos bajuszú társától.

– A testeden mászott ki? – kérdezte nyugodt hangon a félszemű, és ráförmedt a csúszó-mászó emberre: – Rossz irányba igyekszel, toportyán! Fordulj vissza a mocsárba, ott a helyed, annak a fenekén!

– Soha! – hörögte Péter. Hasra fordulva igyekezett a lovasok felé. – Bármit kérhetsz, uram, a rabszolgád leszek… – Nyílvessző csapódott bele a lapockájába, a fájdalom abbahagyatta vele a fogadkozást. Üvöltött.

– Tudom, hogy fáj, ordas! Meg is ölhettelek volna vele, de alig feszítettem meg az íjamat! Nem törte szét a lapockád, csak beleállt! Visszafordulsz a társad felé, vagy kapsz még egyet!

– A szolgád… amíg élsz! – A rabló erőt vett a fájdalmán, újra könyörgött. A második vessző a vállába csapódott bele. Ezt is alig megfeszített húr vetette ki, nem ölt, csak fájdalmat okozott. A bajszos rezzenéstelen arccal nézett rá, majd újabb vesszőt tett a húrra. Pillantása olyan közönyös volt, hogy a rablók vezére megértette, nem várhat kegyelmet. Szűkölve fordult vissza, és elhagyott társa felé igyekezett. A férfi, akinek a víz majdnem elérte a száját, eszelősen vigyorgott.

– Visszajöttél? Velem döglesz meg, okos vezérem? Köszönöm, uram! Köszönöm! Még egy vesszőt pazarolj rám, és imába foglalom a neved!

– Aki marhát rabol, meghal! – válaszolta a félszemű. – Szenvednie nem kell, csak meghalnia! Üzensz-e valakinek, mielőtt eltávozol?

– Mindenkim odaátra került, amikor jöttek az átkozott mongolok. Nincs olyan, aki előtt szégyenkeznem kellene!

Kerecse villanásnyi idő alatt illesztette vesszejét az íjra, a vashegy gyomorforgató, nedves reccsenéssel hasította ketté a rabló koponyáját. Péter ekkor már társa közelében járt, ráhasalt a kiálló fejre. Nem szólt, nem könyörgött, csak lihegett. Eszelős, semmit se látó szemmel meredt a távolba.

– Mindenki meghal, aki marhát akar lopni, az egyik gyorsan, a másik lassan! – Kerecse hangja ezúttal is érzelemmentes volt. Megfordította a lovát, aztán odaszólt a fiatal férfinak. – Gyere, Márton, itt már semmi dolgunk! – A bojtár katonaviselt férfi volt, ám így, indulatok nélkül nem tudott ölni. Nagyot nyelve fordult meg, követte a félszeműt. A lovak lépteinek zaja egy idő után elnyomta a rabló eszelős lihegését, a legény újra nyelt egyet, próbálta elfeledni a halálraítélt tekintetét.

– Nem látom a marhát, biztosan hátrahagyták valahol – dörmögte Kerecse, miután alaposan szemügyre vette a környéket. – Kövessük visszafelé a nyomokat, és keressük meg…

– Minek a’ néktek? – kérdezte egy távoli, borízű hang, majd gazdája is kilépett a lombok rejtekéből a termetes nyárfa ágára. Baljában hatalmas íjat fogott. – Elhúztam má’ biztos helyre. Sose tanáljátok meg!

– Te csaltad őket az iszapkútba, Labolcs? – kérdezte Kerecse.

– Dehogy, én aztat montam nekijük, hogy ne menjenek arrafelé!

– Nem hittek neked, csak azért is arra mentek! – bólintott a félszemű. – Játszod a bolondot, miközben ravaszabb vagy, mint egy róka. Hogy vetted rá őket, hogy megváljanak a hústól?

– Két vesszőt lőttem beléjük!

– Az ilyen rábeszélésnek megvan az ereje! – bólogatott Kerecse, majd hozzátette. – Nem láttam bennük!

– Mert kihúzattam velük, ottan van nem messze tőletek! Drága jószág a vessző, nem szabad elherdálni!

– Csapdába csaltál, megöltél három embert, és elvetted a rablott húsukat, mocsárlakó. Ettől azonban még ugyanolyan bűnös vagy, mint ők! Márpedig aki marhát rabol, az…

– …meghal, tudom! Két véka halért megveszem a húst! Csupa sár meg mocsok! Tik kényes belűek vattok, csak kidobnátok!

– Ez igaz, ám attól a miénk! Legyen hat véka hal! Csík nem lehet benne!

– Ne mán, az egész napos munka, nem éri meg!

– Szigonyozz harcsákat! Az kiadós, azt is elfogadjuk!

– Négy véka hal! A harcsák megmarannak nekem, szeretem a húsukat.

– Rendben, de hetente csak egy vékát hozol, a másik héten a másikat! A fene se akar mindennap halat enni!

– Jó, viszont adjatok valamit inni! Kiszárad a torkom, ha embert ölök!

– Nem is öltél, csak becsaptad őket!

– Megöltem vón őket, de összevissza rohangáltak, nálam meg csak négy vesző vót! Elaluttam tennap, valami féleszű róka elhúzta a tegezemet oszt megrágta a szárukat!

– Mert mocskosan, véresen rakod el őket. Dögszagúak, és ezt lövöd bele a friss zsákmányba. Nem szívesen enném, amit te lősz!

– Tik vattok a kényes belűek. Nincs azokkal a vesszőkkel semmi baj!

– Azokkal nincs, amiket elrágott a róka, vagy a megmaradtakkal?

– Gúnyojjál csak, nem számít! Minden úgy van jól, ahogy nekem jó.

– Meghúzhatod a kulacsomat, csak előbb áruld el, hol az a biztos hely, amit nem találok meg, ha nagyon akarom? – nevetett Kerecse.

– Sehol se! – röhögött a beszélgetés alatt közeledő torzonborz, mocskos alak. – Ottan van előttetek a hús! Tízet léptél vón a lovaddal, oszt belebotlasz! Azér’ fizettem érte, mert nem maratt időm eldugni.

Követségben

Az út köves, agyagos volt, a keménységén is érződött, hogy sokan használják. Szekér- meg taliganyomok sem szaggatták fel, annyira sok volt benne a kő. Az út mellett, kis távolságban ott csillogott a Thaya folyó vize. Ilyenkor már leapadt a tavasszal tajtékosan rohanó ár, innen, a magasból is láthatóak voltak a meder fenekét borító kövek. Jókora, kerekdedre koptatott sziklatörmelékek keveredtek színes kavicsokkal. Köztük árnyként cikáztak az apró halak, pikkelyük meg-megcsillant a sekélyebb vízben, ahová a csuka elől menekültek. Az éhes ragadozó elhamarkodta a támadást, bár föl nem adta. Kereste az utat a riadtan cikázó halcsapathoz, akik olyan egyszerre mozdultak, mintha ugyanazon test részei lennének. Aki lemarad, meghal, bár az is gyakran, aki először mozdul. Egy idő után elpusztultak az ügyetlenek, a lassúak, a túl vakmerőek. A maradék ügyes volt és eszes, bár nem úgy tervezték meg a menekülés útját, mint a gondolkodó ember. Amelyikük szeretett a sekélyesben napozni, az szívesen fordult, menekült errefelé. Itt biztonságban voltak a csukától, ám a magasból lecsapó sirály csőrétől nem. Fehér villanás, rángatózó hal a madár csőrében, újabb gyors mozdulat után a gyomorba került, azután a sirály diadalittas vijjogással a magasba szárnyalt. A menekülő halak közül kettőt is elkapott a csuka, mielőtt eltűntek a kövek közti kanyargós úton. A csuka túl vaskos volt ezekhez a résnyi járatokhoz, időben lefékezett, és már nem is törődött a menekülőkkel. Újabb apróhalcsapat után kutatott, miközben figyelte az árnyékok mozgását is. Öreg, tapasztalt állat volt, még tenyérnyi korában túlélt egy sirálytámadást. A hátában két apró gödör jelezte a hajdani sebet, emlékezetében őrizte azt, hogy a gyorsan mozgó árnyék veszélyt jelent. Újabb apróhalcsapat indult meg előtte, majd menekült a félarasznyi vízbe. A ragadozó egy ideig nyugodt mozdulatokkal keresett utat a sekélyesbe, azután föladta, beállt egy nagyobb szikla árnyékába, ahol mozdulatlanná dermedve várta az alkalmat. Az eddig mereven álló halász szigonya lecsapott, és ezúttal a csuka rángatózott a levegőben. A férfi érzéketlen közönnyel tépte ki a visszahajló hegyet a hal hátából, aztán bedobta a part szélén álló kosárba, ahol már hat sorstársa pihegett a kevés vízben.

Hat, nyolc, tíz, meg még vagy feleannyi! – gondolta a cserzett arcú, szikár férfi, aki tízig tudott számolni. – Van kicsi meg nagy, oszt jó súlyuk van! Darabonként egy kuprins, az annyi, mint tíz meg feleannyi. Ha a kereskedő segédje veszi át, akkor kettővel több, mert amikor szúrós szemmel nézek rá, nem mer kevesebbet mondani. Ha a vén mocsok, Klaus lesz, akkor le is alkudhat belőle…

– Frissek a halak? – zavarta meg az erős hang a halász gondolatait. – Persze butákat kérdezek, mert minek hoznál magaddal tegnapi halat halászni? Mennyiért adod őket?

– Kétszer tíz… meg még tíz kuprins, nagyúr! – hajbókolt a halász, kétszer is megemelve az árat.

– Elárultad magad! – nevetett a termetes utazó, aztán odaszólt egy marcona katonának, aki páncélban feszített. – Adj neki húszat, és bökd meg a lándzsáddal, ha kevesli!

– Tartsd a markod, halász! – dörmögte a fegyveres. Szúrós szemmel meredt a szikár férfira. Tíz rézpénzt tett a másik markába, megmarkolta a nyerge melletti tartójában meredező lándzsáját, és felvonta a szemöldökét. – Rendben vagyunk, halász? – kérdezte.

– Háromszor tízet…

– Szemtelen paraszt! Még mit nem… – harsogta a termetes utazó. A fegyveres lándzsája lecsapott. Lapjával találta el a halász vállát, az ütés nem is volt nagy, de a férfi hangosan jajgatott. Tudta, ha nem győzi meg a fájdalmáról a fegyverest, másodszor is megüti.

– Igenis, uram! – hajbókolt mélyen, és kiragadta a csukát a kosárból. – Jól jártok vele, nézd, milyen szép, kövér jószág! – Ki akarta ejteni véletlenül a kezéből, hogy bosszút álljon a rablókon, de jobb ötlete támadt: beleköpött a csuka tátongó szájába. Visszadobta, aztán gyorsan megemelte a kosarat, nehogy kimosódjon a hal szájából a nyál. – Tessék, oszt jó étvágyat kívánok hozzá! Vigyétek a kosarat is, nektek adom!

– Nocsak, milyen udvarias meg nagylelkű lettél nagy hirtelen! – nevetett az utazó, majd hozzátette: – Megérdemelsz egy kis jutalmat! – Egy ezüstöt pöckölt a halász felé. A férfi szája majd szétszakadt, olyan széles mosolyra derült, és még jobban hajlongott.

– Köszönöm, uram! Nagyon köszönöm! Ha merészelhetem… a csukát edd, nagyon finom! – mondta, aztán gondolatban hozzátette: Azt fizesd ki, ami jár a halért, ne jutalmazz! Edd a nyálam, gazdag rohadék!

– Szálkás vacak, inkább Mihálynak adom! – bökött a fegyveresre az utazó. – Dobjatok a halakra valami vizes rongyot, hogy elálljanak estig, amikor megsütjük!

A tíztagú csapat aznap este a folyóparton táborozott. Bőven volt fa, ami jól jön az osztrák hegyvidéken, ahol a nyári, rekkenő hőség idején is hidegek az éjszakák. Jókora tüzet raktak, pedig a vezetőjük, Kiefer, aki erről a környékről származott, induláskor figyelmeztette őket:

– A hegyekben, ahol sok a menekülőösvény, bármiko’ megtámadhatnak minket! Ottan okosan kee még tüzet is rakni. Ha túl nagy, akkor tuggyák a helyiek, hogy óvatlan bolondok érkeztek, akiket érdemes jól kifosztani, aztán megölni!

– Biztosan igazad van! – válaszolta akkor a termetes utazó, most mégis nagy tüzet rakatott.

– Nagyúr! – szaladt oda hozzá Kiefer, amikor szikrát csiholtak a jókora gallyrakás alá. – Ránk gyönnek a rablónépek, túl nagy a tűz!

– Pszt! – intette csöndre az ijedt vezetőt az utazó. – Oka van annak, hogy nagy a tűz!

– Micsoda? – kérdezett vissza a férfi önkéntelenül, de a mindig résen álló Mihály nyakon legyintette. – Fogod be a szád? Jó hogy nem mán faggatod az urat?

A tűz eredményeként két leskelődőt is fogtak a távolabb őrködő legények. Az idősebbik gorombán védekezett, sőt meg is bökte késével a foglyul ejtőjét, aki válaszul torkon szúrta.

– Mondtam, hogy élve, rosszul hallasz, vagy megijedtél egy paraszttól? – kérdezte tőle neheztelve Mihály. A fiatal férfi szégyenkezve hajtotta le a fejét. – Még szerencse, hogy ketten voltak – folytatta. – A másik megvan, most faggatja az úr.

A másik leskelődőt hátrakötött kézzel lökdösték az utazó elé, és térdre kényszerítették.

– Itt laksz a közelben? – kérdezte tőle a csapat titokzatos vezetője.

– Megöltétek a rokonomat! – mondta a fiatal, durva vonású férfi nagyot köpve maga elé.

– Neked meg a kezedet vágom le hamarosan, ha nem arról beszélsz, amit kérdeznek tőled. – Szavaival egy időben Mihály hátba is vágta az idegent.

– Rudinak szép felesége, két fia volt, ki eteti őket ezután?

– Levághatom a kezét, uram? – kérdezte Mihály.

– Csak egy ujját, ha ezután se válaszol! – A termetes utazó aranypénzt dobott a rabló elé, aztán újra kérdezte. – A közelben laksz?

– Igen, uraság! – válaszolta a másik, és hozzátette: – Szabad? – választ sem várva előrevetette magát, fél marék falevéllel együtt a szájába kapta, majd lenyelte az apró érmét.

– Aztán odaadd az özvegynek! – szólt rá az utazó.

– Inkább feleségül veszem! – derült fel az összevert férfi arca. – A pénzen meg veszek egy tehenet vagy inkább pár hordó bort, oszt kocsmát nyitunk!

– Aranyat nem kapsz többet, de ebből igen – csurgatott egy marék ezüstöt egyik kezéből a másikba az utazó –, ha elégedett leszek! Értesz, vagy kezdjünk feldarabolni? – A buzgó bólogatás után elmosolyodott, és belekezdett az alapos kikérdezésbe.

– Ki a környék ura?

– Alber Krigering!

– Szeretitek?

– Egy urat? – kérdezett vissza az újra nekibátorodó férfi.

– Becsülitek? Jobb vagy rosszabb, mint mások? – változtatta meg a kérdést az utazó.

– Erős ember, megvédi az övéit! Kihajtja a belünket, de ha el akarja vinni a fél falu népét egy másik úr, akkor nem engedi! Nem értünk verekszik, hanem a haszonért, amit kisajtol belőlünk!

– Miért kellene érted verekedni egy úrnak? – kérdezte Mihály.

– Igaza van, te sem verekszel érte – helyeselt az utazó –, ő miért védjen téged, ha nincs jutalma? A hegyek között szabadon élhetnél, mégsem vágysz annyira a szabadságra, hogy nekivágj!

Inkább kergetnélek téged meg a többi urat a hegyekbe éhen halni, én meg művelném a zsíros földjeidet, oszt olyan vastagra híznék, mint te is! – gondolta a fiatal rabló, de hangosan egy szót sem szólt. Fejét leszegve, mogorván bámult maga elé.

– Mihály! – szólt az úr a csatlósának. – Ha nem vagyok elégedett a végén, vágd föl a hasát, aztán vedd vissza az aranyat. Rabló istencsapása, meg a pofája is túl nagy!

– Bocsánat, uram! Apám is azért ütött, mert túl sokat járt a szám!

– Többen vagy kevesebben jönnek mostanában Alber úrhoz?

– Sose figyeltem erre, de ha jobban belegondolok, többen jöttek az idén!

– Járnak-e rakott szekerek a várba? Mármint a megszokottakon kívül. Búzával megrakott, csörömpölő, vasakkal teli…

– Vagyis fegyverrel! – vágott közbe a rabló. – Nem tenném rá az életem, uram, de mintha több lenne a rakott szekér befelé, mint az üres, bár az urak várába mán csak így szokott ez lenni!

– Ne kezdj megint okoskodni, mert nem lesz jutalom! – csörrentette meg az ezüstöket a faggatózó. – Emberek nem mozognak jobban?

– Katonákra gondolsz? Mert ha igen, akkor azt mondhatom, sok az újonc, akiket odabent a várban gyakorlatoztatnak.

– Honnan tudod?

– Páran odabent szolgálnak a falumból, meg az öcsémet is elcsábították katonának!

Tehát a Krigeringek készülnek a háborúra, gondolta magában az utazó. Jó ezt tudni tárgyalás előtt!

– Ide figyelj, nagyokos! – az utazó a fiatal rabló elé dobott valamennyi ezüstöt. – Ezt megérdemled, de megkapod ezeket is – öntötte újra egyik markából a másikba a pénzt –, ha az én emberem leszel! Nyisd meg a kocsmádat, beszélgess sokat a vendégeiddel! Tudj róla, ha fényes követek érkeznek Alberhez, ha csillogó páncélú lovagok vagy társzekerek, ennivalóval megrakodva. Ha újoncokat toboroznak, vagy ha katonákat bocsátanak el! Amikor valaki azt mondja neked, az ezüstöntőtől jött – újra ide-oda csurgatta a pénzt –, akkor mindent szépen elmesélsz neki, aztán megint kapsz egy marékkal ebből! – csurgatta a fogoly elé a maradék ezüstpénzt.

– Úgy lesz, uram – hajolt meg alázatosan a férfi. – Bocsásd meg nekem a szemtelen beszédet!

– Nem is mondtad, hogy hűség köt Alberhez, pedig eszedbe juthatott volna!

– Ahhoz vagyok hű, aki jót tesz velem vagy jól megfizet, mint te is, uram!

– Megölettem a rokonodat, nem baj?

– De az, uram! Viszont az utóbbi két évben hatan haltak meg közülünk, amikor megtá… rossz helyen voltunk. Odaát tán jobb sora lesz Rudinak, és Kinge szép asszony. Ha hozzám jön, hálát adok az Úrnak a szerencsémért! A fiai még kicsik, elfogadnak apjukként! Egy csapásra módos emberré tettél. Igazság szerint Rudit nem is szerettem igazán! Erőszakos disznó volt mindig, jobb, hogy már az angyalokkal erősködik, én pedig megvigasztalom a zokogó özvegyet!

Osl nembeli Herbord comes, Béla király titkos követe nem öltözött főnemesnek. Egyszerű, erős utazóruha feszült termetes alakján, igaz, a kard, a nemesek ismertetőjele nem hiányzott az oldaláról, amikor megérkezett a Krigeringburgba. Természetesen ezt is átadta egy szolgának, miután hosszú, kanyargós úton elvezették abba az apró, de gazdagon berendezett szobába, ahol Alber von Krigering báró, az osztrák hercegség talán legbefolyásosabb ura fogadta. Nem azért, mert Alber nem bízott meg Herbordban, hanem mert ez nem hivatalos fogadás volt, inkább amolyan vendégségféle, amikor is illetlen fegyvert tartani magunknál. Látásból ismerték egymást, mint a főnemesek általában. Háborúztak ugyan, olykor találkoztak a harcmezőkön, még többször a lakodalmakon, mert az osztrák, cseh, magyar, sőt a távolabbi német és orosz nemesi házak is igyekeztek egymással rokoni kapcsolatba kerülni. A befolyásukból éltek, tudták, hogy a szerencse forgandó. Ma a herceg pártján lévők boldogulnak, holnap az ellenzék. Jól jön azon az oldalon is egy unokafivér, aki elegyengeti a kérvények útját, segít kiházasítani a szegény rokont. Ők ketten is rokonságban voltak, egy alkalommal reggelig mulattak együtt egy unokatestvér lakodalmán.

A szoba durva kőfalát földig érő drapéria fedte, a díszes, vagyont érő könyvesszekrényekben tekercsek, kódexek mutatták a házigazda gazdagságát és műveltségét. A sarokban jókora íróasztal, előtte művészien faragott karosszék. A szoba közepét tölgyfa tárgyalóasztal foglalta el hat robusztus támlás székkel, melyet párnákkal tettek kényelmesebbé. A három- és ötkarú gyertyatartókban égő viaszgyertyák, a színes üvegablakon besütő napfény minden árnyékot száműzött a szobából. Alber báró értesülhetett Herbord öltözékéről, mert maga is kényelmes otthoni ruhát viselt. Dohánybarna kabátot, aminek könyöke kifényesedett a használattól, kitérdelődött, kényelmesen bő nadrágot, a lábán vékony sarut, amit alig tartott már össze a varrás.

– Üdvözöllek, Herbord rokon! Érdeklődéssel várom, hogy eláruld, mi szél hozott erre! – kezdte ceremóniamentesen a báró. Kitárt karral sietett vendége elé, meglapogatták egymás hátát, aztán mosolygós arccal, hosszasan kezet ráztak.

– Örülök, hogy öltözékeddel jelezted, hogy találkozónk titkos, semmire sem kötelez téged! Ha nem jutunk dűlőre, akár meg sem történt! Régi barátok találkoztak, semmiségekről fecsegtek… habár országos ügyekben járok. Béla uram szavát hozom neked, egyúttal a barátságát, vagy inkább a szövetségét kínálom – kezdte célratörően a comes, miután leültek a tárgyalóasztal mellé, egymással szemben.

– Ne is folytasd, Herbord, tudom, mit akarsz mondani! – komorodott el a báró arca. – Frigyes herceg feni a fogát az országotok bizonyos részére, és uradnak eszébe jutott az én hajdani harcom. Számítottam királyod megkeresésére, hisz köztudott a családom és a Babenbergek vetélkedése.

– Éppen ezért nem értem, miért nem fogadsz jó szívvel – jegyezte meg mosolyogva Herbord, és gyönyörködve simította végig a tükörsimára csiszolt asztalt. – Hisz az ellenségem ellensége a barátom, azt mondja a szólás!

– Milyen szép is lenne – válaszolta komoly arccal Alber –, ám ez inkább úgy igaz, hogy az én barátom akár a te barátod is lehet, még ha mi ellenségek is maradunk!

Na, most mit akarsz mondani, okos ellenfelem? – tűnődött Herbord, miközben a bárót hallgatta. Te nem leszel a szövetségesünk, viszont valamelyik barátod szóba áll velünk? Kire gondolhat, hm? A csehek a legvalószínűbbek. Őket is megkeresik az uram követei, legfeljebb elmondom Bélának, hogy a cseheken keresztül bevonható ez a körmönfont ravaszdi is, hiába állítja, hogy a magyarok ellensége!

– Ez azonban csak okoskodás – folytatta Alber –, hiszen akárhogy is csavargatjuk a szavakat, minden szövetségesem rám támadna, ha megtudná, hogy a magyarokkal közösködöm… de félre ne értsd, nem a személyed vagy Béla király iránti harag vezérel, hanem az, hogy országaink farkasként marják egymást. Ha én lennék Frigyes helyében, hasonlóan ellenséges lennék a magyarokkal! A mi természetes szövetségesünk egy másik német fejedelemség vagy hercegség, sőt mostanában a csehek is elfogadhatóak! Királyságotok a német birodalom legnagyobb riválisa, egyben századok óta meghódítandó terület!

Herbord nevetett.

– A ti híres birodalmatok marakodó gyerekek csapata, akik sohasem tudnak megegyezni! Mire összeszedtek egy valamirevaló hadsereget, az elsőnek érkezők éhen halnak. Az Osztrák Hercegség pedig, már bocsásd meg a szavaimat, egyszerűen túl kicsi! Nincs elég ember, ló, hadifelszerelés! Csatákat megnyerhettek ellenünk, háborút azonban soha!

– Mégis itt vagy, hogy a segítségemet kérjed, uram! – állt föl indulatosan Alber.

– Igazad van, és a bocsánatodat kérem, hogy elragadott az indulatom! Mindazonáltal nem a segítségedet, hanem a szövetségedet kérem uram nevében. Adok és kapok, kölcsönösen előnyös feltételek…

– Herbord! – szakította félbe indulatmentesen, sőt mosolyogva a báró. – Frigyes háborúra készül, én nem vagyok a barátja, de a közös ellenségünk ti vagytok! Megvívom a magam harcát a Babenbergekkel, ám ez nem fegyverrel történik, mint hajdan, hanem finomabb eszközökkel! Ne zavarjuk egymás köreit!

– Noli turbare circulos meos! – idézte Arkhimédész híres szavait a művelt Herbord, és lemondóan legyintett. – Ezek szerint feleslegesen jöttem?

– Neked is, nekem is hasznos, hogy megismerhettük egymás szándékait, ám erre a szövetségre határozottan nemet mondok!

A fogoly rabló vagy eltalálta az igazságot, vagy nem, de szerintem valamire készülsz! Velünk nem szövetkezel, magadban nem vagy elég erős! Német vagy cseh szövetséget keresel? – gondolta közben Herbord, és hangja erélyesebben csengett, amikor megszólalt.

– Nemet mondasz, bár nem nyugszol bele, hogy hajdan a családod beleszólt a hercegség politikájába, míg most mások intézkednek, ti csak bólogathattok! Bocsánat – tette hozzá azonnal, amikor meglátta rokonának dühös szemvillanását –, nem csak bólogattok, viszont hatalmatok, befolyásotok csökkent. Kevesebben követnek, mint hajdan!

– Apám verekedett a herceggel a hatalomért, én megbékéltem a helyzetemmel, bár nem fogadom szívesen, ha emlékeztetnek rá! – Alber félig fölemelkedett a székéből, amikor ezt mondta, majd elmosolyodott és hozzátette. – Beszélgessünk inkább a szépségről, a női kellemről, vitézi tettekről, ne untass a régmúlt felemlegetésével!

– Szépség, kellem… minek is kellene az eszembe jutnia erről? Megvan! Gertrúd hercegnő! Lehet-e már gratulálni a házasságához, mellyel erősebbre fonjátok a…

– Tehát hallottatok a házasság meghiúsulásáról?

– Már meghiúsult volna? – A magyar mosolya még szívélyesebb lett.

– Ez Frigyes butasága! – Alber hangja kiélesedett. – Hibát követ el, amit minden gyűlésen a szemére vetek, de megmakacsolta magát, és az ő szava dönt. Gertrúd keze a császáré lesz, és a házassági szerződés megkötésére Veronában találkoznak. Ha ott aláírja mindkét fél, akkor az már kötelező érvényű, majdnem hogy templomi esküvő. Elvesztünk egy megbízható szövetségest, egy olyan férfiút, Vladislav hercegre gondolok, aki akár még a hercegünk helyére is léphet, ha gyermektelenül hal meg!

– Míg, ha a császár veszi el Gertrúdot, akkor…

– Hercegségünk elveszti az önállóságát, beolvad a Német Királyságba!

…és ami még fontosabb, a befolyásos Krigeringek eltűnnek a német főnemesek tengerében! Megvan, hogy mi vezérel téged, rokon!

Szépa

A fülesbagoly elégedetten tömte éhesen tátogó fiókái torkába az éjszakai zsákmány véres darabjait, a nádtorzsák közt reménykedő róka lemondó pillantás után éhesen húzódott vissza, pedig az egész hajnalt vadlessel töltötte. A kacsák, amelyeket a vörös ravaszdi figyelt, elérhetetlen távolságban ringatóztak a vízen. Kevés hínár és sok vízililiom borította a tószerű, nyílt vízfelületet, a róka könnyedén beúszhatott volna a kacsákhoz, de az érzékeny állatok bizton fölfedeznék, amikor a közelükbe ér. Abban reménykedett, hogy az enyhe, ám azért érezhető reggeli szellő kifújja a madarakat a partra. Ezért is lesett pontosan a szélirányban. A madarak azonban félálomban is tudták, mit kell tenniük a biztonságért, és úszóhártyás lábukat mélyre eresztve meg-megtaposták a vizet, miután lesunyt szemhéjuk alól féléber pillantást vetettek a közeledő nádfalra.

– Túl közel van, vissza! – adta ki a parancsot valami titokzatos belső hang, és a kacsák eveztek egy kicsit.

Hajnal után kevéssel a róka egy utolsó nyálcseppet elhullajtva végleg feladta, aztán elment egerekre vadászni. A nádas haragoszöld falán keskeny női kéz nyitott apró rést, és a kéz gazdájának szép, bár maszatos arca mosolyra derült.

Tudtam én, hogy itt lesznek! Hogy is versenyezhetne velem egy csitri kölyök? Gyerekesen hiú vagy, lányom, hogy összeméred magad vele, hisz te itt nőttél föl, ő meg a világvégi pusztákon.

Messzire vissza kellett húzódnia, hogy észrevétlenül felajzhassa a kisebbik íját. A mocsári vadászat egyik rákfenéje, hogy nem érdemes felajzott íjat vinnie a cserkelőnek. A vastagon viaszolt íj fájáról lepereg ugyan a víz, de a húr rostjai közé beszivároghat, így megbízhatatlanná teszi a fegyvert. A felajzás hagyományos módja, hogy állva, a bal láb előtt, a jobb mögött ívbe hajtani az íjat, azután beakasztani a húrt. Természetesen a nádasban ez lehetetlen. A sudár termetű asszony nem látszott erősnek, nem rontották el vaskos izmok felkarja gömbölyűségét, mégis könnyedén hajtotta meg a bal válla elé beakasztott, a nyaka mögött átívelő erős íját. Enyhe pír árulkodott csupán a férfiaknak is kihívást jelentő erőfeszítésről.

Egy nő nem nyög, amikor erőlködik, hanem bájosan mosolyog! A férfiak megtehetik, mert ők… csak férfiak! Izzadós, szellentős állatfajta, akiket azért teremtett az Úr, hogy a kedvünkre tegyenek! Egy mosoly, egy puha simítás az arcon, könnyű érintés a nadrágjuk domborulatán, máris boldog vigyorral nyerítenek, miközben befogják magukat a járomba! Amint megmutatom a csitrinek, hogyan kell vadászni, megtanítom erre is!

Finom, lágy mozdulatokkal visszaóvakodott a leshelyére, azután félrehajtotta a nádfüggönyt. Megelégedéssel látta, hogy a kacsák még a helyükön bóbiskolnak. Letérdelt az iszapba, mit sem törődve lebegős férfigatyája tisztaságával, nyílvesszőt illesztett az íjra, amikor valami gyanúsat vett észre.

Mi a fene mozog a fenéken? Fodrozódik a víz, nem lehet kivenni! Harcsa lenne? Lőjek azt? Á, biztosabb a kacsa!

Fülig húzta a húrt, de nem engedte el, hanem nőietlenül horkantott, amikor az egyik kacsa hápogva az ég felé szárnyalt. Vagyis szárnyalt volna, ha nem markolja a víztükör alól felemelkedő, visító kamaszlány az egyik lábát.

– Könnyű volt, könnyű volt! – sipogta a tizenkét év körüli, lenszőke teremtés idegenes kiejtéssel. Olyannyira hadart, hogy összemosta a szavakat. – Nemismerem annyira a nádasot, detéged könnyű követni! – Kutyamód megrázta a fejét. Sűrű loboncából víz- és iszapcseppekkel keveredett hínárdarabok repültek mindenfelé. Ifjú lánytól szokatlan közömbösséggel kitekerte a csapkodó szárnyas nyakát, miközben tovább hadart. – Te ügyesen lopakodtál, dején kicsi vagyok, minta csík! Amikor visszamentél azijjaddal játszani, vízalá buktam, és elkaptam azta kalimpáló lábát a kacsának! Holnapis játszunk ilyet, holnapis!

– Pusztai vadembernek hittelek, és lám, ügyesebb vagy nálam is, pedig én itt nőttem föl! – Az asszony hangja furcsán fojtott volt, szinte motyogott. – Én pucolom meg a kacsát, mert megelőztél, viszont majdnem megöltelek, te ostoba hebrencs! – Szépa asszony ekkor már őszinte dühvel kiabált. – Egy gondolattal később elengedtem volna a vesszőt, és megöllek! Ostoba, ostoba, ostoba gyerek! Elverjelek csípős fűzvesszővel, vagy tanulsz az atyával magyarul?

– Ha a fiúgatyám rajtam maradhat, akkor a verés…

– A fenéket maradhat! – nevetett fél szívvel az asszony. – Két napja, amikor az atya adagolta neked a járandóságodat, jól kitömted magad, és meg sem érezted a verést!

– Benedek atya nem meri megtapogatni a fenekem, könnyű becsapni! Neked se kéne tapogatni, mielőtt ütni kezdesz…

Két jókora pofon szakította félbe a kislány nyelvelését. Szépa ordított:

– Majdnem meghaltál, nem érted? – Hangja rekedt, reszketeg volt. Nagy levegővétel után folytatta: – Nem akartalak megütni soha, de nem látok más utat! Ügyes vagy, habár eszed semmi! Tessék végiggondolni, mielőtt ugrálsz… és rám hozod a szívbajt!

Átlőttem volna a mellkasát… nem is, inkább a gyomrát! Biztos halál! Szeles kis aranycsipisz, de majd én teszek róla, hogy többé ne…

– Az nem járja, hogy kiügyeskeded magadnak, hogy ne fájjon! – folytatta az asszony. – Azért van a fájdalom, hogy ne felejtsd el soha! Este tanulsz az atyával! Csak akkor nem kapsz a vesszővel, ha elégedett lesz! Érthető, vagy kérsz még egy pofont?

Amikor a kislány könnyes szemmel felnézett rá, az asszony se bírta tovább. Nagy erővel magához ölelte és felzokogott. Beletúrt a hozzá simuló, vékony lány csapzott hajába, és el-elcsukló hangon motyogta:

– Szeretlek, féltelek, Nyinocska! Jót akarok, mégis ütnöm kell téged! – megrángatta a lány haját. – Agyoncsaplak, ha meghalsz itt nekem! Érted?

– Nem fog fájni, mert kipárnázom magam! Úgysenem fogod tapogatni a fenekem, tudom! – válaszolta olyan halkan a lány, hogy Szépa csak a mormogást hallotta.

Visszabeszél, övé az utolsó szó! Olyan, mint én voltam hajdan… mielőtt kiverték belőlem ezt a dacot! Add, Istenem, hogy ne kelljen bántanom!

Nyina, az orosz parasztlány nemrég került a kis mocsári faluba, Benére. Majdnem párjával, Kecajjal együtt a távoli Halicsból keveredett ide, mint a nagy tekintélyű Else asszony fogadott gyereke. Else asszony is távolról, Stájerországból, Graz városából érkezett, és itt fogadott örök hűséget a félszemű Kerecsének, aki szintén a világ másik végén látta meg a napot. Az asszony apró termetű, de annál határozottabb teremtés volt, párja, a mordvin Kerecse a falu legvadabb harcosa és legbéketűrőbb férje volt. Valami varázslatos módon minden esetben úgy érezte, hogy az asszonyának van igaza. Szívesen megverekedett bárkivel, aki szavai igazságában kételkedett, netán mosolyogni merészelt. A férfi volt a mongol dúláskor a faluban maradt mordvin harcosok vezetője. Batu kán, a Tündöklő előhadában verekedtek évekig, ötvenről húszra fogyott a számuk, amikor megelégelték a vérgőzös, diadalmas, mégis nyomorult életet. Békére, családra, nyugalomra vágytak. Életteli, bátor férfiak voltak, amikor a mongolok előhadába kényszerültek, s érzéketlen gyilkosokká tette őket a mongol háborúk pokla. Fellázadtak uraik ellen, végeztek mongol parancsnokaikkal, azok talpnyalóival, azután csatlakoztak a faluhoz. Asszonyt találtak maguknak, barátokat a magyar parasztok, halászok között. Újra érző emberek lettek… amíg béke volt, de ha veszély fenyegette a falut, érzelmek nélkül öltek. Hadizsákmányukat összeadva hosszú szarvú szürke marhákat vásároltak, és egész tisztességesen meg is éltek belőle. Amikor a falut megtámadta egy felvidéki főúr, verekedtek, meghaltak a faluért. A paraszt és halász fiatalokból katonát faragtak, majd együtt harcoltak Sopron visszavételénél. Az eddig hallal, terménnyel adózó falu lakói ezután vérükkel szolgálták a királyt, szabad milesekké tette őket Béla király akarata. Ha a király harcba indult, akkor a pásztorok, halászok és parasztok letették a békés szerszámokat, lándzsát, íjat ragadtak, és verekedtek a királyért, a hazáért, vagy mert vezetőik arra adtak parancsot. Sok idegen járta ekkoriban a Magyar Királyság útjait, senki sem firtatta, honnan érkeztek, mit akarnak a magyarok földjén. Százával, ezrével érkeztek a külországi telepesek a fölégetett falvakba, főleg akkor, amikor megtudták, Béla király számtalan kedvezménnyel vár mindenkit. Az élelmesebb magyarok is éltek a lehetőséggel, elhagyták a nyílt, védhetetlen alföldet, átmentek a Dunán, a nyugati országrészbe. Itt nemcsak nagyobb biztonságban érezhették magukat, hanem sok kedvezményt is kaptak. Béla király belátta az áttelepedések szükségszerűségét, és támogatta. Országszerte megszűntek az apró, tíz-húsz családos falvak, az emberek összehúzódtak nagyobb, védhetőbb településekbe. Sok helységet elpusztítottak a mongolok, mások azért ürültek ki, mert lakóik elhagyták. Benefalva azon szerencsés falvak közé tartozott, amit meg lehetett védeni, vagy inkább volt hová elbújni, amikor lecsaptak rájuk. Sok új lakó érkezett, főleg szabad harcosok, milesek. Keresztus és Teveli páncélos zsoldos ismerősei is gyakran benéztek, néhányan le is telepedtek, családot alapítottak. Nemrég csatlakozott hozzájuk a Halicsból érkezett Kopas és négy másik mordvin férfi családostól. Ők is a mongolok elől menekültek hajdan, és néhány évre a Halicsi Fejedelemségben telepedtek le. Túl közel voltak azonban a mongolok, az élet se volt könnyű arrafelé, ezért Kerecse barátjuk hívására nekivágtak az útnak, és néhány hét után megérkeztek Benefalvára. Kerecse és a többiek, mordvinok, magyarok szívesen fogadták a Halicsból betelepülőket, főleg, mert kiváló íjász volt mindegyikük. A legjobb Kopas volt közülük, erős, zömök ember, aki Danyiil fejedelem druzsinájának felderítőjévé küzdötte föl magát. Neki jó sora volt Halicsban, de keveset látta az övéit, inkább eljött családostól a magyarok földjére. Benefalva ezzel igazi soknyelvű faluvá nőtte ki magát, az eddigi magyar, mordvin és német szavak mellett oroszul kiabáló gyerekek is csatlakoztak a helyi siserahadhoz. Jakab, a hajdani osztrák őrmester utóda német szavakat kevert a beszédébe, Kopas az oroszba egy kevés magyart. Teveli, a hajdani zsoldos nyitrai születésű volt, csehül cifrázta a véleményét, amikor Farkast, a helyi születésű erős embert képezte páncélos harcra. Az őket leső gyerekek, akik imádattal utánozták mindenben a világlátott vitézt, ezután csak cseh szidalomszavakat használtak. Édesanyjuk, ha érteni akarta gyerekeit, kénytelen volt megtanulni egy kicsit csehül, valamennyire németül, sőt ezután oroszul is. Nyinocska és Kecaj, az új legény, akiből egyszer Nyina párja lesz, oroszul, mordvinul beszéltek. Kecaj helyre legény volt, Nyina hiába neheztelt a hasonkorú lányokra, azok kis idő múlva orosz kedvességeket kiabáltak vagy suttogtak Kecajnak.

– Ő lesz az én párom, és kész! – Nyina meztelen talpa dacosan csapódott a porba. A vékony kislány szeme dühösen csillogott, de Szépa anyai ösztöne jelezte, hogy ez a dühös erő jókora bizonytalanságot takar.

– Jó! – mondta egyszerűen, és mosolyogva nézett a lányra. – Úgy tudom, senki se nézte ki magának!

– Könnyen mondod, mert neked mindegy! – Nyina komoran meredt Szépára. – Az a dög Bogárka ott dülleszti magát előtte, meg rázza azt a kövér fenekét!

– Rázd te is! – nevetett Szépa. – A férfiak nagyon fiatal koruktól nézegetnek minket! A csuda se érti, de szeretik a nők fenekét meg a mellét nézegetni, no meg tapogatni… habár azzal még ráérsz! Rázni meg dülleszteni szabad! Dülleszd te is… – Szépa szava elakadt, amikor a kislány lapos mellére pillantott. Megköszörülte a torkát, nevetni akart, de időben észrevette magát. – Értelek! – hümmögött. – Mi lenne, ha pici párnát tennél oda, ügyesen felköt…

– Nem kell! – toppantott megint Nyina. – Azért szeressen, ami vagyok! Nem csalok!

– Drága, pici babám – kuncogott Szépa széles mosoly kíséretében –, ha a férfiak azt látnák, amilyenek vagyunk, elmenne a kedvük az egésztől! Nekem jókora melleim vannak, amiket kendővel emelek meg, és úgy varrtam meg az ingem elejét…

– Javítani szabad azon, ami van, de nekem… hagyjál! – Nyina arcát elöntötték a könnyek, megpördült és futott. – Nem akarok veled beszélgetni! – kiáltott vissza hátranézve, amikor már messzire ért. Futott, sírt, miközben dühösen szipogott, mert az orra is folyni kezdett. Eldörgölte a keze fejével, nem tudta befejezni azonban a mozdulatot, mert egy beszélgető pár bukkant fel az út kanyarulatában. Nyina úgy dobta magát be a bokrok közé, mint aki farkast lát.

Úristen, Kecaj! Nem láthat meg így! Vörös az orrom, alatta meg elmaszatoltam… pfuj!

Egy marék falevelet tépett le, abba fújta az orrát harsányan, majd megdermedt.

– Mi ez a zaj? – kérdezte egy csengő lányhang.

– Nem tudom, talán… vagyis mégsem, nem tudom, itt a nádasban mik élnek! – válaszolta egy mulatságosan változó kamaszfiú-hang.

– Pedig azt hittem, hogy te mindenhez értesz! – válaszolta a derékig érő hajú, vékony, ám formás lány, és megigazgatta szoknyájába betűrt ingét. A vékony vászon ráfeszült az ingerlően gömbölyű mellekre. A mozdulat folytatásaként végigsimogatta csípőjét is, hogy jelezze: vékony derekához képest milyen telt. Közben rebegtette a szempilláit, és alulról nézett föl a kicsit magasabb fiúra.

– Kerecse bátya tanít mindenfelé… féle… hm, hm! – válaszolta a fiú, akinek szeme hűségesen kísérte a karcsú lánykezet. A csípőről visszakapta a szemét a meg-megrebbenő keblekre, és ettől kiszáradt a torka, elfelejtette, mit is mond, ráadásul be is rekedt. Legalábbis ezt mutatta hosszas torokköszörülése. Bogárka, aki mindent megtett azért, hogy ezt a megrebbenést erősítse, még ártatlanabbul mosolygott, szemeit elkerekítve várta a választ. Nem volt türelmetlen, mert voltaképpen nem érdekelte a fiú mondandója. Amit akart, azt már elérte, az idegenből jött, helyes legény felfigyelt rá. Futólag megemelte a haját, mert arra is büszke volt, majd kihasználva az alkalmat, hogy Kecaj elvörösödve tanulmányozta a legközelebbi bokrot, megcsippentette mellbimbóit, hogy meredezzenek már végre. Nyinának ettől az alattomos aljasságtól sírni lett volna kedve, és elgondolkodott azon, hogy érdemes-e becsületesnek lenni. Úgy gondolta, hogy nem, kétségbeesetten keresgélt tekintetével maga körül, hogy valahogy megbosszulja a nemtelen tettet, és vészjóslóan elmosolyodott, amikor meglátott valamit.

– Szóval Kerecse bátya tanít harcolni, meg a boj… – a büszkén meredő bimbók láttán újra elakadt a hangja, de valahogy folytatta – …társágra.

A lány nem igazán figyelt, csak a végső szó maradt meg az emlékezetében. Kedvenc fogása volt, hogy ilyenkor az utolsó szót ismétli meg.

– Társágra? – kérdezett vissza elismerő tekintettel mérve végig a széles vállú, izmos fiút. – Izgalmas lehet!

– Micsoda? – értetlenkedett Kecaj. – Mit kérdezel?

– Hát, amit tanulsz! A társágot vagy micsodát! Te mondtad!

– Én azt mondtam, hogy harcolni és bojtárkodni tanulok.

– Az izgalmas lehet! – Bogárka igyekezett csábosan nézni, hogy elfeledtesse az előbbi szavakat, de Kecaj makacs fiú volt.

– A társág nem izgalmas, vagyis nem tudom, mi az! Miért beszéltél róla?

– Te mondtad!

– Nem is! Amikor simogattad magad, arról beszéltem…

– Simogattam magam? – vihogott Bogárka. – Álmodsz, fiú, az még odébb va… Nehéz megérteni, amit mondasz! Furán ejted a szavakat.

– Nem úgy simogattad magad – vörösödött el Kecaj, – hanem… – kétségbeesetten tűrte az ingét a gatyájába és megsimogatta a csípőjét, amitől a lány úgy nevetett, hogy majd megfulladt.

– De furákat csinálsz! – nyögte ki hosszú idő után, és a haja alá nyúlt mindkét kezével, hogy hátradobja. – Mintha anyám hangját hallanám, lassan megyek…

– Tele a hajad bogánccsal! – álmélkodott a mozdulatra felfigyelő Kecaj, és próbálta lesöpörni a féltucatnyi horgas kampójú ragadványt. Természetesen azok ettől elmerültek a lány szépen kifésült hajában, és az odakapó Bogárka elszörnyedve érezte, mekkora munka vár rá.

– Belenyomtad a hajamba, te ostoba!

– Nem akartam! – mentegetőzött a fiú.

– Sokat érek vele, te tusk… á, menj a fe… – Bogárka még dühösen sem akarta megsérteni a kiszemelt fiút, de a kezét nem fogta vissza. Minden erejével megtaszította, amitől Kecaj hanyatt zuhant, be a bokorba. Bogárka sietős léptekkel, majdnem futva távozott, és dühödt szipogása sejtette Kecaj számára a hangulatát. A fiú hátát kellemetlenül szúrták a gallyak, ráadásul nehezen tudott fölegyenesedni. Mindkét kezét előrenyújtva sokáig kepeszkedett, majd föladta és a hasára fordult.

– Hát te? – kérdezte az alig karnyi távolságban hangtalanul nevető Nyinát. – Mit kerese…

A lány szó nélkül mutatta föl a markában rejtegetett bogáncsokat.

– Te dobáltad bele a hajába? – kérdezte megrökönyödve. – Miért?

A lány megrántotta a vállát, és mosolygott.

– Nem szereted?

A lány lebiggyesztett szájjal jelezte véleményét.

– Pedig kedves!

Nyina szeme elkerekedett.

– Tényleg az! Figyel rám és olyan…

– Izgalmas! – vihogott Nyina, a marék bogáncsot beledörzsölte a másik hajába, és fölpattant, hogy elfusson.

– Miért bántod? – markolta meg a lány ingét hátulról Kecaj, és a lány vihogva vontatni kezdte a fiút.

– Mert ostoba!

– Honnan tudod, nem is beszélgettél vele!

– Még csak az kéne! – Nyina minden erejével maga után húzta Kecajt, és fuldokolva nevetett. Közben az elkeserítően lapos mellkasára feszülő ingre pillantva megcsippentette bimbóit. Ha nem is nagyon, de valamennyire előremeredtek.

Megfordulok, ő meglátja, és ugyanolyan édes mohósággal néz majd rá, mint arra a tőgyelő tehénre! Hagyom magam megállítani, aztán megfordulok…

– Mit csináltok? – Else messziről szólt rájuk, viszont amennyire kicsi volt, olyannyira erős hanggal áldotta meg a Teremtő. – Miért rángatod a kislányomat? Nincs jobb dolgod?

– Ő rángat, én csak fogom! – nyelvelt vissza fogadott anyjának Kecaj.

– Te is fogod majd rángatni a fejed, ha kapsz egy pofont, szemtelenje! Szaladj, hozzál vizet! Mosni akarok, és kevés van a hordóban!

– Segítesz? – kérdezte a fiú a lányt.

– Ha akarod? – válaszolt félreérthetően Nyina, miközben a hátul lévő kezével bimbóira feszítette az inget és kidüllesztette mellkasát.

– Az jó, mert amilyen vézna vagy, annyi erő van benned! – nevetett a fiú, majd nagyot nyögött a gyomrába vágódó ököltől.

– Miért ütsz?

– Mert nem látsz, te féleszű!

– Már hogyne látnék! A múltkor is… miért ütsz megint? – nevetett, és megfeszített hasizmaira hiába záporoztak Nyina apró öklének csapásai.

– Ne… ne? – tiltakozott, amikor a lány, föladva a meddő csépelést, csiklandozni kezdte. Természetesen az nem hallgatott rá, hanem addig folytatta, míg bírta, végül pedig belökte a bokorba.

– Nesze neked! Ezt megérdemelted!

– Miért? – kérdezte Kecaj. A lány reménytelenül legyintett.

– Mert férfi vagy! – mondta hangosan, és gondolatban hozzátette.

Az én férfim! Hm, Elsének szép mellei vannak, hátha tud valami szert, amitől megnőnek… de akkor belegyömöszölöm ennek a vaksinak a szájába, és Bogárka annyit düllesztheti az övét, amíg bele nem rokkan, akkor se… A fenét dülleszti! Ha még egyszer az emberem körül lógatja azokat a… hm! Ez a némber berogyasztotta a lábát, amikor ment, hogy jobban mozogjanak! De jó, ha nekem is megnőnek, úgy fogom rázni őket, hogy megszédül ez a vaksi!

Szépa hajdan módos parasztasszony volt. Szegény lányként, a szépségéért vette el a gazdag parasztember, Mikán. Nem jártak rosszul egymással, a férfi szép és szorgalmas asszonyt kapott, Szépa olyan javakat, melyekről szülei házában nem is álmodhatott. Szorgoskodtak, gyarapodtak, tették egymás mellé a filléreket, az ezüstöket, az összerakosgatott pénzből földet vettek, ami még több munkát adott, még több lehetőséget a szorgos, takarékos életre. Mikán a falu elleni mongol támadáskor halt meg, és a magára maradt asszony teljesen megváltozott. Mások a kor előrehaladtával öregedtek, ráncosodtak, ő még szebb lett. Járta, bújta a lápot, az erdőt, magas alakjára kemény izmok rakódtak, hatalmas íjával jobban és messzebbre lőtt, mint bárki más. A mordvinok lóhátról, vágta közben verhetetlenek voltak íjászatban, távolsági lövésnél azonban Szépa volt a legjobb. Teljesítményét nehezen ismerték el az ügyességükre hiú férfiak, főleg Labolcs, a részeges, világ lustája orvvadász, aki majdnem olyan jól talált célba, mint az asszony.

Szépa olyan szabadon élt, ahogy kevesen. Megtartotta szép falusi házát, és ha úgy hozta kedve, vagy amikor Osli fia Herbord nagyúr meglátogatta, illatos szépasszonnyá változott. Máskor tíz óriásharcsáért vásároltak Labolccsal egy hordó bort, a nádas mélyén felhúztak egy nádkunyhót, hetekig csak szeretkeztek, ették a füstölt vaddisznósonkát, a friss őzgerincet, a sült keszeget. Mindketten párját rikító vadászok voltak.

Szerencséjükre Benefalu népe is nagyszerűen boldogult a marhatenyésztéssel, a földműveléssel, alig pár ember vadászott, halászott a nádasban. A falut szabad milesek, harcosok lakták, akik vérükkel adóztak, fegyverrel szolgálták a királyt. Vezetőjük a fiatal serviens Levente volt, aki még a vérzivataros dúlás idején, egy mongol hírszerző csapat tagjaként vetődött a faluba. Fellázadt mongol urai ellen, kegyetlen harcban végzett mesterével, Erden bagssal, Batu hírhedt hírszerzőjével. A kiválóan képzett fiatal férfi a dúlás után felkínálta tehetségét Béla királynak, aki titkos utakra küldte őt, érdemeiért cserébe vitéz szolgájának, serviensének nevezte ki, földbirtokkal jutalmazta. Mostanra már félnapi járóföldet birtokolt a Bene körüli pusztákból, ahol a faluközösség marhái legeltek. Elsőként Sopron városának bevételében segített a királynak, és ekkor bőven hullatták vérüket Bene falu lakói is. Jutalmul lettek szabad harcosok, akik húsz könnyűlovas íjászt küldtek a csatába, ha uruk hadra kelt.

Levente feleségül vette a falu legszebb lányát, Gyöngyöt, gyermekük is született, ám a most huszonegy éves ifjú nem bírt a vérével. Igyekezett ugyan hűséges maradni asszonyához, olyan szerencsefia volt azoban, akit szerettek a nők. Magas, sebhelyes arcú férfi, harcban félelmetes, de amikor asszonyra nézett, barna szemében az elárvult kiskutyák szeretetéhsége csillant meg, az erős férfi magányosságát sugározta. Férfi, aki bárkivel szemben megállja a helyét, ám lelkét még nem fedi érzéketlen kéreg, kéri, kívánja a szeretetet. Büszke, érzékeny, megnyílik a lelke, ha értő kezekbe kerül. Asszonya szerint túl sok a segíteni vágyó, értő kéz, főleg, mert ezt a szerepet ő vállalta magára, lévén a felesége. Nem is volt túl sok baj Leventével, ha odahaza volt. Gyöngy ellenőrzése alatt tartotta a segítőket. Sajnos sokat kellett távol lennie a férfinek, és az érzékeny asszonyi orr megérzi az idegen nő illatát, vagy ha nem érzi meg, kitalálja férje bűntudatos pillogásából, a túlzott bizonyítási vágyból… vagy a semmiből, mert a nők már csak ilyenek. Gyöngy eltávolodott az urától, de együtt maradtak, és mert kellően kacér természete felülkerekedett rajta, ura távollétében is jól érezte magát. Nem vadult bele annyira, mint a párja, az asszonynép szemérmesebb az ilyesmiben, de nem kellett őt félteni a magánytól.

Megbeszélés

Else szép, nagy házat építtetett megnőtt családjának. Szükség is volt rá, hisz a tizenkét éves Nyinát és a tizennégy körüli Kecajt is befogadta a halicsi útja után. Férje, Kerecse volt a mordvinok vezetője, ő felelt a falu katonai védelméért is. Ezer darab körüli marhát legeltettek a közeli pusztákon, a tengernyi hús magához vonzotta a környék tekergőit, tolvajait, rablóit. Sok haláleset történt, a háborúban megkérgesedett szívű mordvinok keze könnyen eljárt, ezért gyakori vendég volt náluk a királybíró, sőt az udvarispán is. Komoly számonkérésre általában nem került sor, mert ez idő tájt már sokan tudtak arról, hogy a falu környéki földek tulajdonosát, a király serviensét, Leventét különleges kapcsolat köti magához Béla királyhoz. Sok mindent suttogtak, ami vagy igaz volt, vagy nem, de az biztos, hogy a billogosnak is nevezett királybírák, akik ebben az időben már csak kisebb rablási, tolvajlási ügyeket intéztek, nem akartak huzakodni a király kegyencével. Emberhalál esetén, főleg, ha az gyilkosság volt, a megyésispán helyettese, az udvarispán intézkedett, aki nagy úr volt, ám még ő is látatlanban elfogadta a király serviensének a szavát:

– Megtámadták a gulyát, rabolni akartak, meghaltak! – mondta Levente.

– Derék embereid vannak, megvédték uruk tulajdonát! Szólj azért nekik, hogy okkal tegyék, amit tesznek, feleslegesen ne irtsák a népet! Te megbízol a szavukban, én a tiédben, a törvény végrehajtatott, a bűnösök halottak!

Az udvarispánt nem terhelték azzal a felesleges tudással, hogy a gulyáknak csak kis hányada Levente tulajdona. A halottak orzók, becstelen emberek voltak, ha nem segített volna Levente nemessége, végtelen huzavonává változott volna az ítélkezés.

Ezen a szép, derült napon magyar-német keveréknyelv szavai hallatszottak ki Else kereskedőasszony házából. Kerecse szokása szerint most is béketűrően bólogatott, amikor asszonya pergő nyelvvel sorolta sérelmeit.

– Olyan ruhákat kap, amilyeneket sajnálok az édesgyermekemtől, Kiselsétől! Szép lány, lassan már gondolnia kellene a férjhez menésre…

– Gyerek még, nem is látszik lánynak… – vetette közbe Kerecse.

– Attól, mert nem látszik kívül, belül megtörténik, aminek meg kell történnie, amikor eljön az idő! – jelentette ki Else kicsit fensőbbségesen.

– Kivirágzott a gyerek, de jó! – örvendezett a férfi.

Else metsző pillantást vetett a párjára.

– Nem azt mondtam! Erről nem akarok veled beszélgetni. Amiért szólok, az az, hogy nem kellene a koszos mocsárban dagonyáznia Szépával! Nincs szüksége olyasmire, amit attól a rossz hírű nőszemélytől tanulhat!

– Szépa nagyszerű vadász! Nyina is kiemelkedően tehetséges túlélő! A mocsár pedig nem koszos, már bocsáss meg! A kislány vadászni tanul, ismerkedik a vízi világgal, jó helyen van Szépa mellett. Ami rosszat tanulhatna, arra még nem elég érett testileg!

– Pont azért veszélyes, mert nem tudja, mire való, amit lát! Egy lánynak vigyáznia kell magára, ti, férfiak, ezt nem értitek! Szépa túl könnyen veszi a… hogy is mondjam? Túl sok barátja van!

– Egyszerre csak egy! Erős, önálló asszony, aki senkitől sem vesz el semmit, amikor… barátkozik. Herbord comes számtalanszor kérte, hogy menjen vele az udvarba, ahol selyembe, bársonyba öltöztetné, ő azonban visszautasította. Férjeként talán elfogadná Herbordot, bár ez nyilván lehetetlen, kitartott szeretőként viszont nem akar vele élni. Nem akarja, hogy lenézzék, nem akar se kiszolgáltatva lenni, se kötődni senkihez, mindene a szabadság! Ha kedve tartja, elmegy a főúrral pár napra, miközben külországbeli nemesasszonynak öltözik. Kimulatja magát, belekóstol abba az életbe, de utána mindig hazatér.

– Egy özvegy megteheti, hogy sok férfival… udvaroltat, egy lányról azonban nem hiheti senki, hogy bárkivel is… érted?

– Else! Nyina csak a mocsárban van Szépa mellett! Itt a faluban nem jár át hozzá, de azt is mondhatjuk, hogy Szépa nem engedi, hogy átmenjen! Pontosan azért, amiért te is aggódsz! Nem akar olyan példát mutatni, amit a gyerek nem követhet. Jó érzésű, okos asszony, szereti a kislányt!

Ezen a reggelen Levente kérésére Else híresen szép tisztaszobájába jöttek össze beszélgetni. Levente és Lados kis ideig toporgott a bejárat előtt, mert időben meghallották a házaspár vitáját. Illemtudóan megvárták, míg elcsendesednek az indulatok. Miután beköszöntek, Levente gyakorlott házasember módján megdicsérte a berendezést, a szépséges új darabokat, majd rátért a találkozó céljára.

– A napokban Pesten jártam, és Béla urunk behívatott!

– Újabb dicséret, vagy földet kaptál?

– Egy… hogy is mondjam, hősi éneket mondott el nekem a királyfiak és hercegkisasszonyok életéről!

– Vajon miért nem hiszek neked? – kérdezte rosszkedvűen Else. – Hősi éneket hallottál a királytól?

– Olyan, mintha az lenne! Van egy hercegkisasszony, akit elígértek egy királyfinak. Nem kérdezték meg, van-e hozzá kedve, nem is látta a jövendőbelijét, de mert szerencséjük volt, vagy az égiek kegyelméből megszerették egymást, amikor találkoztak. Van azonban egy nagy hatalmú császár, aki szemet vetett a herceglányra, és arául kívánja.

– Mondhatnád úgy is, ahogy a való életben történik! – Kerecse nem szerette a hősi énekeket, sőt nem is ismerte a lovagvilág eme gyöngyszemeit.

– Egy szemernyit sem tértem el a valóságtól! – vigyorgott Levente. – Szomszédunk, Frigyes herceg, az osztrák és stájer tartományok ura, aki ellen már verekedtünk negyvenkettő tavaszán Pozsony vármegyében, majd összecsinálja magát a nagy igyekezetben: mindenáron növelni akarja a hatalmát, országa területét. Az ő unokahúga Gertrúd hercegnő, akit elígértek Ulászlónak, a cseh király örökösének. Természetesen jókora földterülettel együtt. A királyok, császárok, hercegek azonban nem olyanok, mint az egyszerű emberek, akik javarészt betartják a szavukat… főleg mert a törvény számonkéri rajtuk. Aki azonban a törvényt írja, herceg, király, császár, az talál mentséget, ha szükségét látja, de leginkább hallgat róla, mert senki sem áll fölötte, aki felelősségre vonja. A házasság egy császár elleni szövetség megkoronázása lett volna, a világ azonban fordult egyet, mostanság a császár szövetségeséül szeretné a herceget. Az új szövetség záloga a házasság. A császár azonban ötvenegy éves, a kisasszony tizenkilenc, ráadásul a császárt kiátkozta a pápa őszentsége.

– Huh! – szólt közbe Lados. – Akkor a pokolra kerül!

– Császároknál ez bonyolultabb, mert már harmadszor tagadja ki Őszentsége, illetve nem csak ő, hanem az elődje is. Ehhez képest a császár, aki szintén Frigyes, sokadszorra veri meg a pápai hadakat. A szentatya pedig menekülni kényszerült a szent városból, Rómából. A császárnak e világi hatalma van, a pápa őszentsége a Mennyeknek Országába vezető utat vigyázza! A pokolra kerülésen kívül a kiátkozás a császár összes hűbéresét felmenti hűbéresküje alól. Frigyes kénytelen szövetségeseket keresni az ellene támadó volt hűbéresei ellen, és a mi vadkan szomszédunk nagyon is megfelel neki. Szegény herceglány kénytelen hozzámenni a csúnya, öreg császárhoz… hacsak, és itt jövünk mi, vagyis én. Béla király legújabb megbízatása: akadályozzam meg, hogy Verona város tanácsa előtt megkössék a házassági szerződést a császárral.

– Miért? Nem mindegy nekünk? – kérdezte Kerecse rosszkedvűen. – Tőlem azt tesznek a tisztelt herceglánnyal, amit akarnak! Legyen neki boldog élete az öregúr mellett, kísérje bő gyermekáldás, bár azt se bánom, ha a királyfival sétál kézen fogva virágos réteken! Gondolom, azért mesélsz nekünk asszonyoknak való érzelmes meséket, mert újra el akarsz csalni valami életveszélyes küldetésbe! Engem nem érdekel az úrkisasszonyok sorsa, Lados barátomat kétszer annyira nem érdekli, Else asszonykámnak pedig semmi kedve itt hagyni Kiselsét és Nyinát…

– Érzéketlen vagy! Nem hittem volna! – Else majdnem megkönnyezte a herceglány sanyarú sorsát. – Nem szeretném, ha a nevemben beszélnél! Igenis érdekel Gertrúd kisasszony sorsa! Ezelőtt tíz évvel átment Grazon, ahol akkoriban éltem. Ott álltam az út szélén, és virágokat dobáltam neki! Sápadt kislány volt hatalmas kék szemekkel, és habár csak távolról láttam, szomorúság ült az arcán! A hercegkisasszonyok élete sem könnyű! Sohasem élhet boldog házasságban, elküldik idegen országba, ahol a férfiak játékszere lesz. Női sors, sőt annál is rosszabb, mert mi, egyszerű emberek, kemény harccal megtalálhatjuk a párunkat – Kerecse lelkesen bólogatott –, amíg ő sohasem! Rabságot, szenvedést kívántok annak a szegény párának?

Kerecse természetesen egyetértett kicsi párjával, és megrázta a fejét, Lados vigyorgott.

– Aranykanállal a szájában született, ha kiveszi, pénzzé teszi, élete végéig boldog lehet! Beáll egy kocsmába, feleségül megy a tulajdonoshoz, miközben olyannyira boldog lesz, hogy hajnalonta együtt énekel a madarakkal!

– Lados, te vén kéjenc vagy! Jobb, ha nem akarsz fiatal lányokat az ágyadba vonszolni! Ha elmesélem Borikának, akinek, ugye, ott van a tizenöt éves lánya, Ili, vajon mit fog szólni a vágyaidra?

Borika Lados párja volt, ha kedve volt hozzá, ugyanolyan erőszakos teremtés, mint Else asszony. Akkoriban már hónapok óta különéltek, az asszonyt egy szép szál pesti hajósgazda kerülgette, bár olykor még befogadta ágyába Ladost is. Lados tudta, hogy vége a kapcsolatnak, és természetesen egyre értékesebb lett az, amit nemsokára elveszít. Nem szívesen kockáztatta a leendő ágybeli és konyhai örömöket csak azért, hogy kitartson az igaza mellett. Tompa, élettelen hangon válaszolt:

– Csak a szám járt, tréfáltam!

– Csak hogy tudd, kedves barátom – felelt Else mosolyogva –, minden nő anyafarkassá változik, ha vénemberek nézegetik az éretlen lányát!

Lados mereven bámult maga elé, kerülte a szemkapcsolatot, s vörösödő nyaka jelezte állapotát. Rosszulesett neki a vádaskodás, de volt annyi esze, hogy ne magyarázkodjon, ugyanis nagyon jól tudta, hogy az éretlen lányokat védő anyák nem az igazsággal törődnek, hanem azzal, hogy jól odamondogassanak a nyálcsurgató férfiaknak. Borika lánya, Ili viszont már nem éretlen, hanem nagyon is házasságra érett teremtés volt, megfelelő domborulatokkal ellátva, de ha ezt el merészeli mondani, az asszony bizonyítottnak fogja vélni, hogy túlzottan figyel a fiatal lányokra. Vörösödött, ám befogta a száját. Kerecse természetesen ingerülten nézett jó cimborájára, hisz Else is ezt tette.

– A Bene környéki mocsár nem a mi tulajdonunk! – vette vissza a szót Levente. – Ha idejön egy királyi ember, vagy akár egy nagy csapat nádvágó, amikor kemény fagy van, levágják, felégetik a nádat, kipusztul minden! Egy haszonleső úr jutalmul kérheti magának a mocsarat, kiküld húsz halászmestert, lehalásszák a halakat, levadásszák a szárnyasokat, akkor bajban leszünk! Nem én, nem ti, hanem az öreg Mokány, a kacska kezű István, meg a többi szegény ember. Eddig minden ínséget túléltünk, mert a nádas eltartott minket. Teljesítsük a király kérését, és kérjük jutalmul a nádast! Egészen komolyan mondom! Nekem mennem kell, engem nem kérnek, én parancsot kaptam! Meg kell akadályoznom a szerződést!

– Miért, könyörgöm? – nyögött fel Lados. – Nem mindegy nekünk, hogy ki veszi el a kis… leányt? – Durvább szavakkal akarta kifejezni magát, ám egy Elsére vetett pillantás után meggondolta magát.

– Fordítsuk komolyra a szót! – Levente pattogós, katonás hangon jelentett. – Nyugat felől állandó fenyegetés Frigyes herceg mohó terjeszkedése. Negyvenkettő őszén fel is vonult a két sereg a Lajta folyónál, ahol Frigyes meghátrált, nem érezte magát elég erősnek. Most császári segítséggel, és mert erre készül négy éve, újabb háborúval fenyegetőzik. I. Vencel, Csehország uralkodója évtizedek óta a herceg szövetségese. A királynak erős, kiváló nehézpáncélos lovassága van, mellé nagyon erős gyalogság, akik fedezik a lovagokat. Béla úr követek útján tárgyal Vencellel, ígér, fenyeget, de nem tudja maga mellé állítani. – Levente mosolyogva körülnézett, majd fölemelte egy ujját, hogy jelezze, most következik a lényeg. – Urunk a világ legkiválóbb elméje, és úgy gondolja, rá tudja venni Vencelt a szövetségre. Együtt támadnák meg a herceget, hogy ezzel kényszerítsék Frigyest a házasság megkötésére, ám ez meghiúsul, ha a hercegnő odaígérkezik Veronában a császárnak!

– …és mondod mindezt a sáros halászfaluban egy tehénpásztornak, az asszonyának, aki kereskedéssel keresi kenyerét, valamint nekem, aki kocsmát vezetek szerény haszonnal – szólt közbe savanyú arccal Lados.

– …és húsz évig verekedtél királyaink seregében. A kereskedőasszony többet tett és tapasztalt, mint egy főúr, aki országos ügyekben hoz döntéseket! Kerecse pedig hasonló kiképzést kapott, mint én! Mindenhez kell értenie, és még néhány dologhoz! – Levente továbbra is mosolygott, de hangjába parancsoló él költözött. – Hallgass meg, és be fogod látni: oka van annak, hogy így beszélek! Ezt nem lehet másként magyarázni! Világlátott, okos emberek vagytok, meg fogtok mindent érteni, mármint ha hagysz beszélni! – nézett neheztelően a varkocsos, szikár férfira, aki rosszkedvűen bólogatott. – Urunk elmondta azt is, miben rejlik igazán Gertrúd értéke. A herceg házasságait nem kísérte gyermekáldás, nincs örököse a trónjának. Az osztrák örökösödési törvény, a Privilegius Minus megengedi a női öröklést. Ha a herceg elhalálozna, a trón az unokahúgára száll. Ha Vencel fia elvette Gertrúdot, és Frigyes meghal, övék a hercegség!

– Ha ez igaz, akkor a császár nem fog belenyugodni a lány kezének elvesztésébe! Ugyanolyan értékes neki is a hercegnő, mint Vencelnek!

– Nem, mert ha kihal az uralkodócsalád, akkor a császár örökli az országot. Voltaképpen ezért iktatták be a leányági örökösödést, ami azonban megtámadható! A jog mellett meg kell szerezni az osztrák és stájer főurak támogatását is! A császárnak megvan a jogalapja, Vencel megszerzi a herceglány által, és megindul a vetélkedés a főurak támogatásáért.

– Ha a dolog ennyire egyszerű, akkor Béla úr megszerezhetné a herceglány kezét a saját fiának is! – Kerecse nem volt otthon a nyugati politikában, de megvolt a természetes, józan esze.

– Béla úr elígérte a fia kezét a kunok főfejedelmének, amúgy meg a Magyar Királyság nem része a Német-római Császárságnak, márpedig ez feltétele annak, hogy valaki ott uralkodhasson. Ki tudja, mi van urunk elméjében? A biztos az, hogy ha megakadályozom a házasságot, Vencel szövetséget köt urunkkal, és mi megkapjuk a jutalmunkat.

– Uram, segíts! – sóhajtott fel Else. – Mi a terved… a nyakamat tenném rá, hogy valamit kigondoltál, amihez ránk, az ittlévőkre van szükséged!

– Nagyon jó látod, Else! – válaszolta Levente, aztán lelkesen nekikezdett: – Két csapatra oszlunk! Elképzelésem szerint nem mi vesszük rá tervei megváltoztatására a hercegnőt, hanem elővarázsoljuk neki a cseh királyfit, és a természetre bízzuk a többit. A királyfi, Morvaország őrgrófja Znojmón tartózkodik, a hercegnő a Bruck an der Mur-i várban, vagyis onnan fog indulni Verona felé. Én mennék a királyfiért, egy másik csapat indulna a hercegnőhöz. Én sürgetem Ulászlót, ti lassítjátok Gertrúdot. A hercegnő valószínűleg biztonságos, ellenőrzött utakat fog keresni, könnyen tudom követni!

– Mit értesz másik csapaton? – kérdezte Kerecse.

– Ez az, amit együtt kellene kitalálnunk! Egészen bizonyos, hogy erős csapatot nem fognak a hercegnő közelébe engedni, valami ártalmatlan álcát kellene kitalálni. Utazó nemesasszony és kísérete?

– Osztrák vagy stájer?

– Mi, akik itt vagyunk, és még néhányan a csapatból, jól beszélünk németül, de egy kiművelt fő észreveheti a kiejtésünk idegenségét. Jobb lenne idegen nemest eljátszani. Oroszra gondoltam.

– Én leszek az orosz nemes! – jelentette be Kerecse. – Végre, hogy őszintén kiállhatok a hites feleségem…

– Nem fog menni, barátom! – Levente sajnálkozva csóválta a fejét. – Ha ott van a családfő, a kemény orosz bojár, akkor már nem védtelen a nemesi család, és nem csatlakozhat a hercegkisasszonyhoz! Menekülteket kellene eljátszani. Anya a leányával, néhány hű emberével menekül Ausztriába. Annyi harcossal, hogy ne legyen könnyű préda, de nem olyan sokkal, hogy fenyegetést jelentsenek. Te, Kerecse barátom, jöhetsz, egy sötét bőrű ember lehet velük, de több nem! Világos bőrű, nagy termetű férfiakat kell választani, akik beszélnek oroszul! Farkas kell nehézpáncélosnak, Harald, az a tejfölszőke, nagydarab zsoldos is elmulatta már a pénzét, rábeszélem, hogy velünk tartson, Jakab őrmester osztrák, jól ismeri a helyi szokásokat, és ezzel vége… vagyis, van egy ötletem! Mi lenne, ha azt játszanád, ami vagy? Mordvin előkelő, aki csapatával csatlakozott a halicsi bojárcsaládhoz, és német területen keres zsoldos munkát! Harminc mordvin harcost kínálsz, akik elmenekültek a mongolok elől, alaposan kivéreztek a magyarok elleni harcban, gyűlölik őket, ezért akarnak elszegődni valami stájer vagy osztrák főúr mellé. Kecajt vinni kellene, ő annyira fiatal, hogy bejuthat olyan helyre, ahová felnőtt nem, és az újonnan érkezett orosz-mordvinok közül kettőt. Ők akkor segíthetnek rajtunk, ha valódi halicsiakkal találkozunk. Mihály velünk volt Halicsban, érti az oroszt, és jól beszél németül. Szerintem ragyogó ötlet, valamint megenged egy nagyszerű lehetőséget a későbbiekre.

– Hogy érted azt, hogy a későbbiekre, és mit jelent az, hogy nemesasszony a lányával? – kérdezte Else, akinek megütötték a fülét ezek a szavak. – Kiselsét nem fogom kitenni ekkora veszélynek. Kislányoknak nem való ez a durva, veszélyes út.

– Nyinára gondoltam! – vágta rá Levente.

– Ő is kislány, védtelen!

– Nyinocska? Jobban boldogul, mint akárki, agyon se lehet csapni! – jelentette ki nevetve Levente.

– Nem lehetsz ennyire tuskó? – Else haragosan nézett Leventére. – Igenis kislány! Élelmes, valóban megél ott, ahol más éhen hal, viszont harcolni nem tud…

– Szépára gondoltam, akinek az lenne a dolga, hogy vigyáz rá! – Levente ezeket a szavakat sunyítva maga elé mormogta, nem nézett Elsére.

– Őt aztán… végképp nem! Íjásznak elviselhető, de egy nem túl okos parasztasszony…

– …akihez négy éve jár az ország egyik főura, ráadásul olyan ruhatára van, mint senkinek a faluban, és aki sokszor elment Herborddal Pestre. Osl nembeli Herbord főúri társasága elfogadta, Szépa kiművelte magát!

– Nevelőnő lennék! – szólt be az ablakrés alól valaki, és egy pillanattal később Szépa lépett be az ajtón. – Észrevettem, hogy idetódul a falu esze, gondoltam, kifülelem, mit csináltok!

– Hallgatóztál? Hogyhogy nem szólt rád valaki az utcáról? – Else nem kedvelte Szépát, felismerte azonban benne az erős asszonyt, akivel udvariasan kell bánni.

– Nyíltan csináltam, egy rönkön ültem és a napban fürösztöttem az arcomat!

– Lebarnul és durva lesz a bőröd! – Else nem tudta megállni, hogy ne oktassa ki.

– Tele a világ fehér bőrű puha arcokkal, és a férfiak azt szeretik, hogy ha a nő különleges! Én aranybarna leszek a naptól, miközben a drága kencéim finoman tartják a bőrömet. Nyinát szeretem, féltem, ott akarok lenni vele, hogy megvédjem! Herbord mellett halicsi bojárasszonynak adtam ki magam, egy ottani szolgalány oktatott, jól beszélek oroszul. Az íjammal pedig felérek bármelyik férfival!

– Én is a lándzsámmal! – vágta rá Else, aki egy félreértés miatt kiváló lándzsaharcosnak hitte magát. Láthatóan belenyugodott Szépa nevelőnőségébe, habár éles eszével megérezte, hogy Levente rejteget még valamit. – Mondtál valamit az előbb! Mi az, hogy a bojár menekült család nagyszerű lehetőséget jelent a későbbiekre? Lesznek későbbiek? Mert arról nem beszéltél!

– Hm, hm! – kezdte nem túl bőbeszédűen Levente, majd áttért a torokköszörülésre. – Khgr, khgr… hogy is mondjam? – Elkínzottan meredt Elsére és a többiekre. – Tudom, önzőnek hisztek, hogy bevonom a fél falut a terveimbe, higgyétek el azonban, hogy jót akarok! Vihetnék magammal másokat, de akkor a falunak adnia kell húsz harcost a várispánnak. Sok család maradna férfi nélkül, mert a háborúban olcsó az élet. Ha velem jön majdnem húsz ember, Béla úr elengedi az idei év katonáskodását – látta, hogy többen is szólni akarnak, és fölemelte a kezét. – Tudom, hogy azt mondtam, ha segítetek a hercegnő meggyőzésében, elengedi a hadba szállást! Hazudtam, mert ez kevés! Békeidőben látogattok el a szomszéd hercegségbe, veszély nem fenyeget benneteket, ráadásul minek ahhoz majd húsz ember, hogy meggyőzzük a hercegnőt?

– Már az gyanús volt, hogy elindulunk lelassítani Gertrúdot tizenvalahányan! – dünnyögte Lados.

– Ha lesz házassági szerződés, ha nem lesz, ha mellénk áll Vencel király, ha nem, az osztrák szomszédunk túl erős és népszerű. Nagyhatalmat csinál a hercegségéből, egyesítette a stájer, az osztrák földeket, rövid időn belül hozzácsatolja Karintiát is. A főurak részben szeretik, mert általa ők is nagyobb hatalmúak lesznek, de… hála az Úrnak, mindig van egy de! Az erős uralkodó nem tűri meg a hatalmaskodó urakat, akik kedvükre fosztogatják a gyengébb szomszédot, miközben a hűbéresükké kényszerítik őket. Van tehát ellenzéke, és az én dolgom az, hogy növeljem a számukat, bujtogassam őket. Természetesen nem a legnagyobb hatalmú bárókat, őket nem lehet ilyen egyszerűen meggyőzni, hanem a kisebb birtokosokat. Egyedül nyilvánvalóan nem mehetek, de még kis kísérettel sem célszerű. Orgyilkosnak hinnének, meg sem tudnám közelíteni az urakat. A legkevésbé gyanús, ha egy ártalmatlan társaság tagjaként jelenek meg. Védtelen orosz menekült család, akit mindenki szívesen lát, többen azért, mert hátha ki tudják fosztani. Én lennék a méltatlan, a szájhős örökös, aki csak dorbézol. Ha negyven katonával érkezik a család, nem engedik be a várukba! Ha hat emberrel, megölik, amint tehetik, hisz nyilvánvaló, hogy magukkal mentették a kincseiket is! Tizenvalahány ember elfogadható! Én elmegyek a királyfiért és meggyőzöm! Ti elébe vágtok a lánynak, és feltartjátok, ha már útnak eredt.

– Mikor indulunk? – kérdezte Kerecse.

– Azonnal! Gyorsan kapkodjátok össze a felszerelést, két hétre elegendő ennivalót, hajnalban indulunk. Váltás- és málhás lovakat viszünk! A gyengébb állatokat hátrahagyjuk valahol a határ előtt egy megbízható helyen. Hazafelé valaki elmegy értük!

A tolvaj

Szépa még este összepakolt, bár nehezen talált megfelelő öltözéket. Volt nemesasszony- és mocsárjáró ruhája, de az egyik gazdag, a másik szegényes volt. Végül, megunva a pepecselést, érzéketlen vadsággal leszaggatta a felesleges díszítést két vászonruháról, a közben keletkezett sérüléseket nagyjából bevarrta, majd elégedett mosollyal aludni tért. Alig egy szusszanásnyit pihent, amikor ismerős szag ütötte meg az orrát. Iszap, izzadság és erjedt borszag. Neheztelő hangon szólt a szag forrása, a nagy termetű férfi felé:

– Mit akarsz?

– Ne mennyél el! – dünnyögte egy rekedt, kásás hang.

– Miért ne?

– Mer’ ne! Jobb, ha velem vagyol!

– Hónapok óta nem vagyok veled!

– Há’ pont ez az! Ilyenkorra már megunod, hogy tisztes asszony legyél, oszt elgyössz velem a nádasba!

– Tudod, az bosszant, hogy néha normálisan beszélsz, máskor pedig megjátszod a nádas tompa agyú vadkanját!

– A vadkannak szép nagy farka van… elöl is, hehe!

– …és ha elég hajlékony a nyaka, nézegetheti is eleget, mert az emséje hosszú útra megy!

– Ne mennyé’ el! Maraggy velem, jól van?

– Nincs jól, Labolcs! Beismerem, néha vonzódom hozzád, mert jó kan vagy, bár túl szagos. Jó megpihenni melletted, tenni a világra, de most elmegyek! Unalmas itt, és Nyinának szüksége van rám!

– Elvakult anyapótlék vagy!

– Nem vagyol? Elfeledted, hogy buta tuskó vagy?

– Az vagyok, akit akarsz!

– Édes kicsi tuskó vadkanom! Szépa most anya szeretne lenni. Új lányom van, akit annyira szeretek, hogy az már fáj! Nincs olyan kan ezen a világon, hogy elengedjem egyedül! Megvan az ideje a test vágyának, és megvan az anyaságnak! Most ez utóbbi következik.

– Bebújok melléd, oszt farkalunk egyet, jó-e?

– Már megint ostoba tuskót játszol, pedig hiábavaló! Ott a kezed, intézd el azzal!

– Azzal inkább benyúlok ide. – A takaró alatt megindult a reszelős férfikéz, és a bársonysima combot végigkaristolva egyre följebb haladt.

– Tirhulj onnan, te büdös bunkó, vagy kiverem a fogad!

– Ne azt verd ki, aranyom, szívem csücske, galambom!

Szépa mindkét lábát felrántva rúgta fejbe a mellette guggoló férfit. Labolcs ingerült ordítással fogadta az erőszakot, de volt annyi esze, hogy ne viszonozza.

– Gyeride, bogaram! Megugorlak, oszt minden renbegyön, hallod-e?

– Az ólban a kocát, büdöske! Húzóggyál elfele, vagy megint megrúglak! Elmenek egy hónapra, aztán mindent bepótolunk!

– Most, aztán még egy hónapig!

– Labolcs, menjél már a büdös vackodba, és tedd magadévá az első emsét vagy sutát! Hajnalban indulunk, aludni akarok!

– Én meg meghágni tégedet!

– Mész vagy üsselek?

– Tündérem, tubicám, aranyhusú…

– Takarodjál már a… kiverem a fogad…

– Ne azt, hanem…

Szépa rekedt sikollyal ugrott ki az ágyából, és addig ütötte, verte, kézzel-lábbal, moslékkeverő fával a másikat, amíg az ki nem esett az ajtón. Amikor már kint volt, még kettőt rúgott bele, mert tényleg elvesztette a béketűrését, azután elvihogta magát.

– Isten veled, kicsi kanom, egy hónap múlva várlak!

– Intézzük el most, oszt nem kell várnod! – a véres arcú Labolcs kedve töretlen maradt.

– Dögölj meg!

– Utána, amit akarsz, de előtte feküggy ide mellém, oszt…

– A kocával az ólban! Indulj a szag után, olyan, mint a tiéd!

Nem kerültek Pest felé, alig ismert utakon vágtak át a mocsaras, vizenyős környéken. Lórévnél keltek át a Dunán, és Fehérvár felé indultak. Idáig mennek együtt, innen Levente a csapatával északnak, Pozsony felé fordul, míg az Else-féle orosz nemesi menekült család nyugatra indult az ősi hadiúton, Veszprémen át Graz felé, és onnan Bruck an der Murba. Természetesen nem abban az öltözékben utaztak, amiben a határon túl akartak.

– Jobb, ha nem látnak minket ebben az álcában errefelé! Ki tudja, hány kereskedő meséli el élményeit Frigyes herceg embereinek? – magyarázta még az indulás hajnalán Levente. – Olyan ruhát vegyetek, mintha kereskedők lennénk! Sokat kibíró, vastag anyag, szürke, barna színek! Az út porától úgyis ilyenné válunk, de ebben nem látszik annyira a kosz, míg a színes öltözék nagyon el tud hitványodni! A fegyverek legyenek jól látható helyen, ne higgyenek prédának a latrok. Az asszonyok meg Nyinocska öltözzenek férfiasan és húzódjanak a kevésbé látható helyre.

– Jól tudok bujkálni! – csipogta a kislány, és megkérdezte: – Mehetek útközbe’ gyűjteni ennivalót csapatnak?

– Sok ennivalónk van, nem kell! Inkább siessetek!

– Sok ennivaló lehet, de elég sohasem! – jelentette ki a szöszke teremtés mély átéléssel. – Jön a baj, futni kell, enni meg nem lesz mit! Persze nekem lesz, mert én szemes vagyok!

– Szemfüles! – javította ki Szépa.

– A fül minek hozzá? Jobb a szemes!

– Így mondják a magyarok! Talán okosabb lenne, ahogy te mondod, de neked ezt kell megtanulnod!

– Neked meg az oroszt, szörnyen beszélsz! Nem úgy, mint én!

– Majd németül beszélek, az jobban megy! Neked is azt kellene gyakorolni ezután! Magyarul nem szabad mondani semmit, csak oroszul és németül! Verstehen Sie?

– Ja, ich verstehe! Ich spreche ein wenige Deutsch.

Menet közben Levente részletesen elmagyarázta, mit vár tőlük.

– Lóhalálában igyekeztek Bruck an der Murba. Gertrúd hercegnőt elérhetitek ott, de az is lehet, hogy elindult már. Ha még csak készülődik, akkor egynapi járásra várakoztok, természetesen az úttól távolabb, amíg el nem indul. Ti az orosz álcában is gyorsak vagytok, ő hercegnőként utazik, vagyis lassan. Ha nem értem oda addig, akkor csatlakozni kellene hozzá, a bizalmába férkőzni, beszélni neki szerelemről, boldogságról, a fiatal férfiak adta örömökről! Erről Szépa mesélhet, de úrasszony módján, ne mondj ki mindent, ha lehet!

– Jól nevelt úrilány vagy inkább vénlány leszek, aki méltó, hogy Nyina kisasszonyt okítsa!

– Herbord mellett sok mindent láttál, légy olyan, mint azok a finomkodó emberek! Fog menni?

– Elsével javítgatnunk kellene egymás viselkedését! Mindketten más részét ismerjük a finom világnak, ketten együtt kiteszünk egy egészet!

– Bízom bennetek! Lados lesz a katonáitok vezetője… Uramatyám, te még varkocsos vagy? – szörnyedt el Levente, amikor tudatosult benne kocsmáros barátjának ősi magyar hajviselete.

– Utálom a német módit! – nyöszörögte megjátszott szenvedéssel a férfi. – Levágom, megberetválkozom, pedig a sörtés pofa, vaskos bajusz és vaskos egyebek mutatják a férfiembert! Az arckaparást meghagynám a nőknek… bár ők nem az arcukról szedik le a szőrt! – vihogott, mint egy fruska, az idősödő férfi.

– Egy nőnek nem szőrös a lába – vihogott Szépa is –, és ha netán borotvával kaparja a lábát, az csak azért van, mert simábbá akarja tenni a bőrét! A bársonyos tapintás titka a gyakori borotválkozás! Nekem olyan bunda nőne a lábszáramra, hogy medvének néznének a vadászok! Mármint az asszonyra vadászók!

– Szépa! Ismerlek, tudom, hogy okos asszony vagy! – Levente nagyon komolyan beszélt. – Még egy ilyen szabadszájú beszéd, és mégy haza. Belehal mindenki, ha gyanút fognak! Else fogja eldönteni, mitől fognak gyanút!

– Igenis, uram! – húzta ki magát a sudár termetű nő. – Bocsánatodat kérem, többé nem fordul elő! Elismerem az ostobaságomat! Elsének nem lesz alkalma hazaküldeni! Van viszont egy problémám, uram! Én jobb lövész vagyok, mint a legtöbb itt lévő férfi, álcám azonban megakadályozza, hogy tehetségemet hasznosítsa a csapat. Jó lenne megoldást találni, nehogy emiatt vesszünk oda!

– Vegyél föl bolondos ruhát, és íjászkodhatsz, ha beöltöztél! Ne lőj túl jól, legfeljebb elfogadható lehet a tudásod! Elszegényedett bojárcsalád gyermeke, akinek van egy bolondos ötlete: íjászkodik! Fontos, hogy valami harsány színű öltözéket vegyél, feltétlen szoknyásat…

– Hozzá csuda magas süveget óriási sastollal, mert annak az árnyéka élesíti a szemet! – szakította félbe Szépa. – Ebben okítom majd Nyinát, fennhangon ordítva, hogy óvni kell a szüzességét. Vasvillatekintetet vetek minden férfira, aki a közelébe merészkedik! Ostoba, erőszakos nőszemély leszek!

– Nem lesz nehéz! – mormogta maga elé Else védőn átkarolva Nyinát.

– Else mami, te nem szereted Szépát? – kérdezte oroszul a kislány, és Else rájött, hogy ezentúl neki is vigyáznia kell, mikor mit mond.

Fehérvárnál elvált egymástól a két csapat. Levente Tevelit vitte magával, és a halicsi mordvinok közül a magas, vékony Inajt. A zsoldos jól beszélt németül, csehül, a mordvin megértette az egyszerűbb német utasításokat. Nekik kellett a hosszabb utat megtenni, az alvásidőn kívül állandóan nyeregben voltak.

Else is nagy iramot diktált, bár ez jóval alatta maradt Leventéék sebességének. Hajnaltól estig mentek, gyakran váltották a lovakat. Utazásuk második reggelén veszett el a nyereg. Az egyik mordviné, Kopas barátjáé, Ardaté volt, és a vaskos férfi tanácstalanul tárta szét a karját, amikor Kerecsének panaszolta veszteségét.

– Szokás szerint a fejem alá tettem éjszakára, de rám tört a szükség, félre kellett mennem. Mire visszaértem a helyemre, már eltűnt. Gondoltam, valamelyik ostoba barátom tréfálkozik velem, ezért nem ordítoztam, hadd aludjanak a többiek. Ma reggel aztán megnéztem minden nyerget, de az enyémet nem találtam köztük. Nem értem, mi történhetett.

– Őrség volt? – kérdezte Lados Kerecsétől, aki a fegyveresek beosztását ügyelte.

– Márton és a Farkas volt, egymást követve az éjszakai figyelő, de én sem mondtam nekik, hogy különösebben ügyeljenek. Nem úgy figyeltek, mint ellenséges területen! Egy jól képzett ember beosont és elvitte a nyerget. Bátor, vagy inkább vakmerő az a beste lélek, ha fegyveresektől mer lopni, hisz belehalhat! Amúgy meg büdös tolvaj, száradjon le az a keze, amivel a férfitagját markolja, és ezután maradjon a nadrágjába, ami alul kifolyik belőle!

– Tolvaj, tolvaj, de akkor miért nem vitte el az íjamat is, ami hat nyerget megér! Ott hevert a késem is, jófajta német vas, Kopas vette még hajdan Ladostól, Halicsban. Ott volt még a csobolyóm is telis-teli pálinkával… nocsak, a kulacsot se találom. Itt hagyja a nagy értéket, de elviszi a nyerget meg az italt! Milyen tolvaj az ilyen?

A fenébe! – mormogta magában Szépa, majd megmosolyogta magát a gondolatért. – Butaság! Labolcs utál kimozdulni. A lovakat se szereti, habár a pálinkát annál jobban! Utánam jött volna? Nem hinném, habár Labolcsot nem zavarja az őrség, ha valamit meg akar szerezni magának… gyanús nekem ez a pálinkalopás!

Amikor Lados ordított, hogy valaki ellopta a sebtisztító pálinkáját, Szépa meglehetősen biztosra vette, hogy a bolond mocsári kószáló követi a karavánt, és ellopja, amit megkíván.

Ha egy férfira rátör a kanosság, akkor nem tágít! Ugyanúgy van a szomjúsággal is, tehát pálinkát szerez magának. Bolond ez az ember, ha meglátják, belehal. Ezek könnyebben ölnek, mint ahogy más a patkányt agyonveri. Szent Szűz! Rátört a vágy, és jön utánam, mint a kiskutya! Fene ezt a kanos barmot, miért nem fér a bőrében!

Labolcs ösztönember volt, egy pillanat alatt eldöntötte, hogy elmegy Szépa után. Felmarkolt egy pokrócot a hideg, egy faggyúzott ponyvát eső ellen, és elégedett volt a felszerelésével. Tömött tegez nyílvessző, ugyanannyi rongyba csavarva, az íja, az állandóan az oldalán lógó tőr és a tűzszerszám egészítette ki a felszerelést. Lova sem volt, de ezt pillanatok alatt megoldotta. Nagyobb nehézség nélkül elkapta és megkötözte a közeli ménes csikósát. Kiválasztotta a legnagyobb lovat, azután odadörmögte a legénynek:

– Megadom majd az árát a gazdájának, bízhacc bennem!

– Majd pont benned bízok, büdös tolvaj! – nyögte ki a legény.

– Jó van, akko’ üzenem a gazdának, hogy azt mon’tad, nem kee’ fizetnem! Jól van?

– Dögölj meg! – válaszolta a legény tömören.

– Mingyárt! – felelte Labolcs, majd elvette a legény bográcsát, vizestömlőjét, végül a tarisznyáját. Ez utóbbiba belenézett, és elégedetlenül dörmögte. – Ennyi szalonnával gyöttél ki egy hétre? Mér nem eszel rendese’? Sápkóros leszel, oszt nem bírsz majd a lányokkal!

– Dögölj meg!

– Eztet má’ mon’tad! Lesz olyan is, de előbb megfarkalom Szépát! Nem ám csak úgy, átabotába, hanem egy hétig gyömöszkölöm! Megadom a módját, oszt meg is tudom, mer’ én sok szalonnát eszek!

– Dögölj meg a nádi ribancoddal együ…

A legény szavait hatalmas pofon szakította félbe, majd még kettő, mert ha a mocsárjáró rászánta magát a verekedésre, ennek is megadta a módját.

– Rendesen beszéjjél róla!

– Miért?

– Mer’ nagyon megverlek!

A legényt meggyőzhette ez egyszerű érv, így csendben maradt. Labolcs csalódottan köpött egyet, szívesen verte volna még, és jobb híján a közelből minden lócitromot ráhordott a legényre. A munka végeztével finnyásan megtörülte a másik ruhájában a kezét.

– Dögölj meg a nádi… – mondta újra a legény, de abbahagyta, mivel Labolcs felmarkolt egy marék lócitromot.

– Betömjem a szádat? – kérdezte szinte gyengéden. A csikós rémült fejrázása láttán elégedetten elmosolyodott:

– Örülök, hogy hatnak rád az érveim! – mondta művelt ember módján, majd butaemberesen folytatta. – A homlokodra kenem eztet az adagot, oszt ne nagyon izzaggyál, mer’ béfolyik a szájadba!

– Ne mán! – könyörgött a legény, a halász vigyorogva eldobta a bűzlő gombócot, ezúttal a legény hajába törülte a kezét, majd szőrén megülve a lovat elvágtatott. Jóval később, amikor már eleget csúszkált a ló hátán, és fájtak a combizmai az állandó szorítástól, eszébe jutott, hogy elvehette volna a csikós nyergét is.

Nagy távolságból követte a beneiek csapatát, és csak módjával merészelte meglopni őket, mert tisztelte a mordvin íjászok képességeit. Labolcs kiváló vadász volt, elképesztően érezte az állatok szokásait. Nem volt válogatós, éticsigát evett gombával, gilisztát ásott és ürgét, de lőtt vadlibát, túzokot is. Nagyon kedvelte az italt, ám ezúttal megállta, nem ment innivaló után. Nemtörődöm ember volt, aki panyókára vetve élte meg a világot, de a nőkkel nem volt szerencséje. Megért harmincvalahány évet, és alig volt tapasztalata. Kölyök korától a nádasban és a környező erdőkben élt. Elhagyta magát, ritkán mosdott, a ruháját is csak akkor érte víz, ha beúszott a lelőtt kacsáért. A lányok irtózva elhúzódtak tőle, főleg mert vagyona, tisztes jövedelme se volt. Csodaként élte meg, amikor Szépa egy bolondos pillanatában behívta magához. Alaposan megmosdatva az ágyába vitte, és kellemesen meglepődött a férfi felszerelésén, fáradhatatlanságán. Labolcs néhány napig a világ legboldogabb embere volt, ám minden jót meg lehet unni, főleg, ha az ágybéli örömök mellett az akkor még szorgos parasztasszony munkára is fogta. Amikor kiküldte disznóólat takarítani, amíg ő ebédet főzött, egy talicska disznószart borított az ajtaja elé, ellopott egy hordó bort, aztán bevette magát a nádasba. Szépa önérzetes ember volt, utánaeredt, hogy megleckéztesse, és egy hét után megtalálta. Keresés közben megszerette a nádbeli életet, így amikor rátalált a férfira, aki az akkor még tapasztalatlan Leventét tanította a mocsárjárás tudományára, bosszú helyett ágyba bújt vele, kétszer is bizonyítva egymásnak. Ezután elgondolkodott, majd elmondta azokat a szavakat, melyek azóta meghatározták az életét:

„– Tudod, te egy lusta, mocskos állat vagy, az a fajta, akit én egész életemben lenéztem, megvetettem, de… valamit jól csinálsz, büdöske! Éled világodat, alszol az árokparton, berúgsz, kijózanodsz, néha magad alá is eresztel, ezt a szagodból gondolom, azt eszel, amit találsz, mégis a legtöbbször jobbat, mint a dolgos emberek! Akkor meg? Amikor ott hagytál üldögélni a disznószarban… amiért még számolunk, elgondolkodtam! Szegény sorból származom, a vagyonáért mentem hozzá egy idősödő emberhez. Nem bántam meg, akkor azt akartam, és elértem a célomat! Éltem, ahogy illett, dolgoztam, beosztottam, odafigyeltem mindenre, most módos asszony vagyok. Módos asszony, akire tisztes öregség vár! Vagyis főzhetek a vejemre, pucolhatom a szart az unokák után, várhatom, hogy meghaljak. Ha szerencsém van, húsz évig is fonnyadozhatok magamnak, a vejem egyre jobban fog utálni, hallom majd a suttogásukat a szomszéd szobából: „Meddig él még!” Ez várna rám? Ott a szarban azt mondtam magamnak: Itt ez a Labolcs! Igaz, hogy mocskos, részeges disznó, akivel még számolok – jókora gallyat vágott az önelégülten vigyorgó vadászhoz –, de boldog ember. Soha, semmi gondja, vagy ha van, akkor nem törődik vele! Ha éhes, eszik, ha nincs mit, alszik rá egyet vagy elmegy vadászni. Mindent fél kézzel, fáradság nélkül. Ha nagyon muszáj, akkor dolgozik, bár ezt csak módjával, beosztva, vigyáz arra, nehogy elfáradjon. Amíg ezen gondolkodtam… ott a szarban – még egy gallyat vágott Labolcshoz –, rájöttem, hogy túl sokszor keltem hajnalban, az elégnél is többször fáradtam el, amíg olyasmiért dolgoztam, amire nem is volt igazán szükségem. Nem bánom meg az eddigi életemet, de elegem van belőle. Ezután másként akarok élni! Ha akarod, akkor veled, vigyori büdöske, ám nekem az is megfelel, ha nélküled! Ha megkívánom az ágyi örömöket, tíz férfi is ugrik, csak csettintenem kell! Lőni jobban lövök nálatok, szeretem az erdőt, a nádast járni, és délig akarok aludni! Ha az árokparton, akkor ott, ha fehér ágyban, akkor ott! Egy hete élek a nádasban, tetszik ez az élet. Tegnap hallevet főztem, ma őzgerincet sütöttem, és akkor keltem föl, amikor eluntam az alvást. A vagyont ott egye meg a fene, odaadom a lányomnak, élvezzék ők a vejemmel. Most veletek vagyok, mert ez esik jól, holnap talán elmegyek a Dunára, hátha arrafelé jobb ízű a harcsa. Van egy kis borom, amit tisztes küzdelemben nyertem tőletek, őzhúsból annyit tömtem magamba, mint három farkas, és most megkívántam még valamit, mert ezután naponta kétszer nekem nem elég! – kacsintott kacéran Labolcsra, majd huncut mosollyal kérdezte:

– Csettintsek valakinek, vagy bírod még?”1

A férfi, a maga módján szerelmes volt Szépába. Megváltozni nem akart, nem is tudott, szerencséjére azonban így is volt helye az asszony életében. Szépa semmi örömöt sem utasított vissza, és csak addig zavarta a férfi elhanyagoltsága, amíg el nem bódította magát az itallal. Utána mindenről megfeledkezve csak az erős, fáradhatatlan férfitest érdekelte. Labolcs elfogadta, hogy idejének jókora hányadában nincs helye a nő mellett, főleg, mert ő sem bírta sokáig a társas életet. Két vadul független lény találkozott egymással. Most sem volt oka, hogy aggódjon, de valamit megérzett. Bármiféle tervezés, gondolkodás nélkül követte az asszonyt. Oltalmazó ösztöne veszélyt jelzett, és nem hagyta magára az ő nőstényét.

1 Idézet a sorozat első kötetéből (Vérszagra gyűl, 2014, Gold Book).