M. C. BEATON

Agatha Raisin
és
a páratlan vőlegény

A fordítás alapjául szolgáló mű:

There Goes the Bride

Copyright © 2009 by M. C. Beaton

Minden jog fenntartva

Printed in the United States of America.
For information, address St.

Martin’s Press, 175 Fifth Avenue,
New York, N.Y. 10010.

FORDÍTOTTA: LAIK ESZTER

Copyright © 2008 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2016

© Erawan Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Fejős Éva

Felelős szerkesztő: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5652-06-6

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek a szerző képzeletének szülöttei. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel – akár élők, akár elhunytak – csakis a véletlen műve.

Szeretettel ajánlom e könyvet férjemnek,
Harry Scott Gibbonsnak

Első fejezet

Agatha Raisin egyik legnagyobb jellemhibája az volt, hogy roppantul szeretett versengeni.

Egy korábbi alkalmazottja, az ifjú Toni Gilmour létrehozta saját magánnyomozó-irodáját, amelyet Agatha egy másik volt nyomozója, Harry Beam finanszírozott. Agatha most éjjel-nappal dolgozott, és minden ügyet elvállalt saját ügynöksége számára, amit csak tudott, hogy bebizonyítsa: az érettebb profik igenis képesek akár fél kézzel is lefőzni az ifjú mitugrászokat.

Közben meg ott volt ez a rémséges ügy az exférjével, James Laceyvel, aki éppen készült feleségül venni egy gyönyörű nőt. Agatha erősen győzködte magát, hogy ő már amúgy sem táplál érzelmeket James iránt, mert belepistult egy francia férfiba, Sylvan Dubois-ba, akivel éppenséggel James eljegyzési partiján ismerkedett meg.

Mindeközben viszont annyit idegeskedett és dolgozott, hogy lebukfencezett a háza lépcsőjén, eltörött három bordája és alaposan lehorzsolta a fél fenekét.

Mivel mindenki azzal rágta a fülét, hogy pihenjen már egy kicsit, elhatározta, hogy elutazik Párizsba, miután megtalálta Sylvan telefonszámát az interneten. Majd szépen sétálgatnak kettecskén a boulevard-okon, és szárba szökken köztük a szerelem. Ám amikor felhívta a férfit, az távolságtartónak tűnt, és Agatha jól hallotta, amint a háttérben egy fiatal női hang angolul nógatja: „Bújj már vissza az ágyba, szívem!”

Agatha céklavörös fejjel és önmagán dühöngve ráébredt, hogy a James Lacey iránt érzett régi, megszállott vágyakozása ismét a felszínre tör. Mint valami krónikus nyavalya, időről időre hosszabb szüneteket tartott, hogy aztán újból felbukkanjon.

Agatha emlékezett rá, hogy James mindig azzal vádolta: sosem figyel rá. A férfi világjáró íróként dolgozott, és elmesélte, hogy azt tervezi, útikönyvet ír egy sor nevezetes csatatérről, amelyeket végiglátogat. Agatha arról ábrándozott, meglepi exét a témával kapcsolatos tudományával, tehát úgy határozott, elutazik, és meglátogatja a Krímben a könnyűlovasság támadásának helyszínét. Így egyúttal szabadságra is megy, amire jóakarói szerint oly nagyon szüksége van.

Először Isztambulba repül, majd onnan utazik tovább. Járt már Isztambulban, mégpedig a Pera Palace szállóban, amely Agatha Christie Gyilkosság az Orient expresszen című krimije által híresedett el, de ezúttal az Aranyszarv-öböl túlpartján, az Ahmet szultánról elnevezett kerület egy szállodájában foglalt szobát, a Kék Mecset árnyékában.

Az Artifes Hotel kényelmesnek bizonyult, a személyzet barátságosan fogadta. Agatha, noha fáradt volt a repülés után, nyugtalannak érezte magát. Belenézett a tükörbe, és most először láthatta tisztán versengési mániája gyászos következményeit: lefogyott és a szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek.

Útitáskáját érintetlenül hagyta, és elindult a szállodából, hogy sétáljon egyet. Talált a közelben egy érdekes helyet, a Marmara kávézót, ahová bekukkantott. A falakat szőnyegek borították, a hosszú helyiség túloldalán szőlőindákkal befuttatott terasz nyílt.

Ám a teraszon lévő valamennyi asztalnál ültek. Agatha habozott.

A közelében egy férfi emelkedett fel, és angolul szólalt meg:

– Én hamarosan távozom.

Agatha megkönnyebbült sóhajjal telepedett le a férfival szemben. Örömmel fedezte fel a hamutartót az asztalon, mire elővette a cigarettáját.

– Ön angol? – kérdezte újdonsült ismerősétől.

– Nem, Ciprus török részéről származom. A nevem Erol Fehim.

Agatha szemügyre vette. Alacsony, ápolt férfi volt, jó minőségű zakót hordott, szemüveget viselt. A haja már őszbe fordult. A kedvesség és ártalmatlanság légköre vette körül. Agathának rögtön eszébe jutott régi barátnője, a lelkész felesége, Mrs. Bloxby.

Ő is bemutatkozott, aztán rendelt egy almás teát.

– Mi járatban itt Isztambulban? – érdeklődött Erol.

Agatha elmagyarázta, hogy az Artifes Hotelben lakik addig, amíg kitalálja, hogyan juthat el Balaklavába a Krímben.

– Én is ott szállok meg – mondta Erol. – Ott megkérdezhetjük.

A magányos Agatha szíve megmelegedett a többes szám hallatán.

Kiderült, hogy létezik egy hétvégi bevásárlóhajó-járat, amely másnap visszatér Balaklavába. Erol segítőkészen felajánlotta, hogy elkíséri a jegyirodába. Eltartott egy darabig, amíg sikerült megtalálniuk az irodát az Aranyszarv túlsó oldalán. Agatha igen hálás volt Erolnak a társaságáért, mert rajta kívül nem talált senkit, aki beszélt volna angolul. Kétszemélyes kabint foglalt, de nem szándékozott megosztozni rajta senkivel.

Amikor visszatértek a szállóba, az örökké készséges Erol kijelentette, hogy bár aznap este programja van, másnap kora délután szívesen elkíséri Agathát a hajójához.

Agatha felhívta kedves régi barátját, Sir Charles Fraith-t.

– Hol vagy? – érdeklődött Charles.

– Isztambulban.

– Igazán klassz város, Aggie, de neked most pihenned kellene. Nem lett volna jobb, ha egy tengerparti üdülőbe mész?

– Utálom a tengerparti üdülést. Különben is, találkoztam egy kedves férfival.

– Aha!

– Tényleg nagyon kedves. Mrs. Bloxbyra emlékeztet.

– Aha!

– Most mit aházol itt? – kérdezte Agatha ingerülten.

– Nyilván nagyon rendes, illedelmes emberről van szó.

– Igenis az – mondta Agatha.

– Mindjárt gondoltam. Ha elérhetetlen lenne, őrült, gonosz és veszélyes, akkor beleszerettél volna.

– Te azt hiszed, hogy nagyon jól ismersz, pedig nem! – csattant fel Agatha és levágta a telefont.

Másnap, miközben a kikötő felé autóztak a taxival, Agatha megkérte Erolt, beszéljen magáról, ám alig figyelt oda, miközben a férfi épp azt mesélte, hogy egy kis kiadóvállalata van. Agatha lélekben már egy hófehér kirándulóhajó korlátjára támaszkodott, mellette egy jóképű úr állt és mélyen a szemébe nézett, miközben lassan a Fekete-tenger fölé emelkedett a hold.

Aztán a hajó látványa valósággal sokkolta. Ócska, rozsdás orosz kasztni volt. Hiába próbáltak más hajót találni, Agatha jegye csakis erre a leharcolt teherhajóra volt érvényes.

– Nem érdekes – legyintett végül Agatha. – Ezzel is odajutok. Köszönök minden segítséget.

A személyzet segített neki átjutni a különféle hajórakományok kupacai között, de a fedélzetet is ellepték az áruval teli ládák. Miközben a kabinjához botladozott, észrevette, hogy még a vészkijáratokat is különféle csomagokkal torlaszolták el.

Ráadásul, legnagyobb rémületére ráeszmélt, hogy a nagy izgalomban elfelejtett elköszönni Eroltól, sőt még a névjegyét sem kérte el. Visszarohant a fedélzetre, de a férfi már eltűnt.

Körülnézve látott még néhány másik utast, leginkább ukrán asszonyokat, a személyzet pedig csupa oroszból állt. Senki sem tudott angolul. Ebédre csakis levest ehetett. A hajó egyelőre meg sem mozdult. Visszavonult hát a kabinjába, és egymagában olvasgatott, míg el nem aludt.

Amikor reggel felébredt, a hajó még mindig a kikötőben járt, de legalább már elindult. Eleinte egész elviselhetőnek tűnt, ahogy a fedélzet egy talpalatnyi, rakománymentes darabján álldogálva nézte, amint elsiklanak a Boszporusz partján magasodó paloták mellett. De aztán kiérve a Fekete-tengerre már nem volt más látnivaló, csak több mérföldnyi víz körös-körül, és Agatha újfent visszatért a kabinjába, azon töprengve, vajon túléli-e ezt az utat. Már foglalt szállást az internet segítségével Balaklavában a Dakkar Resortban, még Isztambulban, mielőtt elindult a szállodából, és taxit is kért, amelynek ott kell várakoznia, mikor megérkezik.

Két nappal később már úgy érezte, soha többé nem lesz képes lenyelni egyetlen kanál levest sem – pedig egyedül ezt találta ehetőnek –, és beleborzongott, ha csak rágondolt, hogy ki kell mennie még egyszer a bűzlő mosdóba. Ekkor végre megérkeztek.

Miután átküzdötte magát a vámon az ukrán asszonyok és tetemes mennyiségű szerzeményeik között (volt, aki még egy matracot is hurcolt magával), legnagyobb megkönnyebbülésére meglátott egy várakozó taxit, amely mellett a sofőr egy táblát tartott a magasba, rajta az ő nevével.

Ó, és azután a civilizált szálloda áldásai, a csinos, mosolygós recepciós és a jól felszerelt szoba! A recepciós ezzel fogadta:

– Elszörnyedtem, amikor megírta nekünk, hogy azzal a hajóval érkezik. Az a Szevasztopol, és hírhedt arról, hogy milyen borzalmas. Féltem, hogy nem is ér ide egy darabban.

Agatha lezuhanyozott és átöltözött, aztán lement a recepcióra, és megbízta a nőt, aki fogadta, hogy szerezzen neki másnapra idegenvezetőt és tolmácsot, aki elviszi a könnyűlovasság rohamának helyszínére.

A rákövetkező nap tiszta időveszteség volt. Hiába erősködött, hogy ő a roham helyszínét akarja látni, amely a krími háborúban történt 1854. október 23-án, és amelyben 118-an estek el, valamint 127-en sebesültek meg, hiába vette elő a jegyzetfüzetét, és mutogatta, hogy abba a völgybe akar eljutni, amely a nevezetes két domb között fekszik.

A csinos fiatal tolmácsnő, Szvetlana alkudozott egy sort az idegenvezetővel, de az az egyik háborús szovjet emlékműtől a másikig hurcolta őket. Valamennyi ugyanabban a szovjet kommunista stílusban készült, izmos testű fiatal férfiak mutattak mindenféle irányba, és még izmosabb fiatal nők meredtek baljóslatúan valamiféle láthatatlan ellenségre.

Az együttérző Szvetlana azt ígérte, majd megszervezi, hogy az ő túraautóbusza felszedje Agathát másnap reggel, így végre-valahára ott találta magát a csatatéren. A mező nem volt más, mint egy síkság, tele szőlőültetvényekkel, és sehol egy lócsontváz vagy legalább egy rozsdás, elhagyott puska. A táj ártatlanul és igézőn pihent a napsütésben, mintha a történelem egyik legnevezetesebb lovasrohama soha meg sem történt volna.

Agatha elcsigázottan tért vissza a szállodába. Kedvenc recepciósa nyájas mosollyal üdvözölte.

– Van két angol vendégünk, éppen most érkeztek – mondta. – Talán kellemes társasággal szolgálhatnak önnek. Bizonyos Mr. Lacey és Miss Bross-Tilkington.

„Még azt fogja hinni, hogy őt hajszolom! – rémült meg Agatha. – Elég ebből a sok nyavalyás véletlen egybeesésből!”

– Kérem a számlámat – szólt fennhangon. – Elmegyek. És kérem, ne említse ezeknek az angoloknak a nevemet. Hogy a csodában tudok mielőbb eltűnni innen?

– Megy egy gép a Simferopol reptérről.

– Hívjon egy taxit!

James Lacey odasétált szállodaszobájának ablakához. A menyasszonya, Felicity aludt. Jamest valami feszengésféle fogta el. A legjobban azt szerette Felicityben, amikor az olyan odaadóan nézte őt a nagy szemével, és látszott, hogy csak úgy issza a szavait.

De még a repülőúton, amikor épp lelkesen leírta a könnyűlovasság támadását, érzékelte, hogy Felicity kényszeredetten fészkelődik a helyén. Most először töprengett el rajta, vajon a nő csakugyan figyel-e rá.

– Kiadták a parancsot a rohamra – magyarázta akkor James –, a völgy közepén leszállt egy űrhajó, és kicsi zöld emberkék tódultak ki belőle.

– Csodálatos – lehelte Felicity.

– Te nem figyelsz!

– Csak fáradt vagyok – mentegetőzött Felicity. – Mit is mondtál, szívem?

James most arra lett figyelmes, hogy valami kalamajka történik odalent a szálló előtt. Kinyitotta az ablakot és kihajolt. Egy nő megbotlott és elesett, miközben beszállt a várakozó taxiba. Csak egy pillanatra látta, de egyszeriben biztos volt benne, hogy a nő csak Agatha lehet. Ismerős káromkodás hasított bele a krími éjszakába:

– Ördög és pokol!

James lerohant a lépcsőn, majd ki a szállodából, de a taxi már eltűnt. Elővette a mobiltelefonját, és felhívta cotswoldsi barátját, Bill Wong őrmestert.

– Bill – mondta James –, mondott neked Agatha bármi olyasmit, hogy zavarja az eljegyzésem?

– Nem – felelte Bill. – Őszintén szólva nem hiszem, hogy érdekelte.

– De éppen most járt itt Balaklavában. Agathát nem érdekli a hadtörténet. Szívből remélem, hogy nem engem üldöz.

Bill Agathának is barátja volt, és lojális akart maradni.

– Bizonyára csak véletlen egybeesés – vélekedett. – Esetleg tévedtél.

James visszament a szállodába, és megkérdezte a recepcióst, vajon nem jelentkezett-e ki éppen most egy hölgy, bizonyos Agatha Raisin. A recepciós határozottan leszögezte, hogy nem adhatja ki más vendégek nevét.

Amikor visszatért Isztambulba, Agatha úgy döntött, tényleg igénybe veszi azt az igencsak szükséges szabadságot, és rávette magát a kikapcsolódásra. Sorra vette a híres látványosságokat, a Hagia Szophiát, a Kék Mecsetet, a fűszerpiacot, ahol James Bondot felrobbantották az Oroszországból szeretettel című filmben; és a Dolmabahce palotát a Boszporusz partján. A hét vége felé felhívta a barátnőjét, Mrs. Bloxbyt. Miután a lelkész felesége beszámolt a falu híreiről, egyszer csak közölte:

– James telefonált, és kereste magát közvetlenül azután, hogy elutazott. Szerződése van egy könyvsorozatra különféle csatamezőkről. Éppen most járt Ukrajnában, aztán Gallipoliba ment. Milyennek találja Isztambult?

– Mesés hely. Rengeteget eszem és alszom.

Amikor letette a telefont, Agatha elővette a BlackBerryjét, és utánanézett a Google-on Gallipolinak. A tragikus szövetségi partraszállás helyszíne, ahol új-zélandi, ausztrál és angol haderők küzdöttek 1915-ben, Törökországban volt!

Vajon odamenjen? A józan esze azt súgta, hagyja a fenébe. De a fantáziája beindult, és egy képet vetített maga elé, amelyben ő, Agatha elkápráztatja a tudásával Jamest. A férfi nem fog rájönni, hogy ott járt a Krímben. Mondhatja neki, hogy egy évvel korábban utazott arra. Látod, James, igenis érdekel engem a hadtörténet! Sosem ismertél engem igazán.

Agatha futólag fontolóra vette, hogy felhívja a Dakkar Resortot, és megkérdi, ott van-e még James, de úgy döntött, hogy bizonyára igen. Van egy csomó kutatni- és írnivalója.

Sikerült egy olyan taxisofőrt találnia, aki tudott angolul. A szövetségi partraszállás az egész Gallipoli-félsziget partjai mentén történt, tehát végül az ANZAC-öböl mellett döntött; itt szálltak partra az ausztrál és új-zélandi csapatok, a félsziget északi részén, az Égei-tengernél. A taxisofőr biztosította róla, hogy az egész csak pár órányi út Isztambultól.

Zuhogott az eső, mire elérte a híres partszakaszt. Fényképeket készített, elolvasta a megindító feliratot az elesett katonák emlékére emelt emlékmű mindkét oldalán, majd kimerülten visszaszállt a taxiba, és csalódottan úgy gondolta, bőven elegendő lett volna Isztambulban maradnia és elolvasni pár dolgot a helyről.

A taxi éppen visszafelé haladt a főút felé, amikor elhajtott mellettük egy kocsi, amit James vezetett, az oldalán Felicityvel. Agatha gyorsan lebukott, amivel igencsak meglepte a sofőrjét.

Aznap este Bill Wong újabb telefonhívást kapott Jamestől.

– Esküszöm, Bill, hogy láttam Agathát Gallipolinál. Üldöz engem! Kérlek, derítsd ki, jól van-e. Tartok tőle, hogy nem veszi jó néven az eljegyzésemet.

Jóval ezután Agatha annak tulajdonította látogatásait a két neves harcmezőn, hogy leesett a lépcsőn. Bizonyára beverte a fejét. Máskülönben miért tett volna ilyen ostobaságot?

Amikor visszaérkezett házikójának ismerős békességébe, Cotswoldsba, Carsely falujába, és elkezdett dolgozni, az otthonos környezetben ismét elpárolgott a Jamesszel kapcsolatos megszállottsága. Azzal a gondolattal nyugtatgatta magát, hogy James úgysem láthatta meg őt, és mellesleg mindenkinek azt mondta, hogy az egész szabadságát Isztambulban töltötte.

Nem sokkal azután, hogy hazaért, egy kellemes szombat délután meglátogatta Mrs. Bloxbyt a lelkészlakban.

A lelkész felesége nyájasan fogadta.

– Tudom, hogy szívesen rágyújtana, Mrs. Raisin, de a kertben eléggé hűvös van.

Mindketten tagjai voltak a Carsely Hölgyegyletnek, amelyben a tagok magázódtak, és közeli barátságuk ellenére a két nő képtelenségnek tartotta, hogy megtörje ezt a szokást.

– Megleszek nélküle – sóhajtott beletörődve Agatha. – Rohadék dajkaállam. Tudja, hogy hetente huszonnyolc kocsma zár be?

– A Vörös Oroszlán is bajban van – mondta Mrs. Bloxby.

– Na ne! A mi kis falusi kocsmánk?

– Próbáltunk tenni az érdekében, de a vendégek nagy része nem hajlandó olyan helyre menni, ahol nem dohányozhat. John Fletcher nem gondolta, hogy ekkora csapás lesz ez.

– Elég nagy parkolója van a kocsma mögött – mondta Agatha. – Felállíthatna ott egy sátrat hősugárzókkal.

– Erre most nincsen pénze.

– Akkor kezdjünk el gyűjteni neki – felelte Agatha.

– Ha bárki megteheti, maga az – mondta Mrs. Bloxby, arra célozva, hogy Agatha régebben sikeres marketingesként is tevékenykedett, majd megkérdezte: – Elmegy Mr. Lacey esküvőjére?

– Hát persze. Felicity szülőfalujában lesz az esküvő, a sussexi Downboysban. Felteszem, mindannyiunknak biztosítanak elhelyezést.

– Rákérdeztem – mondta Mrs. Bloxby. – Magunknak kell szállást találnunk. Hewes városa ott van nem túl messze.

– Smucig alakok! – háborgott Agatha. – Remélem, még kaphatok szobát.

– Azt hiszem, már meg is van. Toni Gilmourt is meghívták, és mivel tudta, hogy maga távol van és kevés lehet a szoba, foglalt egy kétágyasat a Vidám Farmer fogadóban Hewesban.

Csengettek, mire Mrs. Bloxby kisietett, hogy ajtót nyisson. Bill Wong kíséretében tért vissza. Bill félig kínai volt, félig angol. Erős gloucesteri tájszólással beszélt, és egyetlen keleties beütése a gyönyörű, mandulavágású szeme volt.

– Helló, Agatha – üdvözölte Bill. – Gondoltam, hogy itt találom. Sikerült a frászt hoznia az exére.

– Fogalmam sincs, miről beszél – mondta Agatha, és elvörösödött. – Hogy vannak a szülei?

De Billt nem lehetett eltéríteni.

– James telefonált nekem a Krímből. Azt állította, látta magát. Aztán Gallipoliba utazott, és ott is ott találta. Úgy véli, hogy maga üldözi őt.

– A férfiak végtelen hiúsága egyszerűen elképesztő – felelte Agatha.

– De hát mi a csodát csinált ott? – kérdezte Bill.

– Egyszerű véletlen, ez minden – mondta Agatha. – Szabadságon voltam. Egykor James felesége voltam, ha emlékszik rá, és tanultam egyet s mást hadtörténetből.

– Ó, igazán? Mikor volt a waterlooi csata?

– Mr. Wong – szólt rá gyöngéden Mrs. Bloxby. – Maga bizonyára nincs most szolgálatban, és nem egy gyanúsítottat hallgat ki. Mit kér, teát vagy kávét?

– Kávét – vágta rá Bill.

Miközben felszolgálta a kávét, Mrs. Bloxby megtörte a feszült csendet Bill és Agatha közt, azzal, hogy megkérdezte, hogyan szándékozik megszervezni a pénzgyűjtést, hogy megmentsék a falu kocsmáját.

Mivel Agatha idegesen próbálta elkerülni Bill további kérdéseit, gyorsan beszélni kezdett arról, hogy indít egy bevezető kampányt a helyi lapokban, azután rendez egy fesztivált, ahol pénzt gyűjthetnek.

– Talán meghívok egy dohányzó hírességet – fontolgatta.

Bill végre elment, kocsiba ült és elhajtott a mircesteri rendőrségre, hogy megkezdje a műszakját. Úgy döntött, felhívja Jamest, aki a leendő apósáéknál tartózkodott a sussexi Downboysban.

– James, beszéltem ma Agathával – mondta Bill. – Nem tudom, mit csinált azokon a csatatereken, de tudod, hogy szeret versengeni. Jobb lesz, ha vigyázol. Nincs kizárva, hogy azt tervezi, megjelenteti a saját útikönyveit. Nem, nem éreztem egy pillanatra sem, hogy téged akart volna üldözni.

Collins őrmester Bill ajtaja előtt hallgatózott. Igencsak ambiciózus nő volt, és rettentően féltékeny Billre, úgyhogy gyakran kihallgatta a telefonjait, hátha legyőzheti valamiben. De ezúttal Bill beszélgetése jelentéktelennek látszott. Csak egy kis locsogás arról a dühítő Raisin nevű némberről.

Agatha számára gyorsan peregtek az esküvő előtti napok, és hamar azon kapta magát, hogy Toni kocsijában autózik Sussex felé. Beleegyezett, hogy Toni felvegye őt Mircesterben, és maga vezessen, mert Agatha csípője megint rendetlenkedett. Egy sebész már figyelmeztette, hogy komolyan el kell gondolkodnia a csípőműtét lehetőségén.

Toni bőrdzsekit viselt fekete trikója fölött. Széles bőrövét lecsúsztatta keskeny csípőjén, és fekete nadrágja szárát afféle rövid koboldcsizmába gyűrte. Szőke haját rétegesen rövidre nyírták.

Agatha gyors oldalpillantást vetett rá és felsóhajtott. Saját teste, noha fogyott valamennyit, mintha mostanában még löttyedtebb lenne. Elhanyagolta az edzést. Némely napokon kora ötvenesként még mindig eléggé fiatalnak érezte magát, de az ilyeneken, mikor például Toni ragyogó ifjúsága mellé kényszerült, és éppen az exének az esküvőjére ment, aki egy káprázatos nőt készült feleségül venni, vénséges boszorkának látta magát. Bár a lába még mindig jó volt, és barna haja is sűrű és fényes.

A táj sebesen szaladt mellettük hátrafelé.

– „Hosszú, hosszú az út, mind rajta vágtáz…” – motyogta maga elé.

– Ó, ezt tanultuk az iskolában – mondta Toni. - A könnyűlovasság támadása, Tennyson verse.

Agatha hunyorgott. El is felejtette, honnét való az idézet.

– Mi van abban az irdatlan útitáskában? – kérdezte Toni. – Csak pár napig leszünk ott.

– Még nem tudom, mit veszek fel – felelte Agatha –, úgyhogy elhoztam annyit, amennyit csak bírtam. Nem tudom eldönteni, elegáns legyek-e, vagy inkább ízlésesen lezser.

– Mindenkin kalap lesz, mint a cornwalli hercegnőn – mondta Toni.

– Nincs is kalapom.

– Nekem sincs – felelte Toni. – De maga mindig csinosan öltözik.

– Hogy megy az üzlet?

– Most már haszonnal dolgozunk.

Agatha lenyelte a késztetést, hogy vetélkedni kezdjen. Ugyan hova jutott ezzel a jellemhibájával? Komplett hülyét csinált magából. De legalább megpróbálta rendezni Jamesszel kapcsolatos gondolatait.

Toni újra megszólalt:

– Lesz valamiféle előzetes parti ma este Downboysban.

– Minek? – morogta Agatha. – A vőlegénynek nem szabad megpillantania a menyasszonyt az esküvő előtt.

– Nem hiszem, hogy manapság ez még izgatná az embereket – jegyezte meg Toni.

– Miért egy vendéglőben foglaltál szobát? Nincs szálloda Hewesban?

– Kettő is van. De azokat elfoglalták Felicity rokonai és barátai. Azt hiszem, az ő szállásukat kifizetik. Talán James nem tudta, hogy az ő közönségéért neki kellene fizetni. A fogadó, a Vidám Farmer eléggé méltányos árakat szab.

– Remélem, ez nem azt jelenti, hogy közös a fürdőszoba?

– Nem, állítólag minden szobához van egy.

– Azt hittem, Harry Beam társaságában szeretnél utazni – mondta Agatha.

– Majd lejön utánunk. De mivel nekünk közös szobánk van, jobb, ha együtt érkezünk – mondta Toni.