Ottlik Géza

Hajónapló

(Részlet)

Szerkesztette, a szöveget gondozta és a jegyzeteket írta

Hafner Zoltán

Magvető

Budapest

© Ottlik Géza jogutódja, 2005

Kiadta a Magvető kiadó

www.magveto.hu

ISBN 978-963-14-2779-0

A HAJÓNAPLÓ, A BUDAPESTI (BUDAI) TORNA EGYLET, A MÁSIK MAGYARORSZÁG és A VALENCIA-REJTÉLY 1989-ben közös kötetben jelent meg a Magvető Kiadónál.

Készítette: eKönyv Magyarország Kft.

Hajónapló

Dán novella Ivánnak

Kirketerp kapitány hazafiatlan s egyszersmind soviniszta ember volt. Most nagy önfegyelemmel harmadszor is végiggondolta az esélyeket. Szembe kell néznie józanul, hogy mire számíthat, mert már tudta jól, milyen eszetlenül szurkol honfitársai győzelméért. Az imént azon kapta magát, hogy ennek az Astrid leánynak a döntőbe jutását latolgatja. Hát ezt sürgősen el kell felejteni. Maradjunk annyiban, hogy egy kis szerencsés sorsolással az előfutamából továbbjuthat.

Kirketerp kapitány is gátfutó volt, régebben, hatvan évvel ezelőtt. A legjobb barátjával, Skjoldborggal egy darabig felváltva tartották a junior rekordot. De Harestrup jobb volt. Már ő sem él. Jens se, Sophus Moller se, akinek az országos dán csúcseredménye éppen annyi volt, mint amennyit ez az Astrid Andersen futott tavaly, és felkerült vele a női világranglista egyik tisztes helyére. Ha sikerül a startja, ezzel továbbjuthat az előfutamából. Jó, jó, gondolta Kirketerp kapitány, nyugalom, nyugalom. Hát ő már nem gátfutó, nem is kapitány tulajdonképpen, húsz éve nincs hajója. Dániának nem maradt kikötője, tengerpartja se, amióta előbb a svédek, áruló szövetségeseik, kiverték a vizigótokat és az angolokat, s megszállták az országot, aztán az oroszok kiverték a svédeket, őket pedig a Marquesas-harcosok győzték le, és újabb dán területeket csatoltak szomszédaikhoz. Schleswig-Holsteint és ősi tartományukat, Norvégiát még a svédek idején vesztették el, a polinéziaiak győzelme után pedig jóformán csak Jütland közepe és Aarhus maradt az övék. A megszállók is egyre rosszabbak lettek, Kirketerp szerint. Az angol protektorátus jobb volt a svédnél, s míg a cár alatt, görögkeleti hitre áttérve bár, de a kereszténységüket megtarthatták, és a dán királyi monarchiát is – (más néven ugyan és korlátlan teljhatalommal felruházva) –, most a Marquesas-uralom betiltott minden vallást, és eltörölte a királyságot is. Altörzsfőnökség lett, és más nevet kapott az ország. A demarkációs vonalakat változatlanul nem léphették át, csak a sportolóik. Ők, mint például ez az Astrid Andersen most Párizsban, használhatták – (zárójelben) – a Dánia megjelölést. Ezt elnézték, de aztán (zárójelbe téve) kötelező lett. Mutatni vele, hogy szabad és független országból jönnek. Nem így állt a helyzet. Ezért volt a fregattkapitány hazafiatlan és egyben soviniszta ember.

Astrid simán továbbjutott az előfutamából is és a középfutamból is, kétszer megjavítva az egyéni rekordját. Kirketerp kapitány, megint nagy önuralommal, nem számítgatta tovább az esélyeket. Mi lesz az elődöntőben? Lesz, ami lesz. Megtettük a magunkét, gondolta. Astrid jó második volt a futamaiban. De amikor – remekül sikerült rajtolással – az elődöntőjét Astrid egyenesen megnyerte, és a legjobb idővel került a döntőbe, vége volt a kapitány – egyébként megbízható – önuralmának. Astridet körülvették az újságírók, tv–riporterek, és ezt nyilatkozta boldogan: „Hű, de jól ment eddig!” Azt elhiszem, gondolta a kapitány. Ez bizony Hűha! Egy viking is ott van! Hát ez már sporttörténelem, mert ez az első ilyen világbajnokság, amit ezentúl kétévenként mindig megrendeznek. Az első három helyezettet mindenképp jegyzik, és ha a döntőben is így sikerülne Astrid rajtja… egy dán bronzérem is bekerülne a könyvekbe… (és persze, ami neki a fő, az ő Log-bookjába reggel)… de lehet-e – akár újabb dán rekorddal is – harmadik? Térj észre, Harald, óvta magát a kapitány.

Hej, ha Sophus itt lenne, meg Skjoldborg, meg a régi fiúk… a „palánkosok”… Ők többet tudnának Astrid döntőbeli világnagyság ellenfeleiről… Hanem-hanem! A hűséges barátja, Ivo Maandygaard! Ivo mindent tud. Egy félórával Astrid döntője előtt fogta magát, és átszaladt Maandygaard tengernagyhoz, az Aulichgadéba.

– Ha minden jól megy – mondta a tengernagy –, Andersen kisasszony elcsípheti az ötödik, talán a negyedik helyet. – „De ehhez nem szabad túl jól rajtolnia – gondolta magában –, ahogy az elődöntőben hibásan tette.”

„De hiszen bevált!” – gondolta a kapitány értetlenül.

„Az véletlen volt. Puszta szerencse.”

„És – a tehetsége.”

„Amivel született? Még nagyobb véletlen és vakszerencse. Nyugodtan higgyél nekem, Harald. Majd meglátjuk, majd figyeld a döntőben!”

Kirketerp hitt neki. Maandygaard huszonhat évesen már altengernagy volt, míg ő csak a fregattkapitányságig vitte. Hiszen az is szép, és húsz éve az ő hajóraját éppúgy elvették, mint Ivo egész flottáját: és meg kell adni, gondolta a kapitány, hogy ezt a húsz évet szárazra vetve mind a ketten nagyon szépen viselték.

– Viselte ám a maga hülye feje, sorhajókapitány – mondta Maandygaard dühösen, és egy pillantást vetett a háta mögé. Mint látható, ő is ki tudta olvasni Kirketerp ki sem mondott gondolatait a fregattkapitány szeme fenekéből. És elő is léptette.

– Magának mindig igaza van, Ivo – mondta a sorhajókapitány, egy gépies pillantást vetve a háta mögé. Ugyanis szigorúan tilos volt a magázódás, és négyszemközt is Tai-nak kellett szólítaniuk egymást. Ez lázadás volt részükről, nyílt ellenállás, és azonnal jelentenie kellett annak, aki meghallja, hogy ő maga ne váljék szintén haza-, illetve törzsfőnökség-árulóvá. De nem volt senki a szobában.

– Hát nem, én sem viselem szépen, az az igazság – mondta Kirketerp. – Inkább rondán. Fogcsikorgatva járom még a kötelező – kedves és szép – rituális táncokat is. Túl sok. Még több a Tabu – vagy Tepu, szóval ami Szent és Tilos. A totemállatok szakadatlan ünneplése, az „áldozatok” nekik. Tabu a dán nyelv régi jelentése mind, tabu a könyvtár, ezt, egye fene, nem bánnánk (országok rongya csak), de tabu a hajózás, hajózni pedig szükséges, és hogy tabu a két lábon járás, ez főleg a fiataljainknak nehéz, megmondom, Ivo, ebből még baj lesz.

– Nézze, Harald, ezek ott békében, boldogságban éltek a Marquesas-szigeteiken, magas termetű, szép alkatú, rendkívül bátor és intelligens nép, ősi, nagyon fejlett civilizációjukban – számunkra megmagyarázhatatlan már a tengerészeti tudásuk is, hogy a kettős kenuikkal miként tudták bejárni, meghódítani, gyarmatosítani a Csendes-óceán végtelen távolságait, pláne nem érthető meg a mi európai felfuvalkodottságunkban, hogy hét-nyolcszáz évvel ezelőtt miért hagyták abba teljesen a hódításokat, kalandozásokat. Tény, hogy gondtalanul éltek a termékeny, gyönyörű, paradicsomi szigeteiken, amikor rájuk törtünk a mi civilizációnkkal, kereszténységünkkel, és nyomort, ragályokat, példátlanul gyors pusztulást hoztunk rájuk. Hát most a testükben-lelkükben, lélekszámukban halálosan megfogyatkozott szomorú kis maradvány törzsük talált magának egy fegyvert, és ezzel megint kalandozásra, győzedelmes gyarmatosításra indult.

Ezt Kirketerp is tudta nagyjából. A tengernagy, aki életében még nem beszélt ilyen sokat, mondhatta volna azt is, hogy „Schundtvig”, de most, hogy a képen a hosszadalmas rúdugrás folyt félt, hogy Astrid döntőjére várakozva barátja a feszültségben felizgatja magát a rosszullétig, és ki akarta zökkenteni a kapitányt sovinisztasága időleges felülkerekedéséből, és visszabillenteni természetes hazafiatlanságába. Előbb egy régi charlestonnal próbálkozott:

– Az én babám egy fekete nő! – de Kirketerp oda se figyelt. Aztán: „Jön-e velem, nagysád, simmit járni? Bizsereg a talpam, nem tud várni…” Erre csak legyintett. A Marquesas-szigetek történetével azonban mindig le tudta kötni Harald figyelmét, bevált most is. Így aztán mire Isten segítségével véget ért a rúdugrás, a sorhajókapitány eléggé benne volt a témában. Kikapcsolta a távolbalátót.

„Schundtvig – gondolta magában. – És horgonylánc, kecsketúró. Ivónak ez jár a fejében, látom.”

Együtt voltak hadapródok a Királyi Dán Tengerésztiszti Akadémián. Mint újoncok, kifogták a Schundtvig nevű kiképző altisztet, az Iskolahajó legfélelmetesebb vadállatát. Schundtvig fedélzetmester összetört bennük minden önérzetet, széttaposta emberi méltóságuknak még a nyomait is. Kirketerp egyszer takarodó előtt, alkonyattal, a szokásos mindennapi megalázások gyalázatai után, a megszokott mindennapos kétségbeesésben, a hajó tatjában a kisebbik horgony vékony sodronyláncát nézegette, próbálgatta, le lehet-e oldozni a tövénél. Sikerült, megemelte, aztán visszacsatolta. Nem vette észre, hogy az egyik újonctársa a háta mögé került, és figyeli őt, hogy mit csinál. Ivo Maandygaard volt.

Kirketerp tudta már a többiek nevét, de máskülönben csak azt, hogy egyikük sem érzett úgy, mint ő. Sokan sírtak, éjjel is, nappal is, álmukban is, de amikor – vigasztalásul, vagy együttérzést keresve – mondott nekik valamit Schundtvigról („Hisz ez egy állat”), csak kedvetlenül elfordultak.

Egyszer Maandygaard is, vállat vont, nem felelt. Most azonban, az alkonyodó tatfedélzeten, mögéje lépve, adott Kirketerp hadapródjelöltnek egy kecsketúrót. A térdével finoman ülepen billentette. Ahogy a testvérbátyja szokta az embernek. A másik hevesen visszafordult, és néztek egymás arcába, szótlanul.

Azóta ki tudják olvasni a másikuk kimondatlan gondolatát.

Ez akkor azért volt fontos, mert dán szavakkal, mérföldes szövegekbe foglalva, többkötetes regényekkel is csak hiányosan lehetne megközelíteni Maandygaard mondanivalóját. – „Schundtvig? Igen. Ez van.” – „Horgonylánc? Igen, leakasztható. Látom, te is megtaláltad, Kirketerp. Az ember nyakába, és be, horgonnyal együtt, a tengerbe. Jó tudni. Hasznos.” – „Ez van. Nem: ez is. Csak ez.” – „Ki fogod bírni, Harald. Elviseled.” – „Idő kell.” – „Ebből végül nagy nyereségünk lesz. Neked is nagy, Harald.” – (És még néhány kötetre való dán szó, amire később, negyven év múlva, hatvan év múlva találnak majd rá.)

„Istenem – gondolta Kirketerp sorhajókapitány –, ennek a szavak nélküli kecsketúrónak már csakugyan több is mint hatvan esztendeje, és még ma is milyen erőt ad az embernek, és milyen világos a tartalma. Mondja, Ivo, nem a Maoriknak vannak ilyen rejtélyes sűrűségű szavaik? Amilyen az a maga testvéri seggbe rúgása volt?”

– Nincs kizárva – mondta Maandygaard. – Majd erre is felelek, de azt hiszem, lassan kezdődik ott a döntő. Andersen kisasszony döntője. De hívhatjuk Tai-nak is, Astrid Tai-nak, nyugodt lélekkel. Ha érti, mit akarok mondani?

– Értem. Ezeknek a valaha magas kultúrájú, általunk elpusztított szigetlakóknak szomorú kis maradványai most mégis legyőztek – a saját barbár eszközeinkkel –, és ahelyett, hogy kiirtanának valamennyiünket, gyámolítani és segíteni próbálnak: ne sértsük hát meg őket azzal, hogy a fontos szavaikat nem akarjuk használni. (És akkor már én is inkább Tai-t mondok, mint a mi dán nyelvünkre lefordított „Astrid testvért” vagy „eszmetársat”… vagy „bajtársnőt”…)

– Kapcsolja be a Mihályson-telehoromat, ellentengernagy – mondta Ivo. Ő nem volt se soviniszta, se hazafiatlan, mint a barátja, de ez nem zavarta a tényt, hogy mindenben teljesen egyformán gondolkoztak és éreztek. – Tudja, azt a régi Mihályson-félét használom…

– Tudom – mondta Kirketerp. – Mindig. De ha ötpercenként előléptet, tíz perc múlva én leszek a rangidős, és felolvasom a versemet, bizistók! – Bekapcsolta a távolbalátót megint Párizsra.

Zsúfolt stadion, körös-körül a tribünök telis-teli, zászlók, főpáholyban miniszterek, a kép lemegy a pályára, a versenyzők bejáratánál rá az arcokra, persze a francia bajnoknőre sűrűbben, mint Astridra. Feszültség, izgalom a levegőben. No, most megint Astridon a kép. Amikor elsőként, jó idővel jutott a döntőbe, körülvették, nyilatkozzon. Ezt el kell mesélnie Ivónak: „Tudja, mit mondott nekik, boldogan vigyorogva?”

„Mit?”

„Hű, de jól ment eddig…”

Ezt a tengernagy is szereti. Láthatóan elteszi magának. Hű, de jól ment eddig.

„És mi lesz a döntőben?” Astrid vállat vont: „Ott minden megtörténhet.”

Hát persze. Ha utolsó lesz – a papírforma szerint –, akkor is feljutott a világ tetejére, a dán színekkel. Most már azért a tengernagy is latolgatja, hogy a nagy ellenfelek közül kit verhet meg, hányat, azért a bronzérmes (sporttörténelmi) helyért. Mert amikor kiírják, hogy a francia lány melletti középső pályát kapta, „Ez jó!”, bólint Kirketerp felé. Sőt, a másik oldalán is egy híres nagy futó, ezek majd húzzák Astrid Tai-t. „Csak a rajtot venné lazábban…”

Zúg, morajlik az egész stadion, a tribünök is lámpalázasak. Aztán hatalmas csönd lesz. Az első startot visszalövik. Jaj, Astrid? Ő is beleszállt… Nem! A francia lány kapja a piros zászlót. Annál jobb, most már óvatosabb biztonsági rajttal indulhat csak. Jaj. Egy fenét! Úgy elcsípi a lövést, hogy máris Astrid előtt van egy méterrel. Hát ez a francia, ez egy nagy klasszis. Astrid az, aki – egy kicsikét – benn ragadt. Az első gátnál még az egész mezőny előtte van, hajaj, gondolja az ellentengernagy. Nem úgy a barátja. Oldalba böki Kirketerpet. Figyeld. Ez az!

Figyeli. Második gát, harmadik gát: Astrid befogta az egész mezőnyt, a franciát kivéve. Már egy vonalban velük, innen úgy fest. Maandygaard izgatottan megint nagyot bök Harald oldalába. Astrid vajsimasággal és halálpontosan – és nagy erővel – veszi a gátakat: már a három első közt van… Aztán… mi ez? elmegy tőlük… Úristen… A célban a levegőbe dobja a két karját…

„Megnyerte!” – mondja Ivo döbbenten.

No nem. Nem igaz.

Célfotóra nincs szükség: a kép alján megjelenik, ilyen esetben rögtön, a győztes neve. Megjelenik ASTRID A. ANDERSEN, Vandal (Danemark). Már fut körül a pályán, tiszteletkört, a tribünök megtapsolják.

Nem igaz, gondolja Kirketerp. Dán világbajnok. Ilyen nincs: vágyálom. Nincs, ezt tudja egy élet tapasztalatából. A rossz rajtjával…

– Frászt – mondja Ivo. – Soha rosszabb ne legyen. Azzal tudott ilyen fantasztikusan felgyorsulni.

Harald is tudja, hogy a pontos technika és az erőkifejtés ellentétesek. A rajtnál ilyen egymásba ütköző dolgokat kell egy időben csinálni: a lehető legnagyobb lazaságot a lehető legnagyobb koncentrációval összekapcsolni. Hát ezt tudta a tengernagy. Előre megmondta. Meg kell adni. Nohát, várjuk meg a díjkiosztást.

Astrid győzelme nagyon kapóra jött Kirketerpnek. Megvan a Log-book mindig nehezen kitölthető „Megjegyzések” rovatának az anyaga holnapra. Épp jókor, gondolta.

A kapitány ugyanis vezette tovább a régi hajónaplót – (nem maradt meg neki a hajózásból szinte semmi egyéb, mint néhány nagy tömb kitöltetlen üres Log-füzet) –, vezette tovább rendesen, naponta. Ez, először is, kötelessége volt. És megszokta: minden reggel beírni a keltezést az új oldalra, kitölteni a rovatokat, akár megkapja az első tiszttől a fedélzeti Log-adatokat, akár nem, vérévé vált. Sebesség. Haladás iránya. Ez most nem kellett úgysem. 0,00 csomó – ditto, ditto, ditto. A pontos helyzete reggel 8-kor, hosszúsági és szélességi fok, perc, másodperc. Ez is ditto, ditto, ditto, minden új nap reggelén. A szél iránya: erőssége, természete. Beírta lelkiismeretesen mindennap: É-ÉK; 6-7 Beaufort; erős briz, erősödő jelleggel, (B. A.) – vagy: Antipasszát; 4 Beaufort; gyenge briz, (B. A.) – amilyen volt aznap. – Időjárás: ezt is persze: (B. A.) – Becslés Alapján. De a Megjegyzések rovat keserves gondot okozott neki. Ebbe tartoztak a tulajdonképpeni fontos dolgok, események, a legénység foglalkoztatása és „morál”-ja: uralkodó hangulata, fegyelme, önbizalma, jó vagy rossz közszelleme. Ezt nem hagyhatta kitöltetlenül.

Úgyhogy amikor öt és fél évvel ezelőtt egyedül maradt az édesanyja Bartokbelastraede 15/B alatti lakásában – bátyja már nem élt, a felesége halála csak néhány hónappal előzte meg az édesanyjáét, senki szárazföldi hozzátartozója nem maradt –, kénytelen volt a Megjegyzések rovatot a saját aznapi elfoglaltságával és „morál”-jával: saját fegyelme és önbizalma uralkodó hangulatával kitölteni.

Ehhez naponta dán szavakat kellett keresgélnie. Édesanyja halálára, 93 éves kora miatt, lehetett számítani. Mégis a dolog váratlansága volt az első, legélesebb benyomása. Beírta: „Váratlanság.” Gyász? Nem jó szó. „Letaglózottság.” Mehet. Szomorúság? Önsajnálat: teljesen magára maradt a lakásban. Nem. Inkább: „Kíváncsiság. Érdekes új helyzet.” Aztán másnap. Harmadnap. Uralkodó hangulat: hideg, ezt beírta: „Hideg.” Harcikedv, a lakás közszelleme: hétről hétre, sőt napról napra változott. A „Hideg” után szívesen írt volna ditto-dittókat még hónapokig, (B. A.)-val (és igazsággal), de ez felületesség lett volna mégis.

A Hidegség valóban uralkodóvá vált, akár mint „Morál”, küzdőszellem, akár mint állapot és aznapi elfoglaltság, de egyszer a kapitányt a napi Hidegség kellős közepén olyan dühroham fogta el, hogy törni-zúzni kezdett maga körül. Világos lett előtte, hogy most már nem jönnek vissza az övéi. Nem mintha egy pillanatig is erre számított volna: de attól, hogy ez világossá vált, olyan esztelen dühöngés tört rá, hogy csak a kivételes nagy önuralmával tudta lefékezni a tombolását. Noha a Hidegség változatlanul fennállt körülötte, egy lelkiismeretesen vezetett hajónaplóba ez kevés lett volna ezúttal. A megfelelő kifejezésen hosszú ideig tűnődve, Kirketerp végül hozzáfűzte: „Értelmetlen felháborodás a déli órákban.” De ahogy tovább tanakodott magában, megbánta a jelzőt, amit beírt. Nem értelmetlent kellett volna írnia, hanem Jogos-t. Be is szúrta. Így hangzott: „Hidegség. Jogos Értelmetlen felháborodás a déli órákban.”

Ettől fogva előre kigondolta mindig, amit bejegyzésre szánt, hogy ne csúnyítsa el többé ilyen betoldásokkal a rovatot, vagyis leírta magának előbb egy cédulára mind a szavakat, amiket talált, és rá-rápróbálgatott az aznap uralkodó helyzetre. Szaporodtak a cédulák, teleíródtak a papírjai, régi számlák, borítékok, újságszéle, ami a keze ügyébe akadt, hogy sietve lefirkantson még egy szót, ami eszébe jutott a mai Log-book rovathoz. Ez túl sok, ez túl kevés, ez nem a megfelelő, ez igen, de el ne felejtse valahogy. Kirketerp felelősségtudó és kicsinyesen precíz tengerész volt, az őszinte igazságot és teljes igazságot akarta dán szavakba foglalni. Sosem képzelte volna, hogy ez mennyi időt és bajlódást emészt.

Már előző este, előző délután kezdte gyűjtögetni a szavakat, mondatokat, éjjel, ha felébredt, reggel kávéfőzéskor, reggeli után: ez lett az elfoglaltsága. Igaz, hogy nem volt más. Tény, hogy mint korvettkapitánynak az ő kötelessége volt mindenekelőtt ennek a rovatnak a kitöltése. De másképp képzelte a tengerész életét. Felfedezések, új Észak-Nyugat-átjáró, Sarkkör, a Log-bookba egy szép nap belekerül majd a hosszúsági-szélességi foka valamilyen dél-tengeri csodás korallzátonynak, ahol még ember soha nem hajózott őelőtte. Vagy megtalálja az örökre elveszett Franklin-expedíciót. Hát másképp esett. Jó, csinálta tovább a szavak keresgélését. Tegnap reggel mégis feladta.

Először adja fel öt és fél éve.

Ehhez jött ma a segítségére Astrid győzelme. Mint ajándék anyag a holnapi hajónaplórovathoz.

– Tehát ez történt – összegezte Maandygaard. – Tegnap reggel, öt és fél éve először, feladta.

– Nem. Nem ez történt – rázta a fejét Kirketerp. – Előbb én is ezt a mondatot írtam fel. Mert úgy döntöttem, hogy ezt az egyet még bejegyzem a rovatba, a feladást. Amivel abbahagyom, nem vezetem tovább a hajónaplót. Ahogy így leírtam ezt a maga mondatát, látom, hogy nem ez történt. Ki kellett igazítanom. Ez történt:

Tegnap reggel feladtam.

Először adom fel öt és fél éve.

– Megfigyelheti ezen, Ivo, hogy amikor megvannak a szavak, többnyire keserves keresgélés árán, ez még nem elég. A mondathoz meg kell keresni a megfelelő személyes névmást; a helyénvaló igeidőt; s döntő lehet egy új bekezdés beiktatása. A szavak itt megvoltak, egy mondatba tettük: Tehát az ember: „Tegnap / Reggel / Öt és fél éve / Először / Feladta.” – Most mondja meg, hogy ez így más-e:

Tegnap reggel feladtam.

Először adom fel öt és fél éve.

– Nagy különbség, ugye?

– Ég és föld, Harald – mondta az admirális. – Az új bekezdésbe tett külön mondat: az első múlt ideje után a másodikban jelen időt kapott állítmány; sőt még a harmadik személy helyett használt egyes szám első személy is: mérhetetlenül közelebb hozza az igazsághoz, hogy mi történt. Azonban a „Teljes Igazságtól és Csakis az Igazságtól” – amire eskü alatt szoktunk a bíróságon vallani – fényévekre van.

– Értem. A mi becsületes dán bíróságunk nevetségessé teszi magát, amikor a tanúvallomásoktól a teljes igazságot követeli. Ez anyanyelvünkön fizikai képtelenség. A bíróságainknak talán át kellene térniük az egyik Maori nyelvjárásra.

„Harald dühös, gondolta a tengernagy. Most mind a ketten meg vagyunk sértve, a Vandál miatt. Hát becsúsznak náluk, csupa jóakaratból, kisebb tévedések. Sosem az ő nyelvükön. Jó volna egy-két fontosabb szavuk lényegéhez közelebb kerülnünk. Majd megpróbáljuk az ellentengernaggyal.”

– Nem győzni kell, hanem kibírni – mondta. – Hiszen tudja, Harald?

– Tudom. De meddig? Már húsz éve tart.

– Gondoljon Schundtvigra. Mi ez a húsz év ahhoz a rettenetes hosszú időhöz képest? Semmi!

„Igaz. Semmi” – gondolta Kirketerp.

„Harald meg akarta látogatni később, már korvettkapitány korában, Schundtvigot a kórházban. Akkor hallották, hogy tébolydába került, kényszerzubbonyban vitték partra bivalyerős ápolók. Jobb lett volna, ha előbb viszik? Ki tudja? Az ő évfolyamuk végigcsinálta a Schundtvig-éveket. Állták, szépen elviselték. Csak ketten szöktek meg közülük, és egy ölte magát a tengerbe – szegény Knut Nielssen. Hát neki talán jobb lett volna, ha Schundtvigot az ő bevonulásuk előtt rakják a helyére (és gondos őrizetbe) – gondolta Maandygaard –, de még ez sem biztos, talán Knutnak, talán neki is így jobb. Ki tudja?”

– Ki tudja? – mondta a tengernagy. – „Ki tudja, gondolta, mit nyernek majd ezzel itt? Már ez a húsz év is közelebb hozta őket, mindnyájukat, némely Maori szó rejtelméhez.”

„Hát engem nem olyan szembeszökően. De tény, hogy Schundtvig nem bírta teljesen széttaposni és elpusztítani a testüket-lelküket, mert testük a szakadatlan állatkínzásokban megerősödött, a lelkük pedig még jobban.”

(„És hogy ez volt a kiképzés célja, ezt a maszlagot még a hülye stréber évfolyamelsőnk se vette be” – tette hozzá Maandygaard tengernagy szintén gondolatban.)

– Magát gyűlölte, Ivo. Külön gyűlölte.

– Néhányunkat, akikről előre gyanította, hogy túl fogjuk élni. Akikről megvolt ez a szörnyű sejtelme.

– De ezen felül is, maga a még szörnyűbb bizonyítékát adta Schundtvignak, hogy a lelket mégsem lehet teljesen elpusztítani, mert teremt magának egy ráadás Spielraumot, könyökteret, egy új dimenziót, ahol létezni tud, és szabad lesz örökre.

„Mi lenne, gondolta Maandygaard, ha például a Tai jobb megértésében tágítani, gazdagítani tudnánk itt is? Ha az eltaposottságból, megaláztatásból, azzal, hogy elviseljük: az európai felfuvalkodottságunk helyett egy új (vagy ősrégi?), egyszerű és tiszta alázatot tanulna a lelkünk: olyat, ami összefér a sértetlen emberi méltósággal?”

„Hm, hm” – gondolta erre Kirketerp.

„Jó, jó. Maga azt hümmögi, Harald, hogy inkább az Európai Felfuvalkodottságunkkal kellene valami módon összeférni egy kicsikét. Amit a »Vandál« bennem is megsértett. Tudja mit? Lehet, hogy azzal is összefér a Tai! Gondolja meg, mi mindent tartalmaznak ezek az ő Maori szavaik. Hozzájuk csupán kissé is hasonlót mi csak egy jól megválasztott ülepen rúgással tudunk olykor közölni, dánul nem. Ahogy az imént felhívta rá a figyelmemet azzal a régi-régi kecsketúróval.”

Tény – futott át Kirketerp fején, ahogy megint ott állt az Iskolahajó tatfedélzetén, tengerész-hadapródújonc, esteledett, a mindennapos reménytelenség hibátlan, hiánytalan teljességgel vette körül –, tény, hogy a Maandygaard hadapródújonctól kapott váratlan kecsketúró akkor a következőket mondta (egyszerre, de ebben a sorrendben):

(1) Hé.

(2) Itt vagyok, Kirketerp.

(3) Én vagyok. Ivo Maandygaard.

(4) Schundtvig? Igen. Ez van.

(5) Nem: „Ez is van.” Csak ez.

(6) Horgonylánc? Igen, le lehet csatolni.

(7) Látom, maga is megtalálta, Harald. Fel az ember nyakába, aztán a horgonnyal együtt be, satöbbi.

(8) Hasznos. Van egy alternatívánk. Ha élünk vele, megszűnik. Élhetünk viszont együtt vele, az alternatívánkkal.

(9) Látom, ezt maga is végiggondolta, Kirketerp.

(10) Tudja mit? El fogjuk viselni. Mind a ketten. És akkor külön-külön is.

(11) Mert ez így más. (A régi dán tüzérhumor találós kérdése:Miért kell két tüzérnek ülni a hatos fogattal vontatott ágyútalpon? Mert a rázását egy tüzér nem bírná ki.)

(12) És gyerünk azzal a könyöktérrel a lelkedben, apafej! Ami eddig nem létezett. Hé, nem arra. Hé, emerre!

(És még több kötetre való dán szó…)

„HÉ” – gondolta az ellentengernagy, talán ez a Maori szó az egészre. A kecsketúróra. Egy görög éta. ή HÉ.

*

A régi, a megszokott, az otthonos „Dán Királyság” helyett a Vandál Altörzsfőnökség nevet kapták hivatalosan, mert a Marquesas-tudósok kikutatták, hogy Kirketerp és Maandygaard népe büszke a viking származására, egész Európa rettegte valaha gyors hajóikat, a misék Litániájába belevették: „És a Dánok dühétől ments meg, Uram, minket.” Tévedésből azonban Viking helyett a szintén szimpla V-vel kezdődő Vandál törzs nevét vésették be mindenhová, aminek a még meg nem hódított országokban sértő hangzása volt, miként például itt is, Párizsban. Ezek azonban bátran mindent megtettek mindig a tőlük elszakított európai országokért. Az esetleg bántó Vandál névhez ők rendszerint hozzátették (zárójelben), hogy Danemark.

– Lelki finomságból – mondta a tengernagy.

– Dögöljenek meg – mondta egy kis gondolkozás után Kirketerp.

Maandygaard a kis gondolkozásból tudta, hogy ez a kívánság most nem a Maori-uralomnak szól. – Nézze, Harald – mondta –, mi azért nem álljuk ezt a Tai megszólítást, mert Testvérnek vagy Néptársnak szokták lefordítani, ami még a Vizigótok rút rémuralma alatt volt itt kötelező. Az ő Maori nyelvjárásukban a Tai azonban „Szomszéd”-ot, „Rokon”-t, „Sógor”-t, „Felebarát”-ot, „Társ”-at, „Pajtás”-t, „Földi”-t vagy egyszerűen „Ismerős”-t „Hapsi”-t, „Ürgé”-t, „Pacák”-ot jelent, ámbár lehet akár „Másodfokú unokatestvérem” vagy „Királyom” vagy „Nagyfőnök”, alapvetően pedig a Ta-i, azaz Ta Hi annyi, mint „Anyától Született”. Az ő Maori szavaikat azonban nem szabad és nem is lehet lefordítani. Ha a fenti dán kifejezésekkel körülírjuk az összes értelmi jelentését, a Tai-nak ehhez semmi köze nem lesz. A Tai, csakúgy, mint a Tabu, vagy például mint amit Mágus-nak, Totemállat-nak, „Áldozat”-nak fordítunk, olyasmit jelöl, ami nem a nyelvünkben nincs meg, hanem a gondolkodásunkból hiányzik. Fogalmakat kellett volna alkotnunk rájuk, és ezer és ezer éveken át csiszolni, kifejleszteni őket. Csakhogy amit ezek jelölnek, azok a valóságnak összetett értelmi, érzelmi, akarati, erkölcsi, esztétikai elemei, egységei. Ebből mi csupán az értelmi összetevőjét tudjuk felfogni. Ők egyszerre, egész valójukkal tudják megragadni: és ezeket a teljes és összefüggő tartalmakat teszik át a többféle Maori nyelvjárásaik jórészt közös kulcsszavaiba. A mi nyelvünk ehhez még fejletlen, a gondolkozásunk pedig, hogy úgy mondjam, részleges, kezdetleges. Érti, nem?

– Hát, hogy úgy mondjam – felelte Kirketerp ellentengernagy –, nem.

– Ej, nézze, csinálhatnánk egy dán szót a Tai-ra, de ehhez az kell, hogy legyen róla előbb valami dán fogalmunk. És már itt, az előfeltételnél megbukik a dolog: a mi fogalomalkotási módszerünk erre nem alkalmas. Pusztán az agyunkkal nem lehet megragadni a valóságot úgy, olyan teljesebb fokon, ahogy ők képesek az egész valójukkal. Mi mindenáron, szinte mániásan, az értelmét keressük a dolgoknak. Maga is, Harald. Nem?

– De.

– Pedig tudhatnánk, hogy ami egyértelmű, az nem lehet igaz. Az nincs. Nem a valóság dolgaira vonatkozik. Ezt kevesen tudják, dánok. Ni, megint kiírták, hogy (Danemark). Mi ez a második A. mindig?

Folyt az eredményhirdetés. A villanytáblán megjelent: I. ASTRID A. ANDERSEN, Vandal (Danemark). – „Aagnija” – mondta Kirketerp.

Astrid virágcsokrot is kapott, nyakában az aranyéremmel. Hatvanezren tapsolnak. A másodiknak, a vesztes franciának, sportszerűen, még jobban. Ölelkezések, fényképezések. Zászlók fel, zászlók le, felállingóznak a lelátókon, indulnak haza. Kirketerp és Maandygaard ilyen sokat nem szoktak beszélgetni, mint az imént. Sokat? Egyáltalán nem szoktak beszélgetni, inkább hümmögni, pár szót. „Süssek rántottát?” – mire Kirketerp, sűrű bólogatással: „Süssön!”

Mert a tengernagy jó rántottát tud sütni. A kapitány saját rántottaskálája a majdnem ehetetlen és az elég rossz között mozgott. De öt évvel és hat hónappal ezelőtt, amikor egyedül maradt, makacsul a fejébe vette, hogy nem tanul meg főzni. „Micsoda hülyeség ez, Harald?” Kirketerp vállat vont. Maandygaard – már láttuk, hogy ki tudja olvasni a barátja kimondatlan gondolatait is – leszidta: „Nekem azt ne meséld, hogy már nem érdemes megtanulnod erre a rövid időre!” – A kapitány – hiszen ezt nem mesélte, ugye – vállat vont. „Megtanítalak rá szépen, és két-három rántottát még nyugodtan lesz időd sütni, már az is megéri” – mondta a tengernagy. Az ő szülei már régebben meghaltak, gondolta, és ő… de Kirketerp közbevágott a barátja fele gondolatánál: „Az más. Maga már jóval előbb gyakran főzött rájuk.”

Igaz, a tengernagy elhallgatott; az ő esete más; igaz. Milyen gyorsan kiürültek a zsúfolt tribünök. Igen, ő főzni az öregek miatt tanult meg. A kamera körülment a stadionon, aztán le a versenyzőkre megint. A francia lány, nagy csokrokkal, Astrid mellett, sírt, beszéltek neki, belekaroltak, nevetett, sírt, egészen összenyomta a virágait. Astrid nem, amit ő kapott. Vissza a többiekre, oszoltak szét lassan, megint a franciára, de úgy illett, hogy ne csak folyton a honfitársnőjüket mutassák, még egyszer a győztest is. Astridot kicsit keresni kellett, mert elindult körbe a pályán. Most nem futott, csak lépdelt. A tv-kamera megtalálta az arcát. Ő se nem nevetett, se nem sírt. (Igaz, gondolta a tengernagy, neki már korábban az öregeire kellett főzni, és az más.)

De mégsem egészen más. „Ezek a franciák – mondta – abban nőttek fel, hogy Szabadság, Egyenlőség, Testvériség, és ezt megadják a mi bajnokunknak is, lám!”

„És megüt a guta, gondolta Kirketerp, amikor ők akarnak erre tanítani bennünket, a polinéziaiak… Ezek rosszabbak az oroszoknál és a svédeknél is, Ivo. Még a Vizigótoknál is. Mindig egy rosszabb jön.”

– Ez a maga elmélete, Kirketerp – mondta a tengernagy. – Azonban nem állja meg a helyét. Hát lehet egyáltalán összevetni ezeknek a Marquesas-belieknek a békés önkényuralmát a teljesen különböző sokféle mással?

– Nem, persze hogy nem. De azokét túléltük, ezek meg most vannak itt!

„Ebben speciel igaza van neki, gondolta Maandygaard. – Az ellentengernagy most és itt zúgolódik, hát hagyjuk rá.”

– A kötelező Tai megszólítással és a tegezéssel még hagyján – morogta Kirketerp –, de ha ezeket a nálunk rég meghonosodott eszméket az általános négykézlábon való közlekedéssel és azzal kívánják terjeszteni, hogy a hatvanötön aluliaknak ráadásul reggelente három-négy órát a fákon kell eltölteni – igaz, hogy csak a nyári hónapokban –, hát érthető, hogy a fiataljainknak ez derogál.

– Várjunk, Harald, várjunk – mondta a tengernagy, ahogy Astrid arcát nézte a képernyőn. – Nem tudom, jól értjük-e őket. Nekik van egy szavuk erre, gondolom, a Szei, amit mi csak így felsorolva, Szabadság, Egyenlőség, Testvériség, tudunk felfogni. Márpedig így külön-külön ezek ütköznek. A három közül bármelyik kettő ellentmondhat egymásnak. Holott a háromnak egyszerre és egymástól függetlenül kellene megvalósulnia. Ez volt az alapgondolat. Hogy ez így nem megy, felsorolásban: ezt is csak a mi legnagyobb költőnk vette észre, és felállított legalább egy elsőbbségi sorrendet köztük: Szabadság, Szerelem kell neki, s ha szükséges, ő feláldozza az életét a Szerelemért, aztán a Szerelmét a Szabadságért, mondta. A helyzet az, hogy ezeket a mi (dán) fogalmainkat ki-ki aszerint szűkítheti vagy tágíthatja, amilyen elsőbbségi sorrendet kíván adni nekik. Mind a hatféle sorrend jogos (bár merőben önkényes). De egyik sem az, amiről akkor szó volt. Nézzük például, hogy fest, ha az Egyenlőséget tesszük a másik kettő fölé; érte némileg korlátoznunk kell a Szabadságot, a Szabadságért pedig elhanyagoljuk kissé az utolsó helyre tett Testvériséget. Nohát, biztos, hogy nem ilyen csorbult Szabadságért és bágyatag Testvériségért indultunk a Bastille ellen. Jól emlékszem, hogy mind a három sértetlen meglétére gondoltunk. Olyasmire, amit a Szabadság, Egyenlőség, Testvériség különválasztása nélkül egyvalaminek érzünk. Ezt a mi (dán) fogalomalkotó eljárásunkkal nem lehet oly módon megragadni, ahogy az ő Maori Szei szavukkal. Nézze, kiürül a Stadion.

– De hát hogy tudták elérni, hogy egyetlen kis szóban összeragasszák ezt a három fogalmat? – kérdezte az ellentengernagy.

– Úgy, hogy sosem választották külön őket!

– De hát miért, mitől fejlettebb az ő agyuk a miénknél?

– Egészebb. Ép maradt. Mindenestül, az egész emberi lényük, valójuk. Miért? Megmondom. Polinézia lakossága egy másik ősemberi ágból ered, mint mi, északiak. Az ő őseik később tértek át a két lábon járásra, mint a mieink. Valamivel később. Egy negyed- vagy egy félmillió évvel később. Mi elsiettük a dolgot. Alighogy leszálltunk a fáról, próbáltunk kiegyenesedni, és ezzel örökletesen tönkretettük a gerincoszlopunkat, ami még nem volt alkalmas két lábon járásra. Kérdezzen meg egy szakembert, Harald. A koponyánk ezáltal védettebb helyzetbe került, amiből az agyunknak egy sajnálatosan egyoldalú használata következett, az értelmi gondolkozás kóros túltengése az érzelemvilágunk rovására. Szerszámok, fegyverek, hódítás, gyilkolás: technika, amit ők ugyanúgy feltaláltak, de minthogy megőrizték a testi, lelki, szellemi valójuk egészségét, teljességét, egy idő múlva, nyolcszáz évvel ezelőtt, abbahagyták!

– Igen, ezt most értem, mármint hogy érthetetlen – mondta Kirketerp. – Látszólag minden ok nélkül, győztesen, a miénknél sokkal magasabb fokú (mindmáig rejtélyes) technikai tudásukkal, évszázadokkal ezelőtt letelepedtek, és abbahagyták végleg a hajózást, gyarmatosítást, harcot, világhódítást.

– Örülök, hogy érti, hogy nem érti, Harald. Itt van a kutya eltemetve, hogy úgy mondjam.

Az adás véget ért, a kamera búcsúzóul körbejárt az üres stadionon. A pálya szélén még ott ácsorog valaki. Az ő dán Astrid A. Andersenük, bal kezében a nagy virágcsokorral, jobb kezével az összetolt gátakra támaszkodva.

„Mi, dánok is abbahagytuk a hódító kalandozásokat, de nem ok nélkül. Nagy Kanut királyunk után belső viszályok és külső vereségek miatt. Pedig mi is felvettük a kereszténységet a tizedik században.”

– Az is korai volt – mondja Maandygaard tengernagy. – A lelkünk még éppúgy nem volt rá alkalmas, ahogy az őseink gerinccsigolyái a két lábon járásra. Azzal is várni kellett volna egy kicsit.

– Értem. Még két-háromszázezer évet. Hogy ezt most utólag pótoljuk, ezért tették kötelezővé a négykézlábon közlekedést. De a napi – nyári – fán lakás, az mire jó?

– Az semmire. Az csak szép – mondta a tengernagy. – Náluk, a Marquesas- és a Salamon-szigeteken is, még mindig vannak egész falvaik a falombok közé, fakoronákba épített tökéletes lakóházakkal. Nézze, Harald, ezt a lányt. Mit csinál ez az Astrid Tai? Még mindig ott ácsorog egymagában.

Harald Tai már jó ideje őt nézte.

„A kutya ott van eltemetve – gondolta a tengernagy –, hogy ha annyit ténylegesen megértünk a Maori gondolkozásból, hogy a miénkkel nem tudjuk megérteni, ezzel a saját elménk berendezéséről és működéséről érthetünk meg nagyon fontosat, lényegeset. Egyáltalán – gondolta –, ezek a nemleges felismeréseink a mi gondolkozásunknak az eddigi legnagyobb teljesítményei, a nem Maori nyelven elérhető bizonyosságfok csúcsai. (Mint negációk, tagadások, ignoranciatételek persze kibújnak, kinyúlnak kvázi egy Meta-gondolkozásba.)”

„De nem megyünk vele sokra – gondolta az ellentengernagy, némileg megerőltetve az elméjét, hogy a barátjától frissiben kapott új, magas tengerészeti rendfokozatához méltók legyenek a gondolatai is. – Mert a megérthető, közhasználatú dán nyelvünkön csak ez a néhány tagadás fejezhető ki. Hogy mi nincs: ami van, ahhoz alkalmasint egy Metanyelv kellene.”

„Egy kvázi-Metanyelv – igazította ki gondolatban a barátját Maandygaard admirális. – Megkockáztatom – tette hozzá (egyetértése jeléül Kirketerp szóhasználatát követve) –, alkalmasint talán éppen ebből áll a Maori nyelvjárások szókincsének döntő része. Például a Tai, a Tabu, a Szei, az Atua és az Io, a számunkra megközelíthetetlen teljes tartalmukkal, nyilván egy Meta-gondolkozás termékei…”

„Egy kvázi-Metagondolkozáséi, ugyebár? Nekem úgy rémlik, a Ha-Waii szavuk óceánnavigációt jelöl, talán mert ez a sziget volt a legtávolabbi pont, ahová a nagy kettős kenuikkal még az ősidőkben eljutottak, megfoghatatlan módon.”

„Igen, vagy esetleg fordítva: erről nevezték el a szigeteket, Hawaiinak, azaz Hajózó- és tájékozódó-tudásnak. Itt Európában csak találgatások folytak erről a rejtélyről: talán a tenger színéről, szelek erejéből és irányából, madarak és halak segítségével, csillagok állásából tudtak tájékozódni a végtelen óceán félelmetes elhagyatottságában. A mi tudósaink talán meg tudnák mérni, kiszámítani, az égbolt és a tenger millió színárnyalatát, a hullámok és halak, moszatok szagának alig megfogható különbözéseit, a magukkal vitt madarak viselkedésének, ételek ízének változásait; ez a mi elménk módszere: ám ebből, gondolom, jó, ha úgy nagyjából egy északi irányt ki lehet hámozni. Nem lenne ilyen érthetetlen rejtély nekünk, talán, ha megőriztük volna mi is az érzékszerveink eredeti érzékenységét, nem hagytuk volna eltompulni, elcsökevényesedni a látásunkat, hallásunkat, szaglásunkat, tapintásunkat: mindazt, ami technikai műszerek nélkül, radar, fényelektromos asztrofotometria és távcső, iránytű nélkül, beleszagolva egyet a vízbe-égbe, megmondja nekik, merre menjenek. Az érzékszervek agybeli idegvégződéseiben összesítve és azonnal kiértékelve valamennyi adatot (és még tömérdek, számunkra ma még teljesen ismeretlent) a testük-lelkük egy szóba foglalva: »Ha-Waii«, megmondta nekik.”

„Hawaii, Hawaii! – sóhajtotta Kirketerp – hát ez akár Metanyelv, akár nem, bizonyos, hogy vannak olyan Maori szavaik, melyeknek nem tudjuk összeilleszteni a mi értelmünkkel felfogható jelentéseit. A Tabu: azt már észrevettük, hogy nem azért Szent, mert Tilos, és nem azért Tilos, mert Szent. De még mi minden más, ugye? A halott törzsfőnök szelleme? Hova tegyük? Ezzel a mi embertani águnknak az elhamarkodott két lábra állásával, úgy látszik, nemcsak a testünk érzékszervei fejlődtek vissza, hanem a lelki berendezésünk egyensúlya is felbillent. Az érzés- és érzelemvilágunk elsorvadt az értelem egyoldalú, torz uralomra jutásával. A világ – (egyébként lehetetlen!) – megértésével a természeten akartunk úrrá lenni, tevékenységgel, szerszámokkal, találmányokkal, felfedezésekkel, végül akár pusztítás, gyilkolás árán is. De az értelem önmagában nem képes a valóság dolgait megragadni. Így, két lábon állva, természetellenes, erőltetett, kificamodott testtartásban, csupán olyan nyelvet tudtunk létrehozni, amely még egy mindennapunk hű leírására, például az uralkodó (morális) hangulatának szavakba foglalására is teljesen használhatatlan. Tudom, mert csináltam becsülettel öt és fél éven át, vezettem tovább a rám bízott hajónapló rovatait minden áldott nap. Tegnap, reggeli közben, feladtam.”

„Ezt már mondta, Harald.”

„Későn feküdtem le, szokás szerint, és elalvás előtt, mint mindig, a Log-book holnapi kitöltését forgattam a fejemben. Gondolkozás? Hogy mi van? Semmi más nálam, mint dán szavak keresgélése. Hirtelen az eszembe ötlött kettő: »Átmeneti állapot« és »Ideiglenesség«. Már félálomban voltam. Fel kellene írni, hogy el ne felejtsem. Nem keltem ki az ágyból ezért. Hát majd jól megjegyzem. Később felébredtem, gondoltam, felírom, a holnapra írt jegyzeteimhez. »Elhanyagoltság«? – – – Nem ez volt. »Halogatás«? – igen, talán. Reggel arra ébredtem, hogy ez most fontos, ami elalvás előtt eszembe jutott – igen, igaz is. »Ideiglenesség« volt –, mert ez nem csupán az aznapi uralkodó (morális) hangulata az életemnek, hanem az elmúlt éveké is. Az miből állt? Naponta megoldani, elintézni az aznapomat: felkelés, tea, gyógyszer, posta, vécé, öltözés, vásárlás és főképp, ami a legterhesebb, naponta enni. Legalább egyszer meleg főtt ételt, ebédet vagy vacsorát. Megoldom, fellélegzem – aztán: De hát hiába volt! Holnap újra kell. Legalább ételhordóban valami vacsorát enni. Még hányszor kezdjem ugyanezt?”

„Hát – gondolom – jó, még egy napot. Isten neki. Aztán persze még egyet. Kiügyeskedem. Jó, s még hányat? És mióta? (Öt és fél éve. Kiszámítottam a napokat a konyhában. Kétezer és huszonöt napja.) Hát, gondolom, majd. Ideiglenesen, átmenetileg, magamnak kell megoldani, elintézni, amíg nincs itt anyám, senkim. Ez eddig, úgy-ahogy, ment. Vacakul, bár elég ügyes vagyok, de inkább szerencsével. Lakás? Elhanyagolt. (Írjuk fel a szót.) Semmit rendesen, véglegesen nem javítok meg. Pedig tudnám. »Nem végleges semmi.« A hajónaplót feladatszerűen vezetem. Egészségem tűrhetően van. Mégis biztos, hogy lassan körülfog az enyészet, a pusztulás. De jó, egye fene, még egy napot. Amíg nincsenek itt. Ezt is mind be kell vezetnem rovatba, gondoltam tegnap reggel. (És most melyik szó legyen. »Átmeneti« vagy »Ideiglenes«? A többi közül is, »Elhanyagoltság«, »Enyészet«, mi volt még? El ne felejtsem reggeli után.) Akkor feladtam.”

„Csőd. Szavak csődtömege. Elég volt. Megcsömörlöttem teljesen. Gondolja meg, tengernagy: az én szeretett szép dán anyanyelvemtől. Elég volt a szavak keresgéléséből, Log-bookból.”

– De hát tulajdonképpen fontos ezt a hajónaplót folytatni, Harald, így, hajó nélkül, flotta nélkül?

– Azt nem tudom, hogy fontos-e vagy sem, de tudom, hogy a Szolgálati Szabályzatunkban sehol sincs szó arról, hogy ha elveszik a hajómat, akkor megszűnök tengerész lenni. A foglalkozásom megmarad, ami volt, és azzal vezetnem kell tovább a Log-bookomat.

– S mit csinál majd vele?

– Természetesen benyújtom a Flotta-parancsnokságnál.

– Hát az én vagyok most. Michael vezértengernagy rég meghalt, Alidar se él már. Üres az egész Dán Királyi Admiralitás.

– Ezt én nagyon jól tudom, tengernagyom.

– Szóval tulajdonképpen nekem írja, Harald?

– Exactly, sir. És éppen engedélyt akarok kérni magától, hogy abbahagyhassam. Ahogy mondom, tegnap feladtam.

Maandygaard felállt, sétált egyet oda-vissza az ablakához, végiggondolta a dolgot három szempontból. Aztán azt mondja:

– Nem adom meg az engedélyt. Folytassa a hajónaplót, ellentengernagy!

„Nem tudom, nem kaptam-e megint egy kecsketúrót Ivótól – gondolta Kirketerp. – Neki nem is a harmadik vagy második, hanem az első szempontja, hogy nekem mi lesz jó.”

„Most a holnapi Log-book rovatába mindenesetre itt van magának, szerencsére, Astrid Tai nagy győzelme, Harald.”

„És főképp az is számokkal, másodpercek, helyezések, ahogy a többi rovatot, keltezés, szélerősség fokokban, földrajzi helyzet szélességben-hosszúságban, mind-mind számokkal kitölteni, gyerekjáték dánul. A mi nyelvünkön megbízható dolgot mondani igazán csak számokkal lehet.”

„Érdekes – gondolta a tengernagy –, hogy ők pedig, a Marquesas-beliek, mennyire nem ilyen számbolondok. Alig van szükségük a számokra. És mennyivel többre mennek azzal, hogy – a lényeges dolgokra legalább – van néhány Metanyelv-szavuk. Talán mert ellentétben velünk, ők mindig az egész lényükkel, teljes valójukkal élik át emberi létezésüket az adott világban.”

„Bizonyos fokig nekünk is megérthető példa erre a Szei szavuk. Egyetlen fogalommal-érzéssel közli azt, amit 1789-ben mi is gondoltunk és éreztünk: azonban a nem-Maori nyelvünkön – áttéve puszta értelemre, szükségképpen – csupán a Szabadság, Egyenlőség, Testvériség szavakkal tudtuk elmondani. – Pedig amire akkor gondoltunk, nem három különválasztott dolog volt, hanem egy. Ha a mélyükre tekintünk, ahonnét eredtek, még ma is megpróbálhatjuk egyetlen, önmagában komplett, tiszta érzésnek felfogni a három szót, úgy, hogy ne ütközzenek sehol egymással, összeférjenek egy amolyan igazság, rend, jóakarat, elfogadható emberi együttélés egyszerű érzésében.”

„Hát ha a Szei csupán egy »amolyan« és általános dolgot tud kifejezni, akkor ez a maga Metanyelve, tengernagy, elég pontatlan és határozatlan…”

„Fordítva! A pontos és határozott kvázi-Metanyelv számunkra ismeretlen fogalmait a mi pontatlan és határozatlan nyelvünkön vagyok kénytelen körülírni, megközelíteni…”

„Úgy látom tehát, hogy azt a tekintélyes időt, amit a Maoriak tiszteletre méltó elődei két lábra állás helyett még részben a fákon töltöttek el, főképp nyelvtanfolyamokra használták…”

„Nem. Valószínűleg további kontemplálásra – tűnődni, elmélkedni, szemlélni, meggondolni a világot, visszaidézni, újra átgondolni, elmélyülten. – És passzívan, mint Néző. Nem aktívan tevékenykedni benne (csak annyira, amennyi a legszükségesebb).”

„És ezt kellett volna nekünk is még kétszáz usque kétszázötvenezer évvel tovább csinálni, a Maoriak tétlen, ráérős – (inactive, leisurely, idle) – ágához hasonlóan” – gondolta Kirketerp részben angolul.

„Yes, sir.”

„A semmit-nem-csinálást?”

„Exactly, Rear-admiral” – mondta Maandygaard.

De látták jól mindketten, hajó nélkül maradt tengerészek, hogy Astrid Tai állt a pálya szélén, friss világbajnok, magára maradva a kiürült stadionban. Semmit sem csinált.

Az arcáról le lehetett olvasni, hogy ez micsoda. Mélyen, folyamatosan elmerült benne. Próbálta vajon rendezni, értelmezni a történt dolgokat? Nem, nem. Isten őrizz! Az értelmezés adva volt. Éppen mélyebben – és lazábban – próbált elmerülni egy nem értelmezett semlegességbe. Vissza a semmibe. És onnét nézni, hogy is volt? Milyen volt? Most hol van? Ő kicsoda is? Astrid A. Andersen?

„Ezt mondjuk, tudom – gondolta. – De csak elméletileg. És szeretném, furcsa módon, szeretném, ha megerősítenék az admirálisok.”

„Hanem – jutott eszébe –, tisztelt Kirketerp ellentengernagy! Vigyázni azzal a Szei szóval, öregapám! A Szei ma annyit jelent: Sorakozó! Amit Kegyelmetek ásatása felszínre hozott róla, az mind, mind az Ó-Maori Szeiből való. Az Új-Maori nyelvben, melynek törvénykezésében élünk itt, ez is megromlott. A sokféléből alig maradt meg benne egyéb, mint ez a vezényszó. (Meg – amolyan Schundtvig-féle – kötelességszabályzatra mondják. Például a katonai behívócédulának is Szei a neve.) Vigyázzanak nagyon a Maori kétféleségére, és inkább azt mondják meg nekem, kedves tengernagyok, hogy hol vagyok most, és ki is vagyok?”

Astrid vagy, gondolja Kirketerp, jó, Astrid A. Nemcsak elméletileg. Konkrétan. Jó. A holnapi Log-bookom meg van oldva veled, Andersen kisasszony. De csupán a holnapi.

Aztán, ha hazamegyek, holnapután meg azután meg azután folytatni kell a hajónaplót. Ez a tengernagy parancsa. Nincs mit tenni. Parancs, parancs. De meddig még?

Várhatóan nem túl sokáig. Szerencsére? Nem. Nem szerencsére. Mert még egy kiadós nagytakarítást kellene csinálni, egyedül. Sőt, ő végül a lakást, ha majd meghal, rendben és teljesen kitakarítva szeretné hátrahagyni.

– Ez nem fog menni. A por, piszok, limlom, törött pohár kint, cédulahalmaz bent, úgy szaporodik, mintha osztódással sokasodna.

– Maga is osztódás útján szaporodott, Harald – mondta Maandygaard. – Gondolja meg, az összes felmenői, a Kirketerpek, a dán ősei, a vikingek, a kaukázusiak, fel a homo sapiens elődökig, őshüllőkig, halakig, végül mind egy algától származnak. Így személyesen maga is. Miután a rokonsága tengeri élőlényből kimászott a partra, és kétéltűből gerinces emlős lett, majd ember, a maga felmenői ahhoz az ághoz tartoztak, amelyik elsiette a két lábra állást. Tevékenységbe fogott. Holott még egy jó darabig azt kellett volna tovább csinálnia, amit a Maoriak tétlen ága: Semmit.

„Értem. Hogy mire eljön a két lábra állás és tevékenykedés ideje, addigra alkalmassá tegyék erre a testüket-lelküket. Ezzel a semmit csinálással. De hogy ez miből állt, azt ma nem tudjuk megmondani. Hacsak maga rá nem jött egy mozzanatra, tengernagy, amiben különbözünk tőlük: nekik van néhány szavuk, melyek mintha egy megkezdett Metanyelv-alkotás tervéről tanúskodnának, mégpedig többméretű fogalmakból konstruálva, amit mi dánul csak sejthetünk, minthogy nincs többméretű gondolkozásunk.”

„Hogy a semmittevés miből állt, dán szavakkal mondva bizonyára: Hanyatt heverve a réten nézni az eget, vagy: Hason kúszva nézni a füvet. Kéket jelent, vagy zöldet. Görög szóval, medomai, gondolkozni fölötte, meditálni. Vallásos odaadással. Latin szóval, kontemplálni: mélyen és folyamatosan belemerülve elmélkedni, szemlélni, meggondolni a világot. Tűnődni, elmélázni. Latolgatni, felmérni? Nem. De visszaidézni, újra végigmenni rajta, még egyszer átélni, igen. És teljes passzivitással; sőt passzív rezisztenciával: ellenállással a mégoly csekély (létfenntartáshoz szükséges) tevékenységgel szemben.”

„Erre mi már, nem csinálni semmit, hanem a létezésünknek egész valónkkal való megragadására törekedni, mi már csak egészen kicsi gyerekkorunkban vagyunk képesek. Ezt a képességet pedig ijesztően hamar elveszítjük – kivéve egy-két legnagyobb alkotóművészünket, gondolkozónkat. Ezt a testeddel és lelkeddel (érzékszerveiddel és szellemeddel-elméddel) egyszerre kell csinálni, és teljes odafigyeléssel, odaadással, beleolvadással. Nem elég hozzá az agyad; sőt külön ügyelnünk kell, nehogy az észlelt dolgot elsietve beleszorítsuk a fogalmi felszerelésünkbe. Az agyaddal és a szíveddel? Nem elég: a gyomroddal is, bőröddel is, vérkeringéseddel is, hormonjaiddal is, zsigerekkel, mirigyekkel, nyirokerekkel, gerincvelővel, csigolyákkal, izomtónusokkal, idegpályákkal is meg kell ragadnod a dolgot. A bölcsődben nyújtózkodva alighanem még képes voltál rá. De már nem vésődik beléd. Ehhez a távoli elődöknek kellett volna kitartóbban és jóval tovább csinálnia a meditatív-kontemplatív semmittevésüket.”

„Így hát, míg mi a világ egyik részleges, anyagi-fizikai – (a puszta értelemmel is lehetséges) – megismerésében egy-két ezer évvel előttük járunk, egy magasabb fokú gondolkozás és az arra alapított nyelv megalkotásában több százezer évvel vagyunk elmaradva tőlük. Most eredjünk utánuk? Kissé kilátástalan dolognak látszik. Több ráérő idő kellene hozzá.”

Astrid Tai arcáról ugyan nem tudták mindig leolvasni a gondolatait, de úgy tűnt, hogy a leány a ráérő időn tűnődik. A vereség arra jó, hogy sok ráérő időt nyer vele az ember. Hát hogy állunk győzelemnél? Astrid kipróbálja. Szomorú az arca. Nem csinál semmit. Álldogál egymagában. De nem szomorú. Kipróbálja a győztes ráérő idejét. Rendben van. Megy a dolog, tud lazán összpontosítani.

Ők valaha, gondolja a tengernagy, legyőzték, meghódították Angliát is. Az angolok gyűlölték a dán királyok önkényuralmát, a vereségükből mégis fakadt annyi ráérő idő a semmit nem csinálásra, hogy a költőik, színdarab-íróik kvázi-Metanyelvet megközelítő szövegeket tudtak ezáltal létrehozni.

„Ennél érdekesebb – vetette közbe Kirketerp –, aminek még csak távolról jött híre. Egy Shambocky (vagy Zhambek?) nevű osztrák-magyar nyelvész már közzétett Metanyelvű szövegeket, méghozzá kizárólag a saját szkítahungur anyanyelve mindennapos szavaiból összeállítva.”

„Figyelemre méltó. Úgy értsem, hogy Metagondolkozásbeli, azaz számunkra nem létező, teljesen ismeretlen tartalmakat sikerült neki egy kurrens, közhasználatú nemzeti nyelven közölni?”

– Exactly.

„Szóval még akár dánul is lehetséges volna konstruálni, megközelíteni ilyen kvázi-Metagondolkozásbeli tartalmakat, melyek szükségesek egy Metanyelv kvázi-megalapozásához?”

– Feltétlenül – mondta az ellentengernagy. – De javaslom, hogy a „kvázi” szót a továbbiakban egy darabig ne használjuk. Egyébként egy féloldalnyit szereztem, éppen dán fordításban, ebből a figyelemre méltó szövegkísérletből.

KŐVÁLLAK TARTOTTAK KŐERKÉLYEKET.

SÖTÉT ARCOK. MEGFEKETEDETT ARCOK. AKÁRCSAK A HAJ,

A SZAKÁLL MEGFEKETEDETT CSIGÁI. A KIVÁJT SZEMÜREG.

AZ ARCOKON DÜH, FÁJDALOM. MÉLYSÉGES MEGALÁZOTTSÁG…

– Taniwha! – kiáltott fel Maandygaard admirális. – A Maoriknak van egy szavuk erre, lám!

– A Taniwha mocsárban, ingoványban élő szörny, egy kicsit tündér is, üregekből kúszik elő, vagyis nem egészen ez…

– S ha megérinti azt, aki vagy ami Tapu, az elpusztul, legyen akár kőoszlopsor. Várjon, Taikám, olvassuk tovább.

– Nagyon szeretném tudni, hogy ezzel a négykézlábra ereszkedéssel mi mennyi idő múlva fogjuk birtokolni csak azt a néhány Maori (vagy Ó-Maori) szót, amiről egyelőre azt értjük, hogy nem értjük. És ezt maga nagy előrehaladásnak tekinti a tudásunkban, Ivo Tai…

– Nézze, ellentengernagy Tai – mondta az admirális. – Itt van ez a Tai. Már mi ketten is szinte elfogadtuk. Nem tudjuk, hogy mi, mégis kvázi-elfogadtuk.

– A kvázit töröljük. Nem kvázi. Mindnyájan elfogadtuk. Miért?

– Mert máris bővült a jelentése. És egy metagondolkodásbeli árnyalattal, amire természetesen nincs szavunk: nevezzük I-nek, „izé”-nek, Jótának. Akik túléltük az Altörzsfőnökség első évtizedének testi-lelki megtöretését, az elhurcolásokat, a szűk ketreceket, a száműzetéseket a nekünk elviselhetetlen éghajlatú forró övekre: amikor még csak tíz-tizenöt éve éltünk félig megint a fákon, és jártunk négykézláb Aarhusban, maradék országunkban, maradék városainkban, hajdani büszke vikingek maradék leszármazottai, javuló hátgerinccel és országosan csökkenő reumatikus-megbetegedés-statisztikával ugyan, de kitérdelt nadrágokban és elkérgesedett tenyérrel: az utcákon, mezőkön, a város terein már magától értetődően így intettünk egymásnak: Tai! és vissza: Tai! Igaz?

– Igaz – bólintott Kirketerp. – Így, mindnyájan négykézláb, vagy olykor hason csúszva (büntetésből vagy egy hozzátartozónk megmentéséért önként), felfogtunk a Tai jelentéséből egy valódi árnyalatot, amit mi azelőtt sosem tudtunk volna felfogni, sem azok, akik más országokban két lábon járnak. Ezt az I-t, Jótát.

– Azzal, hogy ezt felfogtuk, el is fogadtuk. És azóta megszűntek a tömeges kivégzések. Az első időkben sokfelé, szerte az országban próbálkoztak, dacos fiatalok, konzervatív öregek, újra felegyenesedni, törvénysértően két lábon járni. Ennek csak nagy szigorral lehetett véget vetni.

„Nekem is részem volt ebben, gondolta Astrid. Börtönből és száműzetésből csak a sportolói kivételezettséggel szabadultam ki, mert gátat csak két lábon lehet futni. Az Új-Maori kegyetlen szigora jó példa a Tai elfajulására, ellenkező értelműre, mint ez a Jótája, amit kegyelmetek, tisztelt admirálisaim, megint az Ó-Maori Taiból ástak elő.”

„A Kvázi-Metanyelv (vagy Kvázi nélküli Metanyelv) alkotási folyamata sajnálatosan megtört, amikor létrehozó életformája megtört. Amikor, ugyebár, a nyelvalkotók úgy döntöttek, hogy kétszázötvenezer éves meditációjukat megszakítva, a hódítások – általunk jól ismert – útjára lépnek. Technikai tevékenységhez, szerszámok, fegyverek gyártásához világos, érthető fogalmakat, szavakat lehet csak használni. Így az addigi többjelentésű (és érzelmi töltésű) Ó-Maori szavaik átmentek egyértelműekbe.”

„Ezzel kiszakadtak a valóságból, fokozatosan pusztán-egy-jelentésűvé korcsosultak, s végül szükségszerűen ez az egy értelmük is kiveszett, kiürült, megkövesedett bennük. Ahogy például a Szei Ó-Maori tartalma, Szabadság, Egyenlőség, Testvériség? – Új-Maoriban (Mai Maoriban, Mia Moariban?), ugye már alig lelhető fel, megkövült.”

„Az Új-Maori, mondhatnánk, kőzet. Amely megkövült, s így meghamisodott alakban is őrzi az Ó-Maori édességét. Akarom mondani: egyetemességét. (A rejtett intenzitását és integritását.) De mi ebből is okulhatunk, elvégre. Úgyhogy merítsenek bátran tovább az Ó-Maoriból, jó tengernagyok! amire csak lelnek!”

„Igen ám – gondolta Kirketerp –, a kérdés csak az: mennyit, öreganyám? Az Európai Fennhéjázásunkból egy szemernyit se tartsunk meg? És mennyit fogadjunk még el az Ó-Maori leleteinkből?”

„Az Atuát is elfogadtuk végül, pedig az értelmét a mai napig sem tudjuk felfogni. A meg nem értése sok súlyos büntetéssel járt. Először úgy látszott, hogy az eltávozott törzsfőnök szellemét jelenti, aztán, hogy általános segítséget, kapcsolatot találni a halottainkhoz. Sőt, hogy jótékony szellemi jellegű erőforrás bármihez. Nem tudtuk, hogy többféle tilalmat tartalmaz, Melanéziában, sokfelé, még ma is él egy antropofág rítus, hogy ez elhunyt szülőket temetés helyett, tiszteletből, vallásos szertartással, megeszik. Az Atua betiltotta ezt az ősi szokást.

– Talán kegyeletsértőnek érezte a többség – mondta Kirketerp.

„Szó sincs róla. Épp azt érzik mélyen kegyeletsértőnek az Atua-tilalomban, hogy a halottaikat a föld alá temetve át kell adniuk férgeknek, kukacoknak, feloszlásnak.”

„Hát ebben van némi igazság. Nem beszélve az emberhús tápértékének ésszerűtlen pazarlásáról. De akkor mi más az Atua-tilalom? Észokok nem szólnak mellette.”

„Nem, egy se. Úgy vettem ki, hogy szerintük a halottaink szellemének visszatérésében keletkezik zavar, bizonytalanság, ha a megmaradt húsuk-vérük részben a saját húsunkká-vérünkké válik. A megidézett szellemük összekeveredhet-zavarodhat a mi lelkünkkel. Állítólag. Lehet, hogy így van: és ezzel már lenne egy Atua-értelmezésünk. Hogy így van-e, ezt mi nem tudjuk kísérletileg megerősíteni, mert nekünk a halottainkkal való kapcsolatunk, a szellemük megidézése mindenképpen teljesen össze van kavarodva-keveredve a saját lelkünkkel, akár megesszük őket, akár nem. Higgyük hát el, ellentengernagy, észokok híján, hogy így van.”

– Elhiszem, tengernagy. Sőt, mondok valamit: ezt előbb elhiszem, mint hogyha talál ezer és egy észokot a pazarló tilalom magyarázatára. Biztos, hogy ennek már köze van az Atuához. Egyik árnyalata, mint a Tai-nak a Jóta. Így hát, ha ezeket a Jótányi érzéseket már tizenegy évi négykézlábon járással meg tudtuk ragadni: nem kell megijedni, nem lesz szükség kétszázezernél több évre a Maori nyelv utoléréséhez, talán elegendő lesz, ha ilyen gyorsággal haladunk, a legutolsó kétezer dán esztendőnket újrakezdeni.

– Megkockáztatom – mondta Maandygaard –, hogy esetleg még ez az idő is megrövidülhet, mit tudom én, egy rongyos évezredre, mert nézze, mit produkál ebben az ügyben ez a szittya vagy hun, hungur, az ő (dánra is lefordítható, nem-Maori) anyanyelvét tiszta Metanyelv-anyagok közlésére használva:

KŐVÁLLAK TARTOTTAK KŐERKÉLYEKET.

A KIVÁJT SZEMÜREG.

AZ ARCOKON DÜH, FÁJDALOM. MÉLYSÉGES MEGALÁZOTTSÁG.

HOGY KERÜLTEK IDE?

ELŰZTÉK ŐKET A RÉGI, KEDVES OTTHONBÓL.

MINDEGY. MOST MÁR MINDEGY.

NEM EMLÉKEZNEK SEMMIRE. ÉS NEM IS AKARNAK EMLÉKEZNI. A VÁLLUKRA VETTÉK AZ ERKÉLYEKET VÉGIG A VÁROSON.

MÉLYEN MEGGÖRNYEDVE ÖRÖK HALLGATÁSBAN.

ÁRNYAK SÜLLYEDNEK EL. ÁRNY OMLIK ÁRNYBA.

EGY ARC EMELKEDIK FEL.

EGY HÁT ÚSZIK A SÍNEK FELETT, EGY VÁLL. MÉLYEN LECSUKLÓ FEJ. EGYMÁS KÖRÜL KERINGENEK. A PARÁNYI FÉNYPONT MÉG ÉLESEBB. KÖNYÖRTELENEBB.

ARCOK A FÉNYBEN. FOSZLADOZÓ ARCOK. SZÉTRONGYOLT

ARCOK.

A FÉNY ELTŰNIK. ÉS MOST MÁR CSAK A SÖTÉTSÉG.

„Sötétség a pályán. Astrid arca eltűnik. De emlékszünk rá – gondolja a tengernagy. – Ugye?”

„Igen – gondolja az ellentengernagy. – És nem emlékszünk mégsem semmire. A vállukra vették az erkélyeket végig a városon. Mélyen meggörnyedve. Egy hát úszik a sínek felett. Egy váll. Tai! – intenek egymásnak, és – Tai! – köszön vissza Aarhus kövezetén akárki, akárki válla, háta legyen is az.”

„Igen – gondolja Maandygaard –, mindnyájan elfogadtuk a Tai-t, használjuk, de ne próbáljuk megfejteni az értelmét, Harald.”

– „De hiszen Astrid is elfogadta Ó-Maorinak, és alkalmasnak egy Metanyelv kezdeteihez…”

„Jaj, édes öregapám! – gondolja Astrid. – Ne keverje össze a kétfélét, ami most már kvázi háromféle! Nekünk itt csak az Új-Maori, a megromlott Tai áll rendelkezésünkre. Ebből, mint kövületből, mégis, Kegyelmetek ásatásai lappangó Ó-Maori összetevőket lelhetnek. Maradványokat, egy megkezdett vagy újrakezdett Metanyelv-alapozáshoz. Ez, nemde, egy harmadik dolog. És ehhez kvázi mind a kettőből kell merítenünk: kövület mivoltában is figyelmeztet az Ó-Maori például az agyvelőnk működésének fejletlen részlegességére, az Új-Maori uralmat pedig négykézláb is ki kell bírnunk, és akkor a mai Tai nyer ezzel egy Metanyelv-alapozáshoz használható összetevőt. Kvázi.”

„Értem – gondolja az ellentengernagy –, még én is értem. Köszönjük, öreganyám, megfejtetted a dolgokat…”

„Mi azonban óvakodjunk megfejteni a Tai-t – gondolja Maandygaard –, de még az összetevő árnyalatát, amit egymás közt Jótának neveztünk, azt se. Nagyon mélyen fekszik.”

– De hát már keservesen megtanultuk, hogy körülbelül micsoda. Sejtjük, érezzük mind a ketten, nem?

– De igen. Épp ezért mondom, hogy legyünk óvatosak. Könnyen azt képzelhetjük, hogy most már dán szavakkal is ki tudjuk fejezni. Nekiállunk, és rögtön tákolmány lesz, szétesik.

– Ezt ismerem. Csődtömeg. A hajónapló-rovatokban.

– Figyelje meg, Kirketerp, hogy ez-e a Jóta: amennyit mai fogalmainkkal maximálisan össze tudunk hozni róla: „Teljes Azonosság, noha Teljes Magunkra-maradottság. Gőg helyett Új alázat. Ami ősrégi is, mint Egyszerűség és Tisztaság. A létezés velünk született Méltósága, Sértetlenül. Egy csipetnyi azért kell hozzá, igaza van, ellentengernagy, az Európai Felfuvalkodottságunkból is. Felelősségtudó kicsinyesen precíz napló-vezetés. Ez mind?

Kirketerp a fejét rázta. Egyik se.

„Sok szó – gondolta Maandygaard –, hát még? Még több szó. Ne próbáljuk a Jótát dánul megfejteni. Szétesik. Hozzáérni Tabu.”

„Igaz – gondolta Kirketerp. – Szétesik, és vele együtt mi is. De a kutyafáját neki, hogy csinálja ez a szittya szövegező, hogy egyben marad? Nem lehet ő sem ilyen erős.”

„Nézzük a folytatását. Mondom magának, hogy ez a Taniwha! Úgy látszik, a maga szittyája még ezeknél is erősebb. Egyszerűen megragadja a szörnyeket az anyanyelvén. Fogja magát, és kézre keríti őket.”

MAJD ELŐMÁSZNAK. KI LEHET MENNI A PARTRA? Á, OLYAN SZELES. A VÍZ MEG HIDEG. EGYÉBRŐL SE BESZÉLNEK. ÉS AZTÁN ELINDULNAK

A GUMIMATRACAIKKAL. AZOKKAL A FELFÚJHATÓ

MATRACOKKAL. FELFÚJT HÜLYÉK. FELFÚJT MATRACOK.

ÉS AZ A LÁNY! KIBONTOTT HAJJAL FUT A FÁK KÖZÖTT. MIRE VÁRTAK A FÁK? A PART MENTI FÁK?

ÉS AZ A LÁNY! FUT A FÁK KÖZÖTT. A FÁK ISMERIK,

BEFOGADJÁK. HIRTELEN MEGÁLL. MEGRÁZZA MAGÁT. HANGOT HALL? SZÓLÍTJA VALAKI? A NEVÉN SZÓLÍTJA? DE HÁT NINCS IS NEVE. KISIMÍTJA A HAJÁT AZ ARCÁBÓL. NEKIDŐL EGY FÁNAK.

NÉZ VALAHOVA MESSZIRE.

Andersen kisasszony néz valahová messzire. Semmit nem csinál. Magára maradt a pályán. Ez az ő „palánkos”-lányuk, Kirketerp boldog. Nagy viking győzelem. De hát mi van az arcodon, Astrid, Taikám? Boldog vagy?

Az, nagyon. Kicsi tanácstalanság, nagy nyugalom és félreérthetetlen elhagyatottság van az arcomon. Nini, üres, üres az aréna.

A versenyzők, a francia lány, akit megvertem, és a honfitársai körülötte, és a hatvanezer néző, megy haza. Van hová menniük mindüknek. Érdekes, nem fog el szomorúság. Szélesebbre vettem a látókörömet. Így, hogy nincs senkim, és az óriási stadion percek alatt kiürült, tágabban, teljesebben tudom látni a dolgokat. A győzelem véletlen. Már az előfutamban kieshettem volna; az is véletlen lett volna, a vereség is az: puszta véletlen. Tudom jól látni a dolgokat.

„Van hozzá tered – gondolja Maandygaard. – Ehhez tér kell, és ráérő idő. Tudjuk.”

– Hát szomorúságból nincs sok az arcán – mondja Kirketerp –, de örömből még ennyi se. Semmi. Miért?

– Mert kipróbálja, hogy a jó ismerős, vereséggel nyert sok ráérő időből a győzelem mennyit hagy meg, a fontos, ősi semmit nem csinálásra. Marad-e rá annyi, hogy lássa a dolgokat? (Persze ügyelve, nehogy gondolkozzon fölöttük.)

Marad. Astrid Tai nézéséből annyira kiolvasható, hogy ők is látják, ami van.

Mi van? A pályán a tribünök mind, az összetolt gátak, a győztes, az aranyérme, a virágcsokor a karján, magukra maradtak. A rendezők, célbírák, időmérők, starterek, pályamunkások és a hatvanezer néző, mind hazament. Biztosan mindüknek volt hová. A virág el fog hervadni, el fog fonnyadni holnapra, és kidobódik, mint a sok széthányt és letaposott virág, amit Chartres piacán éjszaka láttam egyszer, gondolja Kirketerp ellentengernagy. Az aranyérem is elkallódik előbb-utóbb. A versenyről megfeledkeznek, s mire nagymama leszel, rólad is, Astrid. De rólunk, dánokról is, mert egyrészt hamarosan elfogyunk, másrészt a többi nép is áttér a beszéd és írás helyett egy tökéletes jelrendszerben és abszolút gépi automatizmussal való érintkezésre. Egy újabb kicsi jégkorszak után archeológusok fogják kutatni, mi volt az a dán nyelv.

„Mégpedig azért, mert a tökéletes jel- és gép-közlésrendszerük tökéletes csődje után kénytelenek visszatérni a manuális írásra és orális beszédre, hogy Hans Christian bácsi, a dédnagybátyám meséit olvashassák” – a vak is láthatta, hogy ezt gondolja Astrid a pálya szélén. Még ha a fény el is tűnt. És most már csak a sötétség. – „És ebben nagy segítségükre lesz a dán fordítása ennek a szittya-hun-avar-longobárd szövegnek, nemcsak az elfelejtett dán nyelv rekonstruálásában, hanem emlékeztetni arra is, milyen volt a kiürült hatalmas stadionban magukra maradniuk győztes leánynak, éremnek, virágnak, startszámnak, léleknek, tárgynak egyképpen.”

– Milyen volt?

(Nagy nyugalom volt, édes tengernagyok. Megy haza a hatvanezer francia, földalattin, automobilon, gyalog, a meleg családi fészekbe. Ami nekünk is volt. Nagyapa mesélt róla. Nekik még megvan. De ők nem Tai-jai senkinek, ahogy mi, Vandál [Danemark] lakói mind vagyunk egymásnak. S hogy ez micsoda, ezt ők éppúgy soha felfogni nem tudják, mint azt, hogy a győzelem éppolyan értékű véletlen, mint a vereség.)

*

– Félek, hogy túl okos nekünk ez a gyermek – dünnyögött magában Maandygaard. – És attól félek, hogy mi is túl okosak voltunk, Kirketerp. Nem baj?

Ezen az ellentengernagy gondolkozott egy kicsit, aztán bólintott:

– De baj.

– Süssek magának is rántottát?

– Süssön, tengernagyom – mondta a barátja, ezúttal gondolkozás nélkül.

*

(Ezt nem volt nehéz kigondolnia, ugyanis a Bartokbelastraedeben, ha majd hazamegy, nem volt, aki süssön neki, ő pedig konokul, semmi áron nem akart megtanulni főzni.)