Kácsor Zsolt

Barbarus

(Részlet)

magyar história

Athenaeum

© Kácsor Zsolt, 2008

Kiadta az Athenaeum Kiadó

www.athenaeum.hu

ISBN 978-963-293-053-4

Készítette: eKönyv Magyarország Kft.

Mintha az írás lenne az életszimfónia partitúrája.

Minden hazugságot először itt kell kimondani,

és minden hazugságot itt kell jóvátenni.

(Hamvas Béla)

az én sarlóm az én kertem

az én bolygóm az én lelkem

az én az én az én az én képem

összevarrom és széttépem

(Quimby)

1.

Katar

Ugyanabban az esztendőben, amikor Jeruzsálemben államellenes lázítás, izgatás és istenkáromlás vádjával keresztre feszítenek egy szabad szájú, nincstelen vándortanítót, akit az örök élet ígéretétől megmámorosodott hívei egy általa soha meg nem alapított új vallás isteneként imádnak majd évezredeken át, nos, ugyanabban az esztendőben Jeruzsálemtől messze északra, Pannóniában egy fatális félreértés áldozataként kereszten végeznek ki egy másik férfit is, akinek a létezésére csupán egyetlen hiteles bizonyítékunk van: mégpedig az, hogy meghalt.

Ez a férfi aprócska, földbe vájt kunyhókból álló faluban élt, amelynek örökösen füstös szagú lakosai abból húztak hasznot, hogy leigázta őket a Római Birodalom. A latinul Danuviusnak nevezett nagy határfolyó mellett fekvő, ma már sehol sincs településen malacokat tenyésztettek, cserépüstöket égettek és ezüstékszereket készítettek, így a férfiak rendszeresen útra keltek, hogy fölhalmozott készleteiket a hozzájuk legközelebb eső római helyőrség, Altinum piacán eladják vagy elcseréljék. Sok száz ilyen kicsiny falu pöttyözte be akkoriban Pannóniát, de lakosaikat a tudomány mégsem pannonoknak nevezte el, hanem keltáknak – pedig nekik fogalmuk sem volt arról, hogy ők valójában kelták lennének. Egyszerűen csak „embereknek” hívták magukat, s mindenki mást, aki nem az ő nyelvüket beszélte, „néma idegennek” szólítottak. S ha már a nevek magyarázatánál tartunk, el kell mondanunk azt is, hogy a keresztre feszített kelta férfit Katarnak hívták, legalábbis ezen a néven említi őt a történetíró Tacitus. Amiből persze nem következik az, hogy a megfeszített embernek valóban ez lett volna a neve. Az itt szolgáló rómaiak ugyanis az általuk barbár aljanépnek tekintett törzs minden tagját összességében és egyenként kataroknak nevezték attól fogva, hogy először összetalálkoztak ezekkel a szőrös, mosdatlan lényekkel, akik üdvözlésképpen folyton azt a szót hajtogatták: katar, katar, katar. Ennélfogva a légióban csak katarként emlegették őket ezután, mert a legionáriusok kezdetben még nem tudták – honnét is tudták volna –, hogy ez a gyakorta hallott szó a törzs nyelvén mindössze annyit jelent: üdv néktek.

Az említett történetíró följegyzései szerint egy napon ezt a Katar nevű kereskedőt a szabadnapjukat ivászattal töltő római legionáriusok kifosztották, mielőtt megrakott szekerével elérte volna a helyőrség piacát. Megszabadították minden árujától, malacától, edényétől, ékszerétől, és nem fizettek neki semmivel. Azaz egyvalamivel mégis: úgy megcsapták egy szöges végű szíjkorbáccsal, hogy a szájától a szemén át a füléig kiserkent a vére.

Ám a kirabolt kereskedő nem hagyta magát. Bátran elszaladt az erőd vizesárkáig, ott zokogott, üvöltözött és rázta az öklét, míg a legionáriusok néhány nyíllövéssel el nem ugrasztották. Majd nevettek rajta Róma fiai sokáig. Őket nem félemlíthette meg senki. Ha a rómaiak megindultak, mérföldekre elhangzóan dübörgött alattuk a föld. Nem született nép, nem épült város, nem vonult föl hadsereg, amely nekik ellenállhatott.

De a kis senkiházi újra és újra visszatért.

Órák múlva berekedt, és a figyelmet már nem tudta a hangjával fölhívni magára, ezért Katar kövekkel kezdte dobálni a falakat, s ezt az őrség immár kénytelen volt komolyan venni:

– Most akkor ez szabályos fegyveres támadás ellenünk, vagy micsoda? – néztek egymásra a szigorú és aprólékos rendszabályok betartásához szokott katonák. Így emberünk csak elérte végül, hogy az éppen ott tartózkodó Calvisius Sabinus személyesen pislogjon ki magas palánkokkal megerősített helytartói méltósága mögül, s kiejtse e végzetes szavakat:

– Jupiterre mondom, döglött kutya faszával tömetem be a száját ennek a mocskos barbárnak, ha nem hagyja abba.

De nem hagyta abba. Tovább lármázott, tajtékzott és őrjöngött, az őrség elkapta hát, és a helytartó elé hurcolta, akinek a vérző férfiú elpanaszolta, hogy megtámadta, kifosztotta és egy életre tönkretette őt a birodalom, pedig Rómával ő maga és törzse hosszú ideje kiváló üzleti kapcsolatokat ápol. Ezért követeli, hogy a bűnösöket vonják felelősségre, őt magát pedig kártalanítsák igazságosan és gyorsan, de lehetőleg most rögtön.

– Ó, ugyan, ugyan – vágott közbe Calvisius Sabinus kissé megkönnyebbülve, hogy nem nagyobb a baj, és mégsem kell újabb jelentést írnia Rómának valami kósza felkelésről, majd hozzátette:

– Hát hová jutna velünk a világ, ha minden nyerészkedő barbár igazolhatatlan panasza nyomán megnyílna a légió pénztára?

Majd utasította az őrséget, hogy kísérjék ki ezt a bolondot az erődből, fordítsák szépen keletnek és rúgják farba, hadd fusson egészen hazáig.

Miután megértette, hogy ebből kártérítés nem lesz, a kereskedő megátkozta a római hadsereget, és azt találta mondani Calvisius Sabinus füle hallatára: ha nem kapja vissza a vagyonkáját, a szellemek segítségével úgy bünteti meg a Római Birodalmat, hogy holnap ilyenkor eltünteti a Napot az égről.

De a helytartó erre is csak legyintett:

– Vigyétek már – mondta unottan –, vigyétek, látni sem bírom.

Erre a legionáriusok kicipelték az erődből Katart, odakint kicsit megrugdosták, a hátára is ráhúztak vagy kétszer a dárdájukkal, majd peckesen visszamasíroztak a palánkok mögé, hogy másnap délelőtt a fegyvereiket és a pajzsaikat elhajigálva, rémülten sikoltozva fussanak fedezékbe a hirtelen elfeketült égboltozat mindjárt rájuk szakadó haragja elől.

Másnap délelőtt ugyanis (ugyanabban az órában, amikor tőlük többhavi járóföldre délen a már említett galileai vándortanító haldoklott a durvára ácsolt kereszten, nem is sejtvén, hogy eszméletvesztésekkel járó véres fuldoklása és görcsös kínlódása éppen a szükséges ideológiai alapot teremti meg világtörténelmi jelentőségű események majdani bekövetkeztéhez, háborúk kitöréséhez, tömeggyilkosságok elkövetéséhez, királyságok alapításához és birodalmak fölbomlásához), nos, ugyanabban az órában a pannóniai helyőrség lakói azt tapasztalták, hogy kezd eltűnni a Nap istennő az égről.

Hirtelen besötétedett, elhallgattak a madarak, megültek az ólakban a háziállatok, behúzott farokkal menekültek a kutyák, majd fölélénkült a máskor csak alkonyatkor keringőző szél, és odalett az életet adó fény, holott a Nap csak pár órája jött föl az égre. A katonai táborban kitört a pánik. A katonák zokogtak, s rimánkodtak a Nap istennőhöz, hogy térjen vissza hozzájuk. Sokan fogadalmat tettek, hogy ha megmaradnak, hát megjavulnak és minden egyes nap többször is áldoznak majd az isteneknek. Mások maguk alá csináltak a félelemtől, és behunyt szemmel, vacogva várták a halált, abban bízva, hogy a vég gyors lesz, s nem jár majd az elviselhetőnél is nagyobb szenvedéssel.

Calvisius Sabinus is ordított rémületében, s közben eszébe jutott a bolond barbár átka. Úgyhogy térdre borult, s megfogadta, hogy ha szerencsésen túléli ezt a napot, hát megöleti a barbár varázslót, de előtte tényleg betömeti a száját döglött kutya faszával, ezt ugyanis elfelejtette megtenni a tegnapi napon.

A napfogyatkozás nem tartott sokáig.

A Nap hamarosan visszatért Pannónia egére, majd az újra fölragyogó isteni fényben római lovasok jelentek meg a kelták lakta falucskában, magukkal hurcolták Katart, akit a helytartó – mit sem törődve a barbár istenek esetleges bosszújával – még aznap keresztre feszíttetett a helyőrség melletti dombon.

A magaslatot a kereszten függő emberrel messziről is jól lehetett látni, mert a helytartó szándéka szerint a kivégzésnek elrettentő erővel kellett bírnia azon más barbárok számára, akik a római hadsereg megátkozását és a Nap eltüntetését forgatják fejükben.

Katar nem tűrte szótlanul a megpróbáltatást, ellenállt, ütött, rúgott és harapott, amíg csak tudott, de a kereszten lógva már csak elcsendesülve szitkozódott, majd könyörgött a szellemeknek, hogy gyorsítsák föl megtöretett testének haláltusáját. A szellemek azonban nem könyörültek rajta. Hosszú órákba telt, míg a döglött kutya faszával betömött szájból végre elszállt az utolsó lehelet.

A pannóniai légiónál kitört riadalom híre természetesen eljutott Rómába is, úgyhogy Calvisius Sabinus mégsem menekült meg a jelentésírás nyögvenyelős teljesítésének terhétől. Még a keresztre feszítés aktusáról is írásban kellett beszámolnia a pénztár számára, ugyanis a kivégzésért felelős osztagnak – a havi zsoldon felül – pénzbeli juttatás járt a különmunkáért. A prémiumot be kellett vezetni a zsoldjegyzékbe, ki kellett fizetni, s akkor még nem is beszéltünk az igénybe vett fa megmunkálásának költségeiről és rendkívüli kiadásként tételezett kincstári elszámolásáról, mert ne gondoljuk, hogy a keresztre feszítéshez használt gerendák csak úgy maguktól teremtek abban a korban. Elvégre a megfelelő fát ki kellett vágni, le kellett gallyazni, a helyszínre kellett szállítani és meg kellett vasalni, mindez pedig munka, költség és elszámolás. Nos hát, így vonult be a történelembe a kereszt – némi papírmunka járt vele ugyan, meg vér, fuldoklás és kín, de legalább az ácsok kerestek rajta, ennyi haszna volt.