Fehér Gyula

Joshi Bharat

(Részlet)

© Joshi Bharat, Fehér Gyula, Jószöveg Műhely, 2009

Szerkesztette:

KERTÉSZ EDINA

Borítóterv

LÁZÁR

Minden jog fenntartva!

A kiadvány még részleteiben sem reprodukálható, keres ő rendszerben nem tárolható, illetve semmilyen módon nem tehet ő közzé elektronikus, mechanikai, fotómásolati terjesztéssel a copyright tulajdonosának el ő zetes írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-963-7052-99-6

© Jószöveg Műhely Kiadó

FÁY ÉVA – DR. FÓTI PÉTER

1066 Budapest, Ó u. 11.

Postacím: 1244 Budapest, Pf. 826.

Telefon: 302-16-08

Fax: 226-59-35

www.joszoveg.hu

Készítette: eKönyv Magyarország Kft.

Előszó

Joshi Bharatról könyvet írni?

Mi lenne az, egy dzsí-bí-só talán?

Netán egy hindu Hunniában históriája?

De ki ő egyáltalán? És vajon érdekel bárkit is, hogy kicsoda?

A kérdéseim magamnak szólnak magamról. Merthogy magamból indultam ki persze, ami – ismét beigazolódni látszik – könnyen viszi tévútra az embert. És valóban, amikor a kiadóval hosszú ideig tartó beszélgetésekbe bonyolódtam, hogy elvállalnám-e egy könyv megírását Joshi Bharat-ról, tulajdonképpen semmit sem tudtam róla, és szentül hittem, hogy ezzel más is így van. Ismeretem róla legfeljebb annyi volt, hogy láttam némely óriásplakát középső figurájaként tűnődve tekinteni valahová nagyon messze, mint aki talán mások vagy önmaga különös sorsának vonulását szemléli a magasból. Továbbá halványan sikerült felidéznem egy több évtizede látott Vitray-műsort is, amelynek egyik jelenete róla szólt, a Magyarországra települt Joshi Bharatról.

„Indiából jöttem, mesterségem címere…”

Indiára igen, a mesterségre már nem emlékeztem. Így aztán ez valóban annyira kevés tudnivaló, hogy hozzá még az említett tévébeszélgetésre sem kellett volna visszaemlékezni, mert a név önmagáért beszél. A Bharat szó szerint ugyanis Indiát jelent hindi nyelven, ami abban a hatalmas országban beszélt sok ezer közül az első számú hivatalos nyelv. Vagyis a felidézett információ valóban igen-igen kevés valakinek a megítélésében, ám az én esetemben egyszersmind talán mégis elegendő, főként azóta, hogy két esztendeje egy batyuval és egy fényképezőgéppel alaposan bejártam Indiát, ott számos barátra lelve a mintegy tizennégyezer kilométernyi barangolás alatt.

Az ottani ezer és ezer tapasztalat és soha el nem felejthető élmény most visszaköszönve átsegített a bizonytalanságaimon, amelyek – mi tagadás – szép számmal voltak, minthogy inkább le- mintsem rábeszélni akartak volna a könyvírásról ismerőseim. Őszintén örülök neki, hogy nem hagytam befolyásolni magam a különféle – mégoly jó szándékú – megjegyzésektől. Neki kezdtünk a dolognak, és hosszú-hosszú beszélgetéseink nyomán fokról fokra tárult fel előttem egy érdekes személyiség belső világa. Izgalmas és mély ez a belső világ, egy ősi kultúra és a mát szüntelenül vizsgáló kíváncsiság együtt tették azzá. Joshi Bharat nem az, aminek az értelmiségi elit látni véli, és persze nem is az, aminek a rajongói titulálják, merthogy se nem próféta, még csak nem is táltos. De bizony nem is kevesebb. Egyszerű szavakkal szóló, együttérzésről, segítőszándékról tanúskodó emberi hang ebben a fájdalmasan elkeserítő világban. Rendkívül rokonszenves embert ismertem meg benne, sőt talán azt is mondhatom, egy barátot. Nincs kizárva az sem, hogy emiatt sokan irigykednek, mások viszont megmosolyognak. De hát ki ne tudná, ha utánagondolna, hogy mindkettő a megalapozatlan ítéletnek egy-egy formája, mivelhogy mifelénk a dolgok megítélése gyakran előbb történik a megismerésnél.

Én tényleg megismertem Joshi Bharatot. Rendszeres – olykor értetlenül szemlélődő – nézője lettem televíziós műsorainak, hol vita partnere, hol pedig mélységesen egyetértve vele az azokban látottakkal kapcsolatban, és persze se vége, se hossza nem volt tartalmas beszélgetéseinknek, családi összejöveteleinknek. Megtapasztaltam közben éppen elégszer, mekkora népszerűsítő eszköz is a televízió. „Nézd már! Ez a Joshi Bharat!” – kiáltott fel az utcán alattunk egy kisgyerek, ujjal mutogatva társának a képtelen „csodalényt”, amikor kint álltunk egyszer a lakásom erkélyén. „Te tiszta hülye vagy, már hogy lehetne az!” – torkolta le a másik, de az első nem hagyta magát, és még a saroknál befordulva is huzakodtak. Nem kevésbé volt megmosolyogni való a következő helyzet sem: „Öcsém, ezt nem hiszem el! Öcsém, öcsém!” – mondogatta szinte révületbe esve egy ifjú gyorsfutár, miután átadva az ajtóban Joshi Baharatnak a megrendelt pizzát a szemét dörzsölte, így ellenőrizve, ébren van-e vagy álmodik. De a mopedlovag óvatosan nyúlt persze a szeméhez, nem dörzsölte vadul, mert biztos ami biztos, hátha eloszlik tőle a varázslat.

A legjobb mégis a szomszéd Sanyi bácsi volt, ez a nyolcvanon túl lévő drága lélek, aki nélkül aligha lenne olyan hétlakásos társasházunk és a kertje amilyen, mert egymaga többet tesz érte, mint mi, többiek együttvéve. Nos, amikor kinyílt a kertkapu, és rajta belépett a hozzám tartó Joshi Bharat, Sanyi bácsi úgy nézett rá, akár egy kísértetre, csodálkozással vegyes rémülettel, egyszersmind beletörődve is talán a megmagyarázhatatlanba, hogy lám, hová jut a világ, ha már tényleg minden megtörténhet. Joshi Bharat azt mondja erre a tévé keltette népszerűségre, hogy mindenekelőtt nagyon furcsa neki, és bizony gyakran a legszívesebben visszamenekülne az ismeretlenségbe, főként akkor, amikor a családjával együtt jelennek meg valahol. Különösen az zavarja, hogy miközben megkülönböztetik, valójában semmi mást sem tesznek, csak éppen úgy viselkednek vele boltban, benzinkútnál, piacon, ahogy mindenki mással is kellene – udvariasan, előzékenyen.

Ő a nagy felhajtás ellenére egyszerű és természetes maradt. Mély érzésű, segítőkész, széles látókörű, tapintatos és megértő valakit ismertem meg benne, aki egyszerre világpolgár, européer, és választott hazájának elkötelezettje, és aki indiai származása ellenére sokkal többet tud Magyarországról, hazánk történelméről, irodalmáról, kultúrtörténetéről, mint nagyon sok honfitársam. Július 31-én ünnepli születésnapját, és amikor rákérdeztem: mire emlékezhetnénk, mi, magyarok – ha számon tartanánk – ezen a napon, azonnal rávágta, hogy akkor vesztette életét a Segesvár melletti Fehéregyházánál Petőfi Sándor. Szereti is nagyon Petőfit. Ahogy a világirodalom számos óriását Háfiztól Shakespeare-ig, Dantétól a kínai, a japán és az indiai költőkig. Hat nyelv ismeretében mégis Arany Jánost vallja a világ legcsodálatosabb nyelvezetű költőjének, és soha nem múlik el nap, hogy bele-bele ne lapozna valamelyik kötetébe, mert a Toldit még akkor is magával viszi, ha történetesen rokonlátogatóba visszatér Indiába.

Joshi Bharat – mint mondja – régi szellemi mesterek követője, s egyúttal tanításaik alkalmazója, hogy ősi és cseppet sem elavult igazságok kifejtésével hozzásegítse a környezetében élőket, a tanácsért hozzá fordulókat önmegerősítésükhöz. Ő úgy mondja: sorselemző. Az igazi önismeret – de sokan csak szavakban tudják ezt vagy még úgy sem – elősegíti mások megismerését, s vele a józanság térnyerését az egyre jobban terjedő indulatokkal szemben, még családi kapcsolatokban is. Ki vélhetné ezt helytelen célnak? Ennyi és nem több. Túl sokszor ábrándnak beillő célok még ezek is. Így aztán, amikor a Jószöveg kiadótól megkerestek (ők tudják, miért), hosszas töprengés után igent mondtam a felkérésre, és legyen bármilyen sorsa az általam most írt munkának, nem fogom megbánni soha, mert átéreztem azoknak az embereknek a kétségbeesését, akik önhibájukból vagy másokéból oda jutottak, ahol már nagyon kevés a remény, és már alig hiszik el, hogy máshogy is lehet élni. És ha egy különösen nehéz, józan fejjel aligha elfogadható emberi sors láttán döcög vagy elbizonytalanodik is olykor a műsora, egy tőlünk szerencsére messze eső valóság azt harsogja, hogy akik felkeresik, nekik éppen őrá, Joshi Bharatra van szükségük.

Aki nem így látja, hajoljon mélyebbre nála!

De aztán legyen szava is hozzá, hogy segítsen!