Berkesi András

Barátok

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-610-3

ELSŐ RÉSZ

1.

Zala Miklós apját 1936 februárjában államellenes bűncselekmények miatt három év fegyházra ítélte jogerősen a bíróság. Az ítéletet másodfokon is jóváhagyták, és másnap már el is szállították őt Szegedre, a Csillagbörtönbe. Miklós abban az évben Bodajkon a felsősori elemi iskola negyedik osztályába járt. Egyedül ült az utolsó padban, az ablak mellett. Nem volt padtársa. Bodajkon nem szerették a kommunistákat. A gyerekeiket sem. A szülők megkövetelték Bogár tanító úrtól, hogy gyereküket ne ültesse Zala Miklós mellé. Bodajkon tudták, hogy Zala tizennyolc éves korában beállt a Vörös Hadseregbe, részt vett a felvidéki harcokban, utána a vörösőrség tagja lett. Az sem volt titok, hogy keményen bánt a megyében szervezkedő ellenforradalmárokkal. A Tanácsköztársaság leverése után Zalát is elfogták a fehér tisztek, kegyetlenül megvallatták, aztán bíróság elé állították. Négy év múlva szabadult. 1923 májusában feleségül vette Csutorás Rozáliát, és beköltözött a férfi nélkül maradt Rókás-dűlői házba, néhány nap után a kovácsműhely vezetését is átvette. Csutorás Bálint kovácsmester az Isonzónál hősi halált halt, a műhely az özvegyre maradt. Zala arra számított, hogy a mestervizsga letétele után az iparengedélyt és a műhelyt a nevére írathatja, csakhogy politikai múltja miatt a mestervizsgát sem tehette le, segédként viszont dolgozhatott, mert a községben szükség volt a jó kovácsokra. Márpedig Zala kiváló szakembernek bizonyult, bár tanult mestersége lakatos volt, de értett a vas megformálásához is. De nemcsak a kovácsoláshoz értett, hanem a gépekhez is, ha kellett, azokat is megjavította. Amolyan falusi ezermester volt. Igaz, sokat tanult Goldschmiedt Jakab bácsitól, Csutorás Bálint idős segédjétől, akinek az üllőjén csodálatos művészi vastárgyak: veretes gyertyatartók, kilincsek, zárak, falikarok, kapuk és kerítések készültek.

Zala Zirc közelében, a szakolcai majorban született. Szülei cselédek voltak, istenfélő életet éltek, különösen édesanyja, Szüle Borbála, akit a majorságiak szent asszonyként tiszteltek, azt tartották róla, hogy imáját meghallgatja az ég, keze simításától könnyebben érzi magát a beteg, ismeri a füvekben, virágokban rejlő gyógyító erőt, a tenyerek ráncaiból, gyűrődéseiből és tapintható dudoraiból feltárja az eltitkolt múltat és a mások számára ismeretlen jövőt. Férje, Zala Máté, amikor megtudta, hogy fia vöröskatonaként harcol, szégyenében halálra itta magát. Az özvegy megtagadta fiát, unokáját pedig, mivel Zala egyházi esküvőt nem tartott, fattyúnak tekintette, és látni sem kívánta. Kívánsága teljesült, mert unokája születése után három hónappal, 1926. június 10-én tüdőgyulladásban meghalt. Miklós mindezt jóval később, már iskoláskorában tudta meg, nagyszülei furcsa viselkedését és halálát különösebb megrázkódtatás nélkül vette tudomásul, szüleivel és Csutorás nagyanyjával boldogan élt a Rókás-dűlői házban. Szép ház volt, cseréptetős, verandás, a tisztaszoba zsalugáteres ablakai a széles és rendezett Homokos útra néztek, a konyha és a két másik szoba ablakai pedig a tágas udvarra és a kovácsműhely repkénnyel befuttatott falára meg a virágoskertre. Az udvar közepén hatalmas diófa állt, alatta tölgyfa asztal kanapéval és székekkel, onnan jól lehetett látni a ház végétől mintegy tíz méterre épült ólakat és egyéb melléképületeket, amelyeket élősövény-kerítés választott el a háztól és az udvartól.

Miklós boldogsága csak hatéves koráig volt zavartalan. Akkor vitték el ugyanis az apját a csendőrök. Megbilincselték, megverték, elhurcolták. Apja furcsán mosolygott a csendőrökre, nem jajgatott, nem sírt, csak mosolygott, furcsán, gyűlölettel. Miklós akkor értette vagy inkább sejtette meg, hogy a gyűlöletet mosollyal is ki lehet fejezni. Miklós nem mosolygott. Sírt. Siratta apját, és a csendőröknek akart rohanni, de Jakab bácsi ölbe kapta, és bevitte a műhelybe. Rossz magyarsággal valami olyasmit mondott, hogy majd eljön annak is az ideje, mármint a csendőrökkel való leszámolásnak. Apja egy év múlva jött haza. Sovány volt és sápadt, sűrű barna haja megritkult és megderesedett, keskeny száját két mély, keserű ránc fogta zárójelbe. Egykedvűen vette tudomásul, hogy a hatóságok valamilyen rendeletre hivatkozva özvegy Csutorás Bálintnétól megvonták az iparengedélyt, s Miklós nagyanyja kénytelen volt eladni a műhelyt Koller Dezsőnek, aki Jakab bácsit alkalmazta, de Zalát már nem. Azt mondta:

– Figyelj rám, Miklós, teneked tudnod kell, hogy én sohasem voltam fehér meg ilyesmi. Igaz, vörös sem voltam. Te annak idején engemet nem bántottál. Nem volt minékünk bajunk egymással sohasem. De Forbáthék rám parancsoltak…

– Ne folytasd, Dezső – mondta Zala. – Értek én mindent. – A konyhában ültek, az asztalon kancsóban bor, egy tányéron kenyér és szalonna. – Nem fogunk éhen halni. Majd csak kapok munkát valahol. – Felemelte poharát. – Egészségünkre. – Ittak. Jakab bácsi is az asztalnál ült. Nem volt még túl öreg, de a sok munka idő előtt tönkretette, hetvenévesnek látszott, pedig nem olyan régen töltötte be az ötvenediket. Májfoltos keze fejével megtörölte száját, mélyen ülő szemével Zalára nézett.

– Amíg nekem lesz egy darabka kenyér, annak a fele lenni a tied meg a família. Érted, mit én mondok teneked?

Zala bólogatott, megveregette az öreg csontos vállát.

– Köszönöm, Jakab bácsi.

Zala, aki rendőri felügyelet alatt maradt, végül is a Cérnagyárban helyezkedett el karbantartó lakatosként. Napi tizennégy órát dolgozott, nyilvános helyre nem járhatott, este tíz óra után nem hagyhatta el a lakását. Nem is bánta. Így legalább esténként együtt volt családjával. Zalát bántotta, hogy fiának nincsen padtársa, beszélt is erről Bogár tanítóval, mondván, hogy átíratja Miklóst az alsósori iskolába, ahova a kimondottan szegény szülők gyerekei járnak, de Bogár ragaszkodott a kisfiúhoz, tehetségesnek tartotta, és nem akarta, hogy elkallódjon az alsósori iskolában. Így hát Miklós Bogár tanító osztályában maradt, és továbbra is egyedül ült a padban, ami persze nem jelentette azt, hogy nem voltak a gyerekek között olyanok, akik ne barátkoztak volna vele szívesen. Miklós azonban túlságosan büszke és önérzetes volt, a sajnálatból fakadó barátkozásnak nem tudott örülni. Mert mit kezdjen az olyan baráttal, akivel csak az osztályban vagy az iskolaudvaron barátkozhat, de az utcán, a réten vagy az erdőben már csak bujkálva, így aztán nagyon tartózkodó volt, s az évek során zárkózott, bizalmatlan lett. Egyetlen igazi barátja volt csupán: Dávid Imre, akit 1936 májusában ismert meg. Imre magas növésű, fekete hajú, fekete szemű, nyílt tekintetű, izmos gyerek volt, majdnem egy fejjel magasabb Miklósnál. Amikor Bogár tanító bevezette őt az osztályba, és azt mondta, gyerekek, Dávid Imre az új osztálytársatok, fogadjátok őt szeretettel, Miklós arra gondolt, de jó is lenne, ha a tanító úr az új fiút az ő padjába ültetné. És mennyire örült, amikor vágya teljesült, mert a fiatal tanító, mintha kitalálta volna Miklós gondolatát, egyenesen őhozzá vezette.

– Itt fogsz ülni Zala Miklós mellett – mondta.

Miklós pedig arra gondolt, nem fog sokáig tartani az öröme, mert ha Imre szülei megtudják, hogy a tanító ki mellé ültette őt, nyilván tiltakozni fognak, hiszen évek óta ez a dolgok rendje az osztályban. Akkor még nem tudta, hogy Imre árva, szülei Kadán, az árvíz idején pusztultak el, amikor az állataikat akarták kimenteni az istállóból és az ólakból. Miklós az Imrét ért tragédia részleteit csak később és apránként ismerte meg. Dávid Imre és bátyja, Ferkó, az árvíz reggelén ugyanúgy, mint máskor, elindultak az iskolába. Tanyájuktól az iskola öt kilométerre volt, de ők már megszokták a gyaloglást, s mivel szerettek tanulni, mentek esőben, hóban, szélben. Edzettek, szívósak voltak, mint általában a tanyákon élő emberek. Napok óta tudták, hogy a Körösök vízszintje vészesen emelkedik, de arra nem gondoltak, hogy a gátakat áttöri a megáradt folyó, s éppen ott, ahol áttörhetetlennek hitték.

– Az iskolát nem öntötte el a víz? – kérdezte Miklós.

– Nem – mondta Imre. – Az iskola a Vértes-halomra épült. Odáig nem jött föl a víz. – Az iskola napsütötte udvarán beszélgettek, és Miklós arra gondolt, hogy mi lenne vele, ha szülei meghalnának. Milyen jó, hogy a Tercel nem szokott kiönteni, még az olvadás után és nagy esőzések idején sem.

– A bátyád hol lakik ? – kíváncsiskodott.

– Pesten. Zsófi nénémnél.

–Az ki?

– Édesanyám nővére. Zsófi néni Ferkó gyámja. Az én gyámom a nagybátyám, Balla Zsigmond.

– Ismerem őket. A nagybátyádat is és a feleségét is. Sonntágék után a leggazdagabbak a községben.

Imre megvonta a vállát.

– Azt nem tudom – mondta. – De az biztos, hogy nagyon szép házuk van.

– A Kossuth Lajos utcában – mondta Miklós, és leguggolt. Ceruzájával a keményre taposott, homokos talajon rajzolni kezdett, közben magyarázott: – Ez itt a Hősök tere, látod? Itt van az iskolánk, innen nyílik a Kossuth Lajos utca. – Megvakarta fejét, felnézett Imrére. – Én meg tudod, hol lakom? – kérdezte, és választ sem várva folytatta: – Itt – mutatott a homokba rajzolt térkép egyik pontjára, vagy négyarasznyira a berajzolt iskolától –, a Rókás-dűlőben. Figyelj, át kell menni a Hősök terén, és itt be kell fordulni a Pöltenberg utcába. Irtó széles, nagyon szép utca, két oldalán gömbakácok vannak. Legalább két kilométert kell gyalogolni a vasúti sorompóig. A sorompón túl már kevesebb fa van, meg szegényesebbek a házak is. Aztán úgy ötszáz méter után át kell menni a Tercel hídján, és onnan kezdődik a Rókás-dűlő. Mi ott lakunk, a Homokos utcában. Van ott egy nagy kovácsműhely. A mellette levő házban lakunk. Eljöhetsz hozzánk, amikor csak akarsz. – Felállt, Imrére nézett. – Jó messziről járok iskolába, ugye?

– Hát ez nincs is olyan messze. Én tíz kilométert gyalogoltam mindennap.

– Hát nem mondom. Szép kis séta lehetett. Szeretsz gyalogolni? Már úgy értem, hogy csatangolni?

– Szeretek.

– Ha akarod, én megmutatom neked az egész környéket. Van ám itt minden: kastély, őspark, olyan fák vannak benne, amilyeneket máshol nem találni. Még várrom is van. Valamikor igazi vár volt. Aztán a várhely túlsó oldalán van a Füzesi-tó, abba folyik a Tercel, és a folyó mellett van a Cérnagyár.

A tanítás után együtt mentek haza. A többiek üvöltve elhúztak mellettük, csak a lányok nem üvöltöttek, nyugodt, kimért léptekkel sétáltak hazafelé.

– Kérdeznék tőled valamit, Imre – mondta Miklós.

– Hát kérdezz.

– Balláék tudják már, hogy én vagyok a padtársad?

– Nem kérdezték, én meg nem mondtam. – Miklósra nézett. – Miért kérdezed?

Miklós hallgatott egy sort. Aztán azt mondta:

– Ha megtudják, hogy mellettem ülsz, szólni fognak a tanító úrnak, hogy ültessen el mellőlem.

Imre megállt, Miklósra nézett.

– És miért?

– Mert az én apukám börtönben van.

– Mit csinált?

– Semmit. Csak kommunista. A kommunistákat pedig börtönbe zárják. Ha nem hiszed, megkérdezheted a tanító urat.

Imre továbblépett.

– Elhiszem – mondta. A gyenge szél belekapott Imre sötét hajába. Összekócolta. Az utca túlsó oldalán a templomkert vasrácsos kerítése napfényben fürdött, a hatalmasra nőtt ezüstfenyők eltakarták a kéttornyú barokk templom bejáratát. Átsétáltak az úttesten a parkba. A fehér murva csikorgott a talpuk alatt. A murvával felszórt út két oldalán díszbokrok, cserjék, köztük frissen festett padok, a padokon idős asszonyok ültek. Onnan jól lehetett látni a tér emeletes házait, a sárgára festett községházát, a Hangya Szövetkezet kétemeletes épületét, az evangélikus templomot, Schiller József kocsmáját a Pöltenberg utca sarkán. Lassan lépkedtek, nézték a virágzó bokrokat, a nemrég nyírt pázsiton ugráló feketerigókat. Az egyik padon öreg, fejkendős nénike ült, kenyérmorzsákat szórt a galamboknak, arcán lágy, megértő mosoly ült. Megálltak a bronzból öntött világháborús emlékmű előtt. Egy térdre rogyó, haldokló katonát ábrázolt, aki egyik kezével szuronyos puskájára támaszkodott, másik kezével rohamozó bajtársának köpenyét ragadta meg, mintha lábra akarna állni. A haldokló arca a fájdalomtól eltorzult, Miklós megállt, tűnődve nézte a fájdalmat sugárzó bronzarcot, s azon gondolkodott, hogy mit érezhet egy súlyosan sebesült katona a halála előtt.

– Nem bánod, hogy a többiek vörös Mikinek csúfolnak? – kérdezte váratlanul Imre. Miklós megvonta a vállát.

– Csúfoljanak. Különben is, én is kommunista leszek.

– Akarod, hogy én is az legyek? Hogy barátkozzak veled?

– Akarom – mondta Miklós.

2.

Balla Zsigáék már megebédeltek, de még az asztalnál ültek, amikor Imre hazaért. Illedelmesen köszönt, de köszönését nem fogadták. A szikár, szép arcú asszony a faliórára emelte tekintetét.

– Hol csavarogtál? – kérdezte.

– Nem csavarogtam – mondta Imre, és táskáját a szennyesládára tette.

– Mikor volt vége a tanításnak?

– Egy órakor.

– Nézz az órára – vette át a szót nagybátyja, és bort töltött a pohárba. – Hány óra van?

Imre a faliórára nézett.

– Kettő – mondta.

– Tíz percre van az iskola – mondta a szőke, kék szemű asszony. – És még azt mondod, hogy nem csavarogtál? Hazudsz is? – Hangja éles volt, sípoló.

Imre elvörösödött.

– Én nem szoktam hazudni – mondta kemény, visszautasító hangon.

– Ha nem csavarogtál, hol az isten csudájában voltál? – Balla Zsiga hangja barátságosabb, szelídebb volt, mint az asszonyé.

– Beszélgettem a barátommal.

– Barátoddal? No nézd csak, már van neki barátja. Pár napja jár iskolába, és tessék, már barátja van neki. – Irma kattogva felnevetett. –És ki a te barátod itt, Bodajkon?

Imre a szemközti falra akasztott színes bibliai képeket nézte. Egész sorozat volt belőlük. Mindegyiken Jézus volt látható.

– Irma nénéd kérdezett valamit – mondta Balla Zsiga.

– Hát a Zala Miklós a barátom – mondta a fiú, és a háta mögött összekulcsolta a kezét.

Irmát mintha darázs csípte volna meg, felugrott a székről. Arca lángolt, mondott valamit németül, aztán magyarul rikácsolta:

– Még csak ez hiányzott. Semmi más. Pont annak a börtöntölteléknek a fiával barátkozik. Hallod ezt, Zsiga?

– Hallom, hallom, de az isten csudájába, miért izgatod föl magad? – Idegességében egy hajtásra kiitta borát. – Hát honnan az isten csudájából tudhatná ez a szerencsétlen kölyök, hogy kik azok a Zaláék? Elmondta neki valaki? – Irma hallgatott. – No ugye!

Pillanatnyi csend támadt. Váratlanul megszólalt Imre:

– Én tudom.

Balla Zsiga megfordult, és a gyerek elé állt. Harmincegy éves volt, erős, izmos. Mutatóujjával megsimogatta fekete bajuszát, égő tekintetét a fiúra emelte.

– Nos? Halljuk, mit tudsz?

Imre bátran válaszolt.

– Miklós papája börtönben van. Szegeden.

Balla közelebb lépett.

– Azt is tudod, hogy miért van börtönben?

– Tudom – mondta bátran a gyerek. – Mert kommunista.

A szikár asszony elképedve Ballára nézett, majd a gyerekre.

– És azt mondod, hogy a barátod? – kérdezte.

– Igen. A barátom. – A fiú az asztalt nézte, éhes volt nagyon. – Ebédelhetek?

– Nem – mondta keményen az asszony. – Aki nem jön haza időben, az ott ebédeljen, ahol csavargott.

Imre tágra meresztette a szemét. Nem értette, hogy mi történt. Eddig még nem fordult elő életében, hogy nem kapott ebédet. Igaz, szegények voltak nagyon, de sohasem éheztek.

– Nem kapok ebédet? – kérdezte elhűlve.

– Ma nem. Ez a büntetésed. Ebben a házban rend van. Ezt neked is meg kell tanulnod.

– De én éhes vagyok.

– Elhiszem. Jöttél volna haza időben. – Az asszony hangja még szigorúbb lett. – Jól jegyezd meg, amit most mondok. Amíg itt laksz minálunk, addig nem barátkozhatsz Zala Miklóssal.

Imre dühödt keserűséggel válaszolt:

– Azzal barátkozom, akivel akarok.

– Elég legyen! – Balla hangja csattant, mint a szíjostor. – És ne szájalj. A mi kenyerünket eszed, azt csinálod, amit mondunk. És egy szót se többet. Öltözz át, készítsd el a leckédet, utána Irma néni megmondja, hogy mit kell csinálnod. Mert nálunk mindenkinek dolgoznia kell.

Imre szemét ellepték a könnyek, de visszatartotta a torkát szorongató sírást. Megfordult, és kiment a konyhából. A tornácra rásütött a nap, az oszlopok árnyékai kirajzolódtak a vakító fehér falon. Imre szobája közvetlenül a padlásfeljáró mellett volt. Valamikor kamrának használták, csak azután ürítették ki, amikor úgy döntöttek, hogy Imrét magukhoz veszik. A szobácskát szinte szerzetesi egyszerűséggel rendezték be. A katonai vaságyon kívül egy barna ruhásszekrény, egy asztal, két szék, mosdóállvány és lavór volt csak benne. A mennyezetről egy huszonötös égő lógott le. Imre bement, leült a keményre tömött szalmazsákra, és maga elé bámult. Hogy miért is haltak meg a szülei? Tavaly nyáron még milyen boldogok voltak a tanyán. És miért éppen ide hozták őt? Miért nem Zsófi nénihez vitték, Budapestre? Hányszor, de hányszor hallotta édesanyjától, „az a Zsiga, az a Zsiga, hova tette az eszét, amikor azt a gőgös sváb lányt feleségül vette”. Olyankor az apja vidáman felkacagott: „Ejnye már, Pannám – mondta –, jó helyen volt a sógor esze, biz’ isten jó helyen volt, amikor azt a hideg szemű német tündért kiválasztotta magának. – Aztán gajdolva folytatta: –Száz hold, az száz hold, csillagom. Így lett Zsiga első gazda Bodajkon.” „Első cseléd – mondta az anyja –, mert cselédre volt szüksége annak a szukának, tanult magyar cselédre, mintagazdára, nem pedig férjre. Nagy árat fog fizetni ezért a házasságért az én jó bátyám. Nagyon nagy árat. Annak az Irmának nem lehet ám gyereke. Akkor meg minek a vagyon? Csak azért, hogy legyen?” Apja megtömte a pipáját, pöfékelt kettőt-hármat, megvakargatta fejét, és a csillagos eget bámulta. „Tudod, Panna – kezdte lassan, elgondolkodva –, Zsiga valójában nem rossz ember. Istenem, többre akarta vinni. Neki minden a gazdálkodás. De mit ér egy főiskolát végzett paraszt föld, gazdaság nélkül? Anélkül csak tanult cseléd, mások kutyája. Igaz-e, Kozák?” –A puli vakkantott, és két mellső lábát maga alá húzta. „Most aztán gazdálkodhat. A templomban fenntartott helyük van, mert a Schiller család valamikor még lelkészt is adott a községnek.”

Imre már akkor tartott Irma nénitől, amikor még csak hallomásból ismerte. Félt tőle. És most is fél. Neki idegen ez a szép, szőke asszony. Neki csak Zsiga bácsi a rokona. Most sem érti, hogy Feri bátyja, aki tavaly két vagy három hetet töltött Bodajkon, miért jött vissza megbűvölve a nyaralásból, és miért beszélt olyan csodálattal Irma néniről, mint egy tündérkirálynőről. Igaz, Feri furcsa gyerek, alkalmazkodó, hízelgő, megalázkodó. Ő biztosan kapott volna ebédet. Kihízelegte volna magának. De ő inkább éhen hal, akkor sem fog könyörögni. Egyék meg. Neki nem kell.

Levetkőzött. Ruháját összehajtogatta, betette a szekrénybe. Magára vette a kockás flanelinget, a kordbársony sváb nadrágot, belebújt jancsiszegekkel televert talpú bakancsába, és az asztalhoz ült. Gyomrába belemart az éhség. Tanulnia kéne, de semmi kedve sincs hozzá. Üres tekintettel bámulta a meszelt falat. Hallotta, hogy nyílik az ajtó, de nem fordult hátra. Balla állt meg mellette, súlyos tenyerét a fiú vállára tette, enyhén megszorította.

– Miért nem tanulsz? – kérdezte, és ráült az asztal szélére.

Imre megvonta a vállát.

– Nézz rám!

A fiú keményen összezárta a száját, és lassan felemelte arcát.

– Nagyon éhes vagy?

– Nem vagyok éhes.

– Hoztam egy kis szalonnát meg kenyeret. – Benyúlt a zsebébe, és kihúzott egy csomagot. Kibontotta, és az asztalra tette. Jókora darab füstölt szalonna volt a csomagban. Imre szájában összefutott a nyál, nagyot nyelt, de továbbra is néma maradt. – Itt van egy darab kenyér is. Tessék. Edd meg!

– Nem kell – mondta Imre. – Maguktól semmi sem kell. Nem vagyok éhes.

Olyan csökönyös, gondolta Balla Zsiga, mint az apja volt. Annak is beszélhetett az ember. Ha megmakacsolta magát, minden szó falra hányt borsó volt. Most mi az isten csudáját csináljon a gyerekkel? Ha megveri, még makacsabb lesz. „Tudod, Zsiga – jutott eszébe sógora mondása –, én már csak olyan vagyok, mint a föld. Ha döngölnek, ütnek-vernek, csak keményebb leszek. És tömörebb lesz bennem az elszántság, az akarat, de a gyűlölet is. Én nem bírok, de nem is akarok alkalmazkodni. Még akkor sem, ha beledöglök. Te másfajta ember vagy, tanult ember, téged már megsüvegel a paraszt. Te még sokra fogod vinni. Csak az nem biztos, hogy boldogabb leszel, mint mi. Vedd csak el azt a német lányt. És majd meglátod. Nem fogsz te gyökeret ereszteni abban a sváb községben. Más emberek azok. Nem alföldiek. Tiszták, takarékosak, dolgoznak is látástól vakulásig, de valahová elrejtik a szívüket. Egyetlen érzést ismernek. A gyarapodás örömét. Még többet szerezni. Még gazdagabbnak lenni.”

Komor tekintettel nézte a gyereket, és arra gondolt, lám, sok mindenben igaza lett sógorának. Irmát nem bírja legyőzni. Uralkodik rajta, néha úgy kezeli őt, mintha nem is a hites ura, hanem fizetett cselédje volna. Az első cselédje. De az úristenit, addig nem nyugszik, amíg be nem töri az asszonyt. A fiú fejére tette széles, erős tenyerét.

– Hát jól van, Imre – mondta –, ha nem vagy éhes, ne egyél. – Felállt, visszacsomagolta a papírba a szalonnát és a kenyeret, aztán a zsebébe csúsztatta. – De szeretnék neked megmagyarázni valamit. A törvény szerint én vagyok a gyámod. Én és Irma néni. Te engedelmességgel tartozol nekünk. Mert még gyerek vagy. Semmid sincs. Csak az, amit tőlünk kapsz. Mi azt akarjuk, hogy becsületes, dolgos ember váljék belőled. Nem akarunk neked rosszat. Csak szót kell értenünk egymással. És akkor jó dolgod lesz. Ha makacskodsz, annak csak te iszod meg a levét.

– Én nem akarok itt maradni. El akarok menni innen.

– Hová az isten csudájába mennél?

– Akárhová.

– Rajtunk kívül senkid sincs.

– Akkor sem maradok itt.

– Elszöksz? Ostoba kölyök. Visszahoznak a csendőrök. Gondolkozz. Nem vagy te buta gyerek. Irma néni nagyon jó asszony. Csak szót kell fogadni neki. Ha ő azt mondja, hogy nem barátkozhatsz Zala Miklóssal, akkor annak oka van. Hát ne barátkozz vele. Sok gyerek van még az osztályotokban, akivel barátkozhatsz. Rendes, becsületes szülők gyerekei. Az nekünk sem jó, ha híre megy, hogy Dávid Imre a börtönbe zárt Zala fiával barátkozik. Ebben a nagyközségben az emberek nem szeretik Zaláékat. Majd ha nagyobb leszel, megmagyarázom, hogy miért nem. – Megfordult, és kiment a szobából.

3.

A nap még melegen sütött, amikor Imre keresztülszaladt a Hősök terén, és Schiller József kerthelyiséges kocsmája mellett befordult a széles Pöltenberg utcába. Lassította lépteit, mert erősen lihegett. A házakat hatalmas udvarok választották el egymástól, a kerítések és a széles, kétszárnyú kapuk gondozottak, frissen festettek voltak. A járdát cementlapokból rakták ki, a járda és a vízlevezető árok között a virágágyásokon jól látszottak a gereblyézés friss nyomai, sok ágyasban már pompáztak a tulipánok, a nárciszok. Az úttest két oldalát vastag törzsű vadgesztenyefák övezték, és nem gömbakácok, mint az utca elejét. Az egyik ház előtt idősebb sváb nénike virágpalántákat ültetett az ágyásba. Imre köszönt, a nénike hátranézett, fogadta a fiú köszönését, rámosolygott, aztán sovány, napsütötte, ráncos kezével megigazította sötétkék, mintás fejkendőjét.

– Tessék mondani, néni kérem, jól megyek a Rókás-dűlő felé?

Az anyóka rossz magyarsággal válaszolt:

– Ja, natyon jó. Mintyá lesz majt patak mek híd, és túlnan oldal már lenni a tülő. Az Rókás-tülő.

Imre megköszönte, aztán vidáman, majdnem ugrándozva ment tovább. Ahogy közeledett a patakhoz, feltűnt neki, hogy itt a házak egyszerűbbek, már a kerítések sem olyan hivalkodók, színesek, mint az utca elején, egyes helyeken már virágágyások sem voltak, viszont annál több tavalyról ott maradt, megfeketedett gazt látott, a vízlevezető árokban pedig mindenféle szemetet, ócskaságot. Átment az árterületet is átívelő Tercel patak hídján. A széles és mély mederben most békésen folydogált az alig derékig érő víz. Imre megállt. Onnan már jól látta a nagy kiterjedésű dűlő falombok közül előbukkanó házait, a nyílegyenes, egymást keresztező utcákat, a távoli fürjesi dombok napsütötte oldalában a vakítón fehér falú présházakat és a borospincék terméskőből kiképzett bejáratait.

Hamar megtalálta a kovácsműhelyt és Miklósék cseréptetős házát. A széles utcák itt nem voltak kövezettek, a kocsikerekek szabdalta árkokban nem száradt ki a víz, a járda agyagos földjét keményre taposták az utca lakói. A kertekben, az üres telkeken meg a házak előtt gyerekek hancúroztak, a felnőttek pedig serényen dolgoztak a veteményesekben. Mindenfelé nagyon sok fa, bokor volt. A kovácsműhely előtt három szekér várakozott, a lovak a saroglyához voltak kötve, egy középkorú, köpcös, bőrkötényes, kopasz ember az egyik lovat patkolta, a szekeres segített neki, a többiek cigarettatázva a kovács munkáját nézték.

Miklós az anyjával a kertben ásott. Rögtön észrevette a kapun belépő Imrét, arcára kiült a csodálkozással együtt az öröm is. Alsó karjával megtörölte izzadó homlokát, és boldogan mondta:

– Édesanyám, nézze csak, az Imre. Dávid Imre.

A sovány, fekete fejkendős asszonyka felegyenesedett, és az ásó nyelére támaszkodva, hunyorogva nézte a kapun belépő fiút. Aztán letette az ásót, és a fiát követve a kertből az udvarba ment. A házból egy öregasszony jött ki, fehér haja kilátszott a fejkendője alól, lisztes kezét kötényébe törölgette.

– Kezicsókolom – köszönt Imre illedelmesen, és mosolyogva nézett az egyik asszonyról a másik fáradt, megtört arcába.

– Isten hozott – mondta Zaláné. – Gyere beljebb. – Felment a tornácra, és kinyitotta a konyha ajtaját. A nagyanyó előrement. Ők csak utána léptek a konyhába.

– Imre – mondta meghatódva Miklós –, jaj de örülök, hogy eljöttél. Már annyit meséltem rólad édesanyámnak. – Imre becsukta az ajtót, és zavartan megállt a tágas, egyszerű bútorokkal berendezett, tiszta konyhában. – Gyere, ülj le – mondta Miklós, és a kanapéra mutatott. Imre leült és körülnézett. Mintha a tanyájuk pitvarában lett volna. Csak ez inkább konyha volt és nem igazi pitvar, hiányzott a kemence meg sok minden más, őt mégis a tanyájukra emlékeztette. Rászakadtak az emlékek, és eszébe juttatták árvaságát, kiszolgáltatottságát, mindazt, ami az elmúlt napokban, órákban történt vele. Torkát a sírás szorongatta, szeme megtelt könnyekkel. Miklós aggódva nézett rá.

– Valami baj van? – kérdezte.

– Én nem akarok Balláéknál lakni. Nem akarok… – És olyan keserves sírás fogta el, hogy Miklósnak elszorult a torka. Zaláné a fiú mellé ült, átölelte a vállát, anyáskodva magához vonta. A tésztát gyúró nagyanyó mozdulata egy pillanatra megállt.

– Sírj csak, bogárkám, sírd csak ki magadból a bánatodat – mondta, és a nyújtófáért nyúlt. – Bántottak? – kérdezte aztán.

– Nem adtak enni – zokogta a gyerek.

– Édes Istenkém, hát miért nem ezzel kezdted? Szereted a krumplilevest? – kérdezte Zaláné. – Maradt még délről. Megmelegítem. – S azzal máris a sparherdnél termett, ott ügyeskedett, a nagyanyó meg helyet csinált az asztalon, a konyhaszekrényből tányért, a fiókból kanalat vett elő, az asztalra tette, azután ügyes mozdulattal kenyeret szelt.

– Ehetsz ám szalonnát is – mondta –, vagy ha jobban szereted a rántottát, azt készítünk. Hagymával.

– Tej is van még egy kevéske – mondta Miklós. Igaz, hogy az a tej az ő holnapi reggelije, de miért mondaná, hiszen szívesen Imrének adja, jó lesz neki reggel a rántott leves is.

Imre nem kérette magát. Olyan mohón evett, mint egy kiéhezett farkas, közben töviről hegyire elmesélte, hogy mi történt Balláéknál.

– És tudják, hogy idejöttél? – kérdezte Miklós.

– Nem tudják. Honnan tudnák? Én úgysem megyek vissza hozzájuk.

Zaláné a tűzhely mellett állt.

– Hát fiacskám – mondta szelíd hangon –, én szívesen befogadnálak. Ahol három szájra jut étel, marad a negyediknek is. Meg aztán Miklóssal még el is alhatnál. Csakhogy mégsem fogadhatlak be, mert a törvény nem engedi.

– A csendőrök visszavinnének Zsiga bátyádhoz – mondta a nagyanyó –, mert hát ő a te törvényes gyámod.

– Meg a felesége – fűzte hozzá Zaláné. – Ezért hát azt mondom neked, menj te csak szépen haza. Mert nem tehetsz mást. Ide mindig eljöhetsz. Mi szívesen látunk.

– Amikor csak akarsz – tette hozzá az öregasszony. Megsimogatta Imre fejét. – Érted, mit mondok, ugye?

– Értem.

– Akkor jól van – mondta Zaláné, és kiment a konyhából.

Imrét megnyugtatták az asszonyok szavai, már nem volt éhes, s talán ezért lett vidámabb, tele hassal már a jövőjét sem látta olyan vészesen borúsnak, mint órákkal előtte.

– Tudod, mit fogok csinálni, ha Zsiga bátyámék gonoszkodnak velem? – A nagyanyó ránézett, de nem kérdezett semmit. Imre folytatta: – Leöntöm petrollal a házat, és felgyújtom. Akkor aztán megnézhetik magukat.

– Hülyeség! – mondta Miklós. – A javítóintézetbe visznek.

– Engem ugyan nem. Mert én megszököm.

– Aztán hova? – kérdezte az öregasszony. – Megtalálnak. Meg aztán a gyújtogatás nem jó. És akkor mit csinálsz, ha leégnek a többi házak is? A fél község… Ejnye, de bolond gyerek vagy te. Gyújtogatni? Ki hallott már ilyet!

Imre hallgatott.

– És ha megszöknél, hová bújnál? – kérdezte Miklós. – Nem ismered a környéket.

– Te ismered?

– Mint a tenyeremet. Minden bokrot, barlangot, erdei csapást. De ismerem a régi bánya aknáit, még a régi téglagyár romjait is.

A gyerekek kimentek az udvarra, a diófa alá, s ott folytatták a beszélgetést.

– Ha te ilyen jól ismered a környéket – mondta Imre –, akkor megszökhetnénk együtt.

– És mi lenne édesanyámmal? Nem hagyhatom itt. Amikor édesapámat elvitték a csendőrök, rám bízta édesanyámat. Nekem kell megvédenem őt. Meg a nagyanyámat is. A jó ég tudja, hogy mikor engedik ki édesapámat a börtönből.

Imre leült a lócára, tenyerével a tölgyfa asztal lapját simogatta. Egy kis idő után Miklósra nézett.

– Tudod mit? Szabadítsuk ki apukádat a börtönből – mondta.

Miklós felnevetett.

– Kiszabadítani? Hát láttál te már börtönt?

– Még nem.

– Gondoltam. Mert ha láttál volna, akkor tudnád, hogy a börtönből nem lehet csak úgy kiszabadítani valakit. Én láttam a Csillagbörtönt Szegeden. Édesanyámmal voltam ott. Beszélőn. Persze engem nem engedtek be. Én odakünn várakoztam, de jól megnéztem magamnak akkor a börtönt. Onnan bizony nem lehet megszöktetni senkit sem. Még akkor sem, ha fegyverünk volna. – Leült ő is, karját hátralógatta a támla mögé, tekintetével a távolba révedt. – Meg aztán, tudod, apám azt mondta, hogy én a tanuláson kívül ne törődjek semmi mással. Az a legfontosabb, hogy jól tanuljak. Okosabbnak kell lennem az urak gyerekeinél. Érted, mit mondok? Ha megszöknénk, hogyan tanulhatnánk? Sehogyan. És vadember lenne belőlünk. Azt hiszed, én már nem akartam megszökni? – Legyintett. – Nem is egyszer. Amikor apámat elvitték a csendőrök, akkor nekem nagyon rossz volt. A fiúk nemcsak csúfoltak. De volt úgy, hogy meg is vertek. De nem is egyszer. Persze mindig többen voltak.

– És te hagytad magad?

– Nem hagytam. De mondom, hogy mindig többen voltak.

– Most már nem leszel egyedül – mondta Imre, és ökölbe zárta ujjait. – Csak merjen hozzád nyúlni valaki.

Már alkonyodott, amikor Imre hazaindult. A kapuban azt mondta Miklósnak:

– Maradj, hazatalálok.

4.

Balláék tűvé tették Imréért az egész házat, fellármázták a környéket is. Irma azt mondta, hogy jelentsék a fiú eltűnését a szárnyparancsnokságon, de Balla leintette.

– Ne veszítsd el a fejedet. Nem kell nagydobra verni a dolgot.

Az asszony sipákolt, hogy ilyen botrány meg olyan botrány, hogy miért is vették magukhoz azt a gazembert, miért nem vitték az árvaházba, most aztán főhet a fejük. De csak kerüljön a szeme elé.

– Jól van már – mondta Balla, és szembefordult az asszonnyal.

– Hát hogy az isten csudájába gondolod te? Csak nem hagyom, hogy a húgom fiát árvaházba vigyék!

– Akkor legalább Ferkót vettük volna magunkhoz. De majd én embert faragok abból a csibészből. Csak kerüljön elő. Azt hiszem, nem fogja elfelejteni ezt a napot.

Balla Zsigmond megállt az asztalnál.

– Mondok neked valamit, Irma. Jól jegyezd meg. – Hangja kemény volt, határozott. – A gyerek nem a te tulajdonod. Minden a tiéd. A ház, a gazdaság. De a gyerek nem. Ha megtudom, hogy egy ujjal is hozzáérsz, csak egyetlenegy ujjal is…

Az asszony közbevágott. Szép arca lángolt az indulattól.

– Akkor mi lesz? – kérdezte kihívóan. – Talán megversz? Hát azt hiszed, hogy félek tőled, te senkiházi?!

Balla Zsiga gúnyosan nézett az asszonyra. Most itt az alkalom, hogy visszavágjon neki, hogy megalázza. Közelebb lépett hozzá.

– Az vagyok. Senkiházi. És te tudod, mi vagy? Megmondjam, hogy mi vagy? – Közel hajolt az asszony szép arcához. – Te egy némber vagy. Meddő némber! Ezért gyűlölsz minden gyereket. Mi a francnak kell tenéked a vagyon, a gazdaság? Kire hagyod, ha megdöglesz?

Irma elsápadt.

– Ezt még megbánod – mondta gyűlölettel. – Ezt még nagyon megbánod.

Balla Zsiga nem törődött vele, elment József kocsmájába, hogy leöblítse haragját. Az utcán nem fordult hátra, nem vette észre a kapun belépő fiút.

Imre egyenesen a szobájába ment. A kutya veszettül ugatott, az asszony kiment az udvarra, körülnézett. Imre szobájában égett a lámpa. Rozi, a negyvenéves cselédasszony, kicsit hajlott háttal, a tehénistállóból jött ki.

– Azután jött – mondta, és a világos ablakra mutatott –, hogy a gazda elment.

Irma végignézett rajta.

– Jól van. Menj a dolgodra.

– Megyek, persze hogy megyek. Csak éppen mondtam.

Irma belépett Imre szobájába. A fiú az asztalnál ült, előtte füzetek, könyvek. Oldalról felnézett az asszonyra, de nem állt fel, nem is köszönt.

– Hol csavarogtál? – kérdezte Irma, és megigazította virágmintás, nyakig begombolt blúzát.

– Sehol.

– Állj fel!

Imre engedelmeskedett. Száját összezárta, de bátran nézett az asszony szemébe.

– Hol csavarogtál?

A fiú mélyet lélegzett, de nem felelt.

Irma elvesztette türelmét, és arcul ütötte a gyereket. Fájt az ütés, de Imre, mintha nem érezte volna a fájdalmat, mozdulatlanul, némán állt. Konoksága csak olaj volt a tűzre. Az amúgy is elkeseredett asszony, mintha eszét vesztette volna, a fiúnak esett, és úgy megpofozta, hogy Imre orrából dőlt a vér, de továbbra is néma maradt, csak állt, mintha gyökeret eresztett volna a lába. Vére végigfolyt állán, rácsepegett ingére. Ijesztő nyugalma zavarba hozta a feldühödött asszonyt, aki hirtelenében nem tudta, mit tegyen, tehetetlennek érezte magát, s nyugtalanító szorongás lett úrrá rajta. Úgy érezte, hogy a vérző, megvert gyerek legyőzte, megalázta őt, és most tehetetlenül, kiszolgáltatva áll előtte. Kirohant a szobából. Kis idő múlva Rozi ment be hozzá. A hajlott hátú cseléd sajnálattal nézte a még mindig mozdulatlanul álló gyereket, aztán vizet öntött a lavórba, és anyáskodva megszólalt.

– Ó, te szegény kis árva, hát így elbánt veled az a csúnya asszonyság? Ejnye, ejnye, galambocskám. Hogy törne le annak a keze, aki az árvát megüti. Gyere, csillagom, Rozi néni majd meggyógyít. Na, gyere szépen. – A mosdóhoz vezette a gyereket, miközben beszélt hozzá, vigasztalta, míg végül Imre halkan sírni kezdett, mert Rozi kedveskedése eszébe juttatta édesanyját. – Most levesszük ezt a szennyes inget, így ni, szépen, aztán Rozi nénéd kimossa belőle a vért. Most hajolj előre, csillagom, így ni, nézzük csak az arcocskádat. – Lágyan mosni kezdte a fiú véres arcát, duzzadt orrát. – Ugye nem fáj? – A fiú orra tovább vérzett. Rozi hanyatt fektette a gyereket, orrára vizes kendőt tett, hogy a vérzés elálljon. Imre mozdulatlanul feküdt, a félhomályos mennyezetet bámulta, s valami furcsa boldogságfélét érzett. Erős maradt, nem jajgatott, és ez nagyon jó. Mert nem az az erős, aki üt, mondta mindig az apja, hanem az, aki állja, bárcsak Miklós is láthatta volna. Mindegy. Barátságukat a vérével pecsételte meg. És ez mégiscsak valami.

Rozi beszappanozta a vérfoltos inget, sokáig áztatta, aztán dörzsölte, közben beszélt, mondta a magáét:

– Okos fiú vagy te, Imruskám, tudom én, hogy okos vagy. De az okos gyerek tudja, hogy parancsolnak neki. Mert még gyerek. És akinek parancsolnak, annak engedelmeskednie kell. Én is engedelmeskedek. Mert cseléd vagyok, teneked pediglen azért kell engedelmeskedned, mert szegény rokon vagy. Ajaj, tudnék ám én mesélni szép dolgokat. Húsz éve szolgálok itt. Tizenöt éves voltam, hogy idekerültem, Irma nénéd tán hét- vagy nyolcéves volt akkor. Engemet is sokszor megvert. Mert ő már ilyen. Aztán megbánja ám, és úgy sír, mintha őt verték volna meg. Nem kell vele törődni, kicsim. Így bánik ő mindenkivel. Még Zsiga bátyáddal is. No, vérzik még az orrocskád? Ugye már nem? Katonadolog ez, galambocskám. Hej, amikor én olyan kicsi voltam, mint te, de sokszor megvertek. Látod, mégis felnőttem.

– Kicsavarta az inget. – Ezt majd kiakasztom száradni. – A kockás flanelinget az ágyra tette. – Vedd ezt magadra. – A fiú szó nélkül engedelmeskedett. – Aztán mondok én neked még valamit – mondta Rozi, és lehalkította hangját. – Ha máskor nem kapsz ebédet, nem kell ám megszöknöd. Bejössz hozzám a kisházba, tudod, hol van, a nyári konyha mellett, adok én neked mindenféle jót. Csak Irma nénédnek nem szabad megtudnia. Érted, galambom? – Imre bólintott. Rozi hozzáment, megsimogatta fejét, lehajolt, megcsókolta a gyerek homlokát. – Katonadolog.

– Köszönöm, Rozi néni. – Az asszony kiment, Imre fázott, magára vette a zekéjét, és újból az asztalhoz ült, tanulni kezdett. Éppen végzett a számtanpéldákkal, amikor belépett hozzá Irma. A fiú felállt, kíváncsian nézett az asszony szép arcába, nem tudta mire vélni újabb látogatását. Irma leült a székre, belenézett a füzetbe. Négy polgári iskolát végzett, okos nő volt, a számtanhoz meg különösen értett, hiszen a gazdaság kereskedelmi és pénzügyi dolgait ő intézte, méghozzá eredményesen, mindig tudta, mikor mit kell eladni, mit érdemes vásárolni, ő tárgyalt a kereskedőkkel, a bankkal, ő vette fel a kölcsönöket, ő írta alá a váltókat, ha arra volt szükség, ő mondta meg azt is, hogy jövőre mit kell termelni, mit érdemes tartalékolni. Lassan a fiúra emelte tekintetét.

– Hogy állsz a tanulással? – kérdezte. Hangja barátságos volt. Imre keze fejével megtapogatta száját. Alsó ajka a veréstől megduzzadt.

– Még a történelmet kell átnéznem.

– Mit tanultok történelemből?

– A honfoglalást.

Az asszony bólogatott. Nehezére esett a beszélgetés.

– Ne haragudj rám – mondta halkan. – Ideges voltam. Nagyon haragszol? – Zavarta a fiú átható tekintete.

– Engem az édesanyám sohasem ütött meg – mondta Imre. – Még édesapám se. Soha.

Irma nagyot nyelt.

– Ha jól fogsz viselkedni, ha engedelmeskedni fogsz, én sem foglak bántani. Soha. Érted? Itt nálunk mindenkinek megvan a munkája. Nekem is. Én már hajnali háromkor talpon vagyok. A te munkád a tanulás, az engedelmesség. Azt akarom, hogy dolgos ember légy. Szófogadó, dolgos ember. Tessék, mondd meg énnekem, mit tegyek, ha nem hallod meg a szép szót, ha nem vagy engedelmes, ha elcsavarogsz? Te nem büntetnél?

Imre hosszan hallgatott.

– Veréssel engemet nem lehet büntetni – mondta aztán. – És ha engemet még egyszer meg tetszik verni… – Elhallgatott, nem merte kimondani azt, amit gondolt.

– Folytasd. Bátran. Mi lesz, ha még egyszer megverlek? No, halljam. Mit forgatsz a fejedben?

– Én akkor felgyújtom a házat. Isten bizony. Mindent. Az istállókat is. Az ólakat is.

Az asszony arcáról lesoványodott a kesernyés mosoly.

– Te nem tudod, mit beszélsz.

– De tudom. Én nem akartam idejönni. Engem úgy hoztak ide. De engem édesapámék sohasem vertek meg.

– Na jól van, fiam. Erről még beszélgetünk. Tudod, hogy hol van József bácsi vendéglője?

– Tudom. A gyógyszertár mellett.

– Menj oda, és mondd meg Zsiga bátyádnak, hogy azonnal jöjjön haza. Mondd meg, hogy én üzenem.

– Jó – mondta Imre. – Megyek.

5.

Az asszony és Imre a tornácon álltak, amikor Balla Zsiga belépett a kapun. Nem volt részeg, nem dülöngélt, de Irma tudta, hogy ivott, rá volt írva szomorú arcára. Balla Zsigát az alkohol ellágyította. Másokat kötekedővé tett az ital, ezt a bikaerős, dolgos embert nagyon szomorúvá tette. Balla Zsiga ilyenkor elhagyottnak, árvának, szerencsétlennek érezte magát. Ilyenkor csendesen behúzódott a kocsma sarkába, és még csendesebben kesergőket énekelt, mintegy önmagának. Szép, meleg bariton hangja volt. Nem bántott senkit, de megbánta az, aki ilyenkor belekötött. Ideköltözése után egy-két alkalommal megtörtént, hogy belekötöttek. Sértegették, gúnyos megjegyzéseket tettek rá, kötekedtek vele, mint a nagy duhajkodó hírében álló Schmietter Pál is. Egy alkalommal a nagydarab ittas fiatalember átült az asztalához, és egyfolytában sértegette. Balla Zsiga csendesen megszólalt: „Hagyd abba, testvér, és hagyj engem békén. Ülj vissza az asztalodhoz, mert félek, hogy baj lesz, nagyon nagy baj.” Schmietter Pál felröhögött, és a vendégek hahotázása közben Balla Zsiga félig telt borospoharába sört öntött, megsózta, megpaprikázta. „Ezt most megiszod az egészségemre. Világos? És azt mondod: proszit, Schmietter úr.” Ezzel a poharat Balla Zsiga szája elé emelte. „Rajta, mert ha nem iszod meg, istenemre, megitatom veled.” Balla Zsiga szomorú arccal nézett a kötekedőre. „Kár volt ezt tenned, Schmietter Pál, nagyon nagy kár” – mondta, és azzal megfogta a borospoharat tartó kéz csuklóját, megszorította, és ahogyan lassan felállt, egyre erősödött a szorítása, Schmietter Pálnak az volt az érzése, hogy csuklóját satu közé tették, és most csavarják, egyre csavarják, amíg össze nem roppan a csontja. A poharat tartó ujjai elzsibbadtak, szétnyíltak, a pohár az asztalra esett, összetört, és akkor Balla Zsiga erősített szorításán, és a férfi karját lassan hátracsavarta. A nagy, erős ember tehetetlenül vergődött, egyszerűen képtelen volt másik karját megmozdítani, a fájdalom belenyilallt vállába, sápadt arcát, homlokát kiverte a veríték, lábai megrogytak, satuba fogott karja pedig egyre jobban a háta mögé került és egyre feljebb, ő meg, mintha a gyomra fájna, összegörnyedt, nyüszítő hangok hagyták el torkát, hörgött a fájdalomtól, és akkor Balla Zsiga a másik vaskezével belemarkolt a férfi bársonynadrágjának az ülepébe, és a nagydarab, mintegy kilencvenkilós embert csak úgy erőből felemelte a feje fölé, és döngő, de komótos léptekkel megindult az ajtó felé. Valaki szolgálatkészen kinyitotta az ajtót, Balla Zsiga pedig a nyitott ajtóból kidobta az embert az őszi sárral behordott útra. „Sajnálom” – mondta, aztán szomorú arccal visszament az asztalához, odaintette a cigányokat, bort rendelt, és meleg baritonján énekelni kezdett: „Édesanyám is volt nékem…”

Balla Zsiga most ott állt a tornác lépcsőjénél, és szomorú arccal Irmára meg a gyerekre nézett.

– Hát ti? – kérdezte.

– Épp most akartam Imrét érted küldeni.

– Értem? És miért? Én mindig hazajövök időben.

– Látom – mondta az asszony harag nélkül. – Akkor talán mehetünk is vacsorázni. – Felemelte hangját. – Bori! Boriska!

Fiatal, tizenhat esztendős, szép arcú lány ugrott ki a nyári konyha ajtaján.

Igenis, tekintetes asszony.

– Tálalhatsz.

Raguleves volt és csirkepaprikás nokedlival, tejfölösen. Bor is került az asztalra.

Csendben ettek. Bori leszedte a levesestányérokat, aztán az asztal közepére tette a paprikást. Irma először urának szedett, aztán Imrének és végül magának. Balla Zsiga pedig a poharakba bort töltött. Imre poharába is egy keveset, aztán szódavízzel felhígította.

– Szereted a paprikás csirkét? – kérdezte a fiútól.

– Szeretem – mondta Imre. – Csak mi ritkán ettünk.

– No, akkor most egyél.

Jó étvággyal ettek.

– Igaz is, fiam, hol az isten csudájába csavarogtál egész délután?

– A barátomnál voltam. Zala Miklósnál – mondta őszintén.

– Zaláéknál? – A férfi arca komor lett. Feleségére nézett, majd a fiúra. – És kikaptál legalább? – Ivott a borból. Irma a gyerek arcát nézte.

– Nem kaptam ki – mondta Imre.

– Szerencséd volt, hogy én nem voltam idehaza. Nagy szerencséd volt.

Irma a gyerekre nézett, aztán férjére.

– Nem mond igazat. Mondd csak meg Zsiga bátyádnak, hogy alaposan elláttam a bajodat. Mondd csak meg nyugodtan. Még az orrod vére is eleredt.

Imre felemelte arcát.

– Nem emlékszem rá. Folyt egy kicsit az orrom vére, de azért, mert elestem.

– Ne hazudj – mondta az asszony. – Nekem nincs szükségem arra, hogy hazugsággal megvédj. Megvertelek és kész. Ideges voltam. Utána bementem hozzád, és megkértelek, hogy ne haragudj. Te meg azt mondtad, hogy téged a szüleid sohasem vertek meg. És ha még egyszer megütlek, felgyújtod a házat. Az ólakat, az istállókat. Meg mindent. Ez az igazság. Így volt?

A fiú nem válaszolt.

– Na jó, hagyjuk – mondta Balla Zsigmond elgondolkodó arccal. A fiúra nézett. – Köszönd meg a vacsorát, és menj lefeküdni.

– Köszönöm a vacsorát. Jó éjszakát kívánok.

Már az ajtónál állt, amikor Balla Zsigmond utánaszólt:

– Várj csak, Imre!

A fiú megállt, megfordult.

– Édesanyád tizennégy éves korában cseléd volt a Wenckheim báró birtokán. Egyszer Kunsági, a jószágigazgató nagyon megverte. Anyád akkor sírva panaszolta nekem, és azt mondta, ha Kunsági vagy bárki még egyszer megüti, felgyújtja a kastélyt, az istállókat, ólakat meg mindent. Én nagyon megértettem anyádat, mert nálunk nem veréssel neveltek a szülők. Szeretettel és szép szóval. Én akkor azt mondtam anyádnak: „Értelek én, Pannám. Persze hogy értelek. De – mondtam neki – gondoltál-e arra, hogy ha felgyújtod a kastélyt, a majort, az istállókat, ólakat, elpusztulnak a jószágok, a lovak, tehenek, azok pedig nem bántottak tégedet soha. És elpusztulhatnak olyanok is, akik szeretnek téged a maguk módján. Kunságinak meg mi baja lesz? Semmi. Fizet a biztosító. De neked annál több lesz a bajod.” – Ivott a borból. – Igen, ezt mondtam anyádnak. Aztán másnap találkoztam én Kunságival. Megvártam őt, amikor hazalovagolt. Köszöntem neki illedelmesen, ahogy az uraknak dukál. És akkor azt mondtam neki: „Nagyságos uram, most csak ketten vagyunk a nagy Isten színe előtt. Nincs tanú rajta kívül. A nagyságos úr tudja, hogy én nagyon erős vagyok. Annak születtem. Ezért én azt mondom a nagyságos úrnak, hogy ha még egyszer hozzányúl Panka húgomhoz, akkor az Isten legyen irgalmas a nagyságos úrnak. Megértett, nagyságos uram?” Sötét volt, nem láttam az arcát, csak a hangját hallottam. „Megértettelek, Zsiga. Félreértés történt. Állj félre!” No, Imre, most menj, gondolkozz el ezen, és aludj jól.

Miután a gyerek kiment, Irma Ballára nézett. Az arca sápadt volt.

– Ezt ugye nem Kunságinak mondtad, hanem nekem?

– Vedd úgy, ahogy akarod – mondta Balla Zsiga. Nehéz kezét az asztalon nyugtatta. – Kérdeznék én valamit tőled, Irma. Szerettél te engem valaha?

– Szerettelek – mondta az asszony. – Bármilyen furcsán hangzik, tényleg szerettelek. Végül is miért lettem a feleséged? A vagyonod miatt? – Elnézett a férfi feje mellett, tekintete a múltba révedt.

Irma tizenhét éves volt, amikor apjával elment a megyében állomásozó huszárezred hagyományos lovasversenyére. Ott látta lovagolni Balla Zsigmond tartalékos hadapród őrmestert. Meglátta, megszerette. Az volt az érzése, hogy a csinos, fekete szemű tiszt őt, egyedül őt akarja elkápráztatni parádés lovaglásával. Annyit tudott Balláról, hogy diplomás mezőgazdász, és hamarosan búcsút mond a katonaéletnek. A verseny után sokat gondolt Ballára, pedig volt gondja éppen elég. Édesanyja súlyos betegen feküdt, neki kellett ellátnia a gazdasszony szerepét, meg kellett tanulnia a gazdaság vezetését, a cselédek irányítását. Sokat dolgozott. Mások bálba, táncmulatságba jártak, ő ezt nem engedhette meg magának, mert vállára kellett vennie a gazdasággal járó gondokat. Még nem volt tizennyolc éves, amikor eltemették édesanyját. A temetés után apja is betegeskedni kezdett, így Irma gondjai szaporodtak. József bátyjára nem számíthatott, régen önálló volt, évekkel azelőtt megnősült, megkapta jussát: harminc hold szántót, a szőlőbirtok kétharmadát, mintegy másfél holdat a borpincével és a présházzal, s mindezeken felül apja ráíratta a nagy forgalmú kerthelyiséggel rendelkező vendéglőjét is. Irma hajnali háromkor kelt. Ellátta beteg apját, kiadta a cselédeknek a napi munkát, s miután nem bízott meg bennük, napközben ellenőrizte őket, lóháton bejárta a gazdaságot, hol az egyik tanyán jelent meg, hol valamelyik majorságban tűnt fel. A Sonntág Páltól kapott szakkönyveket tanulmányozta, estére néha úgy elfáradt, hogy a vacsoránál jószerint elaludt. Egy év múlva meghalt édesapja is. Irma egyedül maradt. A temetés után meglátogatta őt Sonntág Pál. A délceg férfi harmincéves múlt, szolgálaton kívüli huszár százados volt, és országgyűlési képviselő. 1928 nyara volt, aratás előtt álltak. Irma örült a látogatásnak. Beszélgetés közben Sonntág azt mondta, véleménye szerint egy százholdas gazdaság irányítása túl nagy feladat egy tizennyolc éves lánynak. Szaktudás és megfelelő irányítás nélkül a gazdaság hamar tönkremegy. Gazdasági válság van, nagy a munkanélküliség, Irma kedvére válogathat a szakemberekben. Annyi a munka nélküli mezőgazdász, hogy Dunát lehet rekeszteni velük.

– Már gondoltam rá – füllentette Irma. – Szegény édesapám föl akart venni egy Balla Zsigmond nevű mezőgazdászt. Úgy tudom, szarvason végzett. Csakhogy apám nem mondta meg, hogy hol lakik ez a Balla Zsiga.

Sonntág Pál szivarra gyújtott, élvezettel fújta ki a füstöt.

– Ez aztán nem gond – mondta. – Semmiség. Ha akarja, huszonnégy órán belül megtalálom Balla Zsigmondot. Akarja, kedves Irma?

– Akarom.

Másnap Sonntág Pál beszélt barátjával, a csendőrkerület parancsnokával, vitéz Ákos ezredessel, és megkérte őt arra, tudja meg, hogy hol található Balla Zsigmond diplomás mezőgazdász. Két nap múlva megkapta a választ. Balla Zsigmond tartalékos zászlós a ciszterciek kapolyi gazdaságában dolgozik.

Egy hét múlva a két fiatal Sonntág kastélyában találkozott. Irma nagyon szép volt, mosolyogva nézte Balla Zsigmond bronzbarnára sült, kemény kun arcát, és azért izgult, hogy Balla elvállalja-e a felkínált állást. Balla nagyon rosszul érezte magát a kapolyi gazdaságban, ahol birkatenyésztéssel és -nemesítéssel foglalkozott. Nem szerette ezt a munkát, s így örömmel elfogadta a felajánlott állást, bár még azt sem tudta, hogy mit kell csinálnia. Örömében majdhogynem felugrott, amikor megtudta, hogy a százholdas gazdaság irányítása lesz a feladata. Két nap múlva Balla Zsigmond Irmához költözött. Huszonhét éves volt, Irma tizennyolc. A lány a saját szobáját adta oda Ballának, ő pedig édesanyja volt szobájába költözött. A férfi meglepődött, amikor megtudta, hogy a házban villany, folyó víz, fürdőszoba van. Nagyon örült, amikor Irma közölte vele, hogy a gazdaság irányításához szabad kezet kap, de ő minden intézkedésről tudni akar.

Az aratást, a betakarítást, a cséplést már Balla Zsiga szervezte meg és irányította. Megállás nélkül dolgozott, ott volt mindenütt, értett az emberek nyelvén, ment is a munka. Arról már nem ő tehetett, hogy a termésátlag viszonylag alacsony volt. Irmát nagyon tisztelte, és betartotta a játékszabályokat, mindenről beszámolt neki, és úgy beszélt vele, mint egy grófkisasszonnyal. Merész tervei voltak. Egyik este a vacsoránál azt mondta:

– Öntözni kell a földeket. És sokkal jobban trágyázni.

– Hát öntözzünk – mondta Irma. – És trágyázzunk.

– De sokba kerül.

– Kerül, amibe kerül.

– A tóparton szivattyúházat kell építeni. Meg csatornákat.

– Bankkölcsönt veszek fel. Gazdálkodjon úgy, mintha a gazdaság a saját tulajdona lenne.

Balla Zsigmond munkához látott.

Fél év múlva, kukoricatörés idején zördültek össze először, amikor Irma észrevette, hogy Balla Zsiga Sárát, a fiatal cselédlányt be akarta vinni magához. A féltékenység majdnem elvette Irma eszét. Sárát azonnal elbocsátotta, szíve szerint megkorbácsoltatta volna. A férfi akkor este bement hozzá, és azt mondta:

– Kisasszony, ez így nem lesz jó. Még nem vagyok harmincéves. Az egészséges test megköveteli azt, amire szüksége van.

– Lehet. De az én házam nem nyilvánosház.

– Kétségkívül nem az. Irma kisasszony, elhatároztam, hogy kiköltözöm a házból, és együtt fogok lakni a cselédekkel. Gazdálkodónak szerződtem ide, és nem szerzetesnek. A szerződésemben nincsen olyan pont, amely szüzességre kötelezne.

– Nincs – mondta Irma. – De a cselédek közé nem mehet, mert nem lesz tekintélye.

– Jól van – mondta Balla. – Ha nem, hát nem. Akkor valami más megoldást kell találnom. – Megfordult, és kiment a szobából. Feszült lett köztük a viszony. Balla nem élezte a helyzetet, kéthetenként szombat vagy vasárnap este bement a városba, s olyankor éjfél után került haza. Látta, hogy Irma szobájában még világosság van, de úgy tett, mintha nem venné észre. Munkáját nagy becsvággyal és szorgalommal végezte. Irma nem találhatott kivetnivalót benne, a gazdaságban láthatóan jól mentek a dolgok, Ballát a cselédek hamar megkedvelték. Szigorú volt, de igazságos, s ha úgy alakultak a dolgok, még a pártjukra is állt Irmával szemben. A hosszú téli estéken sokat voltak együtt. Balla mesélt a gyerekkoráról, testvéreiről, egy-egy érdekesebb regényről, színházi előadásról, és még arra is jutott idő, hogy megbeszélje vele a gazdaságirányítás korszerű kérdéseit. Észre kellett vennie, hogy Irmának tetszik, talán még szerelmes is belé. Egyik hűvös tavaszi éjszakán Irma arra ébredt, hogy Balla Zsigmond ott áll az ágyánál, és nézi őt. A döbbenettől kiáltani sem bírt. Ijedten összehúzta magát, és tágult szemmel figyelte a férfit. Balla Zsigmond pedig nagy nyugalommal levetkőzött, és lefeküdt a lány mellé. Irma lehunyta a szemét, és megadta magát. Lesz, ami lesz, gondolta, egyszer ennek is be kell következnie.

– Szűz vagy? – kérdezte a férfi. A lány lehunyt szemmel bólintott. – Ne félj – mondta szelíd, megnyugtató hangon –, nem fog fájni.

Irma még évek múlva is nagyon jól emlékezett rá, hogy Balla milyen gyengéd és figyelmes volt. Attól a naptól kezdve Balla minden éjszakáját Irmánál töltötte. Őszinte szerelemmel szerették egymást. Fél év múlva a lány állapotos lett. A férfi azt mondta neki, hogy tartsa meg a gyereket, s ha úgy gondolja, már másnap összeházasodhatnak.

– Feleségül akarsz venni?

– Ha hozzám jössz.

– Örömmel a feleséged lennék, de nem lehet.

– Ugyan miért nem?

Irma sokáig gondolkodott, majd így szólt:

– Ebben a községben még nem fordult elő, hogy német ajkú lány magyar férfihoz ment volna feleségül. Tudod, kedves, Bodajkon nagyon erősek a hagyományok.

– Köpök a hagyományokra – mondta szinte kétségbeesetten a férfi.

– Érted? Azt akarom, hogy a feleségem légy. – Magához szorította a lányt.

– A feleséged leszek – mondta Irma. – De légy türelemmel. Az esküvőt alaposan elő kell készíteni. Beszélek a bátyámmal, az ismerősökkel. Nem akarom, hogy kiközösítsenek maguk közül. Nincs más megoldás, Zsiga, el kell vetetni a gyereket. – Nagy nehezen meggyőzte Ballát, hogy nincs más választásuk. De hol és kivel? Bábát nem hívhattak, nem adhatták magukat a község szájára. Tóbiás doktorhoz sem mehettek, mert az öreg orvos közismert fecsegő volt. Virág doktort, aki nemrég került a községbe, nem ismerték eléggé. Balla levelet írt Zsófi nővérének Budapestre, és a segítségét kérte. Hamarosan megjött a válasz, utazhatnak Pestre. Irma nagyon félt, és nagyon szégyellte magát. Azóta is hányingere van, ha arra a napra gondol. Megalázva érezte magát.

Irma teletöltötte poharát borral, és mohón ivott. Megaláztatásáról sohasem beszélt férjével, de szentül hitte, hogy akkor, azon a műtőasztalon nemcsak a gyerekét vették el tőle, hanem valami mást is. Talán az álmait. Úgy érezte, hogy akkor valami megszakadt benne. Többé már nem az, aki volt, más lett, egy új, keserű és csalódott Schiller Irma hagyta el három nap múlva a szanatóriumot. Azóta nem lehet gyereke. Sokszor feltette önmagának a kérdést: ki a felelős, hogy meddő lett, és egyre inkább úgy érezte, hogy nemcsak ő, hanem Balla Zsigmond is meg a világ, az a rohadt világ, hagyományaival, szokásaival együtt. Tönkretették az életét. Azóta irigyli és talán gyűlöli is azokat a nőket, akiknek gyerekük lehet, s talán azóta nem szereti a gyerekeket, mert minden gyerek a megölt kisfiát vagy kislányát juttatja eszébe. Nem tud megszabadulni attól a gondolattól, hogy gyilkos.

A férjére nézett.

– Azt kérdezted, hogy miért lettem a feleséged?

Balla Zsigmond bólintott. Az asszony rövid gondolkodás után folytatta:

– Szerettelek. Meg a történtek után mi mást tehettem volna? Azt mondtam magamban: Zsiga társam volt a boldogságban, hát legyen társam a boldogtalanságban is.

– Az esküvő után megváltoztál. Valahogyan más lettél.

– Lehet – mondta az asszony. – Nem tagadom. Azóta másképpen szeretlek. Néha gyűlöllek is.

– Miért?

– Mert megalázol. Én meg nem hagyom magamat megalázni.

– Megalázlak? – kérdezte csodálkozva a férfi. – Mivel? Hogyan?

– Megcsalsz minden jöttment, koszos cseléddel – mondta gyűlölettel Irma. – Hát azt hitted, hogy nem tudom? Jószerint minden tanyán van szeretőd. Elsoroljam őket név szerint?

– Felesleges – mondta Balla, és kiitta a borát. – De azt is kérdezd meg, hogy miért csaltalak meg!

– Mert ilyen a természeted.

– Tévedsz, Irma – mondta Balla. – Azért, mert te nem engedsz magadhoz.

– Hát hogy engednélek, amikor előtte a Csűrös-tanyán lefeküdtél azzal a trágyaszagú Horváth Marcsával. Bánt, hogy nem íratom rád a vagyont. – Az asszony felnézett. – Tudod-e, miért nem? – kérdezte. – Mert Szepes Bözsi hároméves Zsiga fia nagyon hasonlít rád. Hát ezért. – Halkan, de szenvedélyesen folytatta: – Ebben a gazdaságban nagyapám, apám verítéke van benne. Ezért a földért éltek, ezért haltak meg. Ez volt életük értelme.

– Várj csak – mondta Balla Zsiga, és felemelte a kezét. – Mielőtt belebonyolódnánk ebbe a tekervényes birtokmicsodába. Szeretnék valamit mondani neked. És amit mondok, azt őszintén hiszem is. Isten a tanúm rá. – Átnyúlt az asztalon, megfogta az asszony kezét, Irma nem húzta el. – Nagyon szeretlek. És nagyon bánom, ha szomorúságot okoztam neked. Kérlek, bocsáss meg.

– Most mit mondjak? Milyen választ vársz? Zsiga, én addig nem hiszek neked, amíg az a gyerek közelebb áll hozzád, mint én. A gyerek miatt képes lennél a véremet venni. Neked, Zsiga, első a gyerek, én csak utána következem. Ki tudja, hányadik vagyok a sorban.

– Az első vagy. A legelső. Csak bocsáss meg.

Az asszony sokáig hallgatott.

– Megpróbálom, Zsiga – mondta azután. – De nem lesz könnyű. –A mellére tette a kezét. – Itt belül megkérgesedtem. Nehezen tudok már hinni. Értsd meg végre, én nem osztozkodom. Én nem érem be a morzsákkal, nekem az egész kell. Balla Zsiga egész nagy szíve, szeretete. A maradékot add másnak. Én nem bírom elviselni a megalázást. Imre ma kétszer is megalázott. Nem tudom megbocsátani neki. Nem tehetek róla, nem szeretem, félek tőle.

– Ugyan már, Irma, egy gyerektől?

– Te nem is sejted, hogy abban a gyerekben micsoda gyilkos indulat, kemény konokság van.

– Megtöri az idő. Ismerem a fajtámat. A véremet. De hidd el, verés nélkül is meg lehet törni az ellenállását.

– Akkor hát törd meg.

– Jól van – mondta Balla Zsiga. – Megtöröm. Szeretettel. Kemény szeretettel.

Bori nézett be az ajtón. Szép arcára kiült a csodálkozás. Nagy, bogárfekete szemével Irmára nézett.

– Bocsánat, leszedhetem az asztalt, tekintetes asszony? – kérdezte félénken.

Irma végignézett a szép arcú, jó alakú lányon, tekintete megakadt duzzadó, formás mellén. Ez lenne hát a következő, gondolta, ezzel kéne osztozkodnia. Hát nem.

– Gyere csak ide, Bori!

A fiatal lány zavartan közelebb ment. Fényes, fekete haja kétoldalt varkocsba volt fonva, blúzát, szoknyáját, kötényét hajnalban vasalta ki. Csak úgy áradt belőle a tisztaság.

– Hány éves vagy, Bori?

– Tizenhét leszek Pünkösd napján.

– Van már szeretőd?

A lány lehajtotta a fejét.

– Még nincs, tekintetes asszony.

– Jól érzed magad nálunk?

– Nagyon.

– És ha én holnap reggel kiadnám a cselédkönyvedet, és azt mondanám: fel is út, Bori, le is út?

– De miért, tekintetes asszony? – Hangjában ijedség, félelem volt.

– Mit tennél?

A lány a sírással küszködve hallgatott.

– Felelj. Mit tennél?

– Beleölném magamat a tóba – mondta alig hallhatóan a lány.

– Jól van, Bori – mondta barátságosan Irma. – Itt maradsz. Mert dolgos vagy, tiszta vagy, mert szeretlek. De jól gondold meg, hogy ezután mit cselekszel. Ha becsapsz, ha visszaélsz a szeretetemmel, magadtól menj el. Mert akkor téged senki sem véd meg. Érted? – senki! Még a tekintetes úr sem. Most elmehetsz.

A lány elkapta Irma kezét, hálásan megcsókolta.

– Köszönöm, tekintetes asszony. Nagyon köszönöm.

Balla Zsigmond, miután a lány kiment, az asszonyra nézett.

– Erre miért volt szükség, Irma? – kérdezte rosszkedvűen.

– A tudtodra akartam adni, hogy Borit nem szeretném elveszíteni. Hagyd hát békén őt!

Balla Zsiga felállt.

– Hát nem bízol bennem?

– Már nem. De nagyon szeretnék.

6.

Június második vasárnapján Imre már kora reggel elment Zaláékhoz. Örömmel újságolta, hogy Zsiga bácsiék Mohácsra mentek, és csak késő este jönnek haza. Így ő meglógott, egész nap szabad, akár estig is együtt lehetnek. Miklós boldog volt. Elhatározták, hogy reggeli után kimennek a tóra pecázni.

– Permetezni kell, fiacskám – mondta Zaláné –, nagyanyád már nem bírja. – Kiment a tornácra, onnan szólt be. – Nem tudom, hogy mi van idén, de annyi a tetű, hogy én még ennyit nem láttam.

– Mindig volt itt tetű – mondta az öregasszony, és megnyomkodta derekát. – Csak azelőtt jobbak voltak a permetezőszerek. – Megfordult, ránézett unokájára. – Menjetek csak – mondta neki. – Én majd permetezek. Majd csak boldogulok valahogy.

– Csak nem tetszik képzelni, nagymama – tiltakozott Miklós. – Barátjára nézett. – Segítesz?

– Hát persze – mondta Imre. – Tessék csak lepihenni – mondta az öregasszonynak –, mi majd elbánunk a tetvekkel.

Nyolc órakor indultak útnak. Fekete klottgatya, fehér trikó volt csak rajtuk, a zsineget és a horgot egy vászonzacskóban vitték magukkal. Imre mezítláb ment, tornacipőjét otthagyta Zaláéknál.

– Menjünk a kastély felé – mondta Miklós. – Átvágunk a dűlőn, a Bánom-kertnél pedig kimegyünk a Köves útra. – Imre nem vitatkozott, engedelmesen ment Miklós után.

– Miért hívják azt a nagy gyümölcsöst Bánom-kertnek? – kérdezte kíváncsian.

– Pontosan nem tudom – nézett hátra Miklós. – Egyszer édesapám mesélt róla. – Megvárta, míg Imre felzárkózik mellé. Barátja fél fejjel magasabb volt, erősebb és izmosabb is, bár neki sem kellett szégyenkeznie. Arányos testén szépen fejlődött az izomzat, fürgén, ügyesen mozgott a bokrok között vezető ösvényen. – Az a domboldal – mutatott előre – nagyon köves, sziklás volt. Tudod, mennyi? Majdnem száz hold. Sok napot kap, mert déli fekvésű. Csakhogy nem volt megművelve. Parlagon hevert. Pedig a talaja nagyon jó, mondta apám, mert a galagonya, szamóca, eper, kökény úgy fejlődött, mint sehol másutt. Az öreg Sziráki báró felparcellázta a köves telket, és fillérekért eladta. A svábok meg is vásárolták. Sonntág is vásárolt vagy öt holdat. Munkásokat olcsón kaptak. Kiszedették a köveket, a sziklákat kirobbantották, aztán traktorral felszántották az egész domboldalt. Sonntágék gazdatisztje azt mondta, gyümölcsöst kell ide telepíteni, mert ez a domboldal védett az északi széltől, sok napsütést kap, az isten is gyümölcsösnek teremtette. Még a szelídgesztenye is megterem itt. Az emberek hallgattak a gazdatisztre, beültették a domboldalt gyümölcsfákkal, és azok hamarosan termőre fordultak. A tulajdonosok a termés láttán nem akartak hinni a szemüknek. Ha látnád tavasszal, amikor a domboldal virágba borul. Valami egészen csodaszép. No, mondta apám, amikor néhány év múlva az öreg Sziráki báró meglátta a csodát, csak nézte, nézte. Aztán felsóhajtott: „Jaj de bánom! De nagyon bánom azt a kertet!” Azt mondják, innen lett a neve Bánom-kert.

– De miért kert?

– Mert hát sok tulajdonosa van. Egy-egy telek háromszáz meg négyszáz négyszögöl. Csak Sonntágéknak van öt holdjuk. És az egyes kertek csak sövénnyel vannak bekerítve. A nagybátyádéknak is van ott gyümölcsösük.

A bokrok lassan elfogytak, az ösvény emelkedett, egy akácos erdőn mentek át, s amikor túljutottak rajta, ott volt előttük a domboldal, alattuk meg a nagyközség. Leültek egy szikla tövébe, pihentek egy kicsit.

– Olyan, akár egy térkép – mondta Imre. – Minden házat milyen jól látni. Ha lenne egy távcsövünk, még az ablakokon is benézhetnénk.

Miklós keskenyre szűkített szemmel nézte a távoli házakat. Nem is lenne rossz, ha beláthatnának az ablakokon.

– Tényleg jó lenne egy távcső – mondta. – Csuda jó lenne.

Feltűnt neki, hogy az utcákon szokatlanul sok embert látni. Főleg férfiakat. Imrére nézett.

– Nézd, mennyi ember. Mit gondolsz, hová mennek? Misére?

– Oda még korán van – mondta Imre, és felnézett a felhőtlen égre, mintha a nap állásából akarná megállapítani, hogy mennyi az idő. – A nagymise csak tizenegy órakor kezdődik. Az istentiszteletek is. Most még kilenc óra sincs.

– Igaz – bólintott Miklós. – De akkor hová az isten csudájába mennek?

– Megmondjam? – kérdezte Imre, és némi büszkeséggel nézett barátjára. Lám csak, Miklós az idevalósi, és ő most mégis tájékozottabb nála.

– Te tudod, hogy hová mennek? – kérdezte Miklós.

– Tudom. Gyűlésre.

– Gyűlésre? Hová?

– József bácsi kocsmájába. Tőle hallottam. Az este nálunk volt. Akkor mondta Irma néninek, hogy Bauerék gyűlést fognak tartani. Kibérelték a kocsmát. Egy igazi német is idejön Pestről. A követségről.

– Fel kéne robbantani őket – mondta Miklós, és tűnődve nézte a távoli utcákat és a Hősök terét.

– Hát robbantsuk fel őket – vonta meg a vállát Imre. – Szerzünk robbanóanyagot, és elrejtjük valahol a hegyen.

Tervezgettek, fantaziálgattak, gondolatban izgalmas és veszélyes kalandokat éltek át, élvezték a meleg napsütést, a szabadságot, és már el is feledkeztek a tóról, a pecázásról, hiszen most sokkal fontosabb dolgokat kellett megbeszélniök, nevezetesen azt, hogy miképpen akadályozhatnák meg a svábok árulását. Már Bauer elrablásánál tartottak, amikor Miklós azt ajánlotta, hogy kössenek vérszerződést. Fogadják meg, hogy sohasem árulják el egymást. Még akkor sem, ha a csendőrök megkínozzák őket. Imre megvonta a vállát.

– Hát kössünk. De hogyan?

Miklós a vászonzacskóból elővette az egyik horgot.

– Ezzel. Bevágom vele először én a csuklómat, azután te. Ide, erre a kőre rácsepegtetjük a vérünket, összekeverjük, és te is lenyelsz egy cseppet, meg én is. Jó?

Imre felemelte a fűről a tenyérnyi sima követ, ledörzsölte a tenyerével.

– Nem bánom – mondta. – De esküt is kell tenni. Életre szóló nagy esküt. Hogy megvédjük egymást. Akkor is, ha már öregek leszünk.

Megkötötték a vérszerződést, ünnepélyesen esküt tettek, és felnőtt komolysággal néztek maguk elé. Tiszta hittel, gyermeki őszinteséggel hitték, hogy ők azokban a pillanatokban mások lettek, mint osztálytársaik, egy igazi nagy titok tudói és részesei, a vérrel megpecsételt kötés halálukig szól, vagy azon túl is.

Ünnepélyesen hallgattak, nézték véres, felkarcolt csuklójukat. Egyszer csak Imre megszólalt:

– Éhes vagyok.

– Én is – mondta Miklós. – Menjünk be a kertbe, van ott barack meg körte. Ilyenkor senki sincs a kertben.

Felálltak, és elindultak a kaptatón a Bánom-kert felé. Vezetett oda nagyon jó kövesút is a község felől, de ők nem azon jöttek idáig. Átbújtak a sövénykerítésen, és megálltak a hatalmas gyümölcsösben. A fák ágain roskadásig csüngtek az ökölnyi nagyságú barackok, almák, körték, kék fürtökben húzták le az ágakat a hamvas, jó szagú és jóízű szilvák. Szedték az ízes gyümölcsöket a fákról, tele szájjal ettek, és fogalmuk sem volt arról, hogy kinek a gyümölcsösét dézsmálták meg. Már éppen indulni akartak jóllakottan, amikor az egyik sövényfal mögül eléjük toppant Auerbach Sándor, Sonntágék erdőkerülője. Kétcsövű sörétes puskáját lövésre készen tartotta, nagy fülű magyar vizslája ott nyüszített csizmás lába mellett.

– Ne mozduljatok, jómadarak – mondta elégedetten Auerbach, és hátratolta a fején nemez vadászkalapját. – Nyugalom, Vidra – szólt kutyájára. – Itt maradsz. Lábnál. Hát megvagytok végre, tolvajok. Zala Miklós… Gondolhattam volna. Persze ezen nem csodálkozom. Annál inkább azon, hogy te is itt vagy, Imre fiam. Mit fog szólni Irma nénéd, ha megtudja, hogy tolvaj lakik a házában?

– Nem vagyok tolvaj – mondta Imre. – És Miklós sem az.

– Láttam, amit láttam. Beszélhetsz. – Auerbach kövérkés arca fényes volt az izzadtságtól. Hordónyi hasán megfeszült a vadászkabát. – No, azt hiszem, ebből csendőrségi ügy lesz. De az ám. – Miklós mondani akart valamit, de Auerbach ráripakodott: – Egy szót sem. Fogjátok meg egymás kezét, és indulás. Előttem. Ha szökni próbáltok, a valagatokat szétlövöm. A többit aztán Vidra elintézi.

Átvágtak a gondozott kerten, rátértek a kövesútra, és elindultak a kastély felé.

Miklós az anyjára gondolt, és keserűség fogta el. A fene enné meg, mindig csak szomorúságot okoz neki. Az is nagyon bántotta, hogy Imre vele van. Mert történjék bármi, ő nem fog kikapni anyjától, de mi lesz Imrével?

Betértek a kastély kovácsoltvas kapuján. A hengerelt út két oldalát hatalmas platánok övezték. A nagy park nemrég nyírt pázsitját jázminok, tűztövisek, babérbokrok, piros levelű perzsiai varázsfák, szétterülő borókák tarkították apró, színes szigeteket képezve. Az emeletes kastély mögött jól látszott a messzi földön híres őspark, különleges fáival, hatalmasra nőtt fenyőivel, tornyos tujáival, tölgyeivel.

A napsütötte teraszon Sonntágék éppen reggeliztek. Az erdőkerülő megállította a fiúkat a hatlépcsős feljáró előtt, aztán felment a lépcsőn. Vidra Miklósék mögött ugrásra készen várakozott. Sonntág felállt. Magas volt és tekintélyt parancsoló. Bőrrátétes fehér lovaglónadrágot, magas kérgű angolcsizmát, rövid ujjú nyári inget viselt. Auerbach katonásan jelentett. Miklós az asztalnál ülőket nézte, a kövérkés, öregedő Sonntágnét, az első házasságából született lányát, a gyönyörű Paulát, vejét, a szemüveges, szőke Leopold urat, a gyár igazgatóját és a tizenhét éves, katonaiskolás Kázmért, Sonntág büszkeségét. Sonntág valamit mondott, aztán előrement a lépcsőkig.

– Gyertek fel – mondta Auerbach.

Miklósék felmentek a lépcsőn.

– Alázatosan jelentem, méltóságos uram, ők azok. Ez itt Zala Miklós, ez pedig Balla Zsigmond unokaöccse, Dávid Imre.

A család abbahagyta a reggelizést, a gyerekeket figyelték nagy érdeklődéssel. Kázmér felállt, hogy jobban lásson, Leopold úr megigazította aranykeretes csíptetőjét, Paula cigarettatára gyújtott.

– Vigyázz! – vezényelte katonásan Sonntág. A gyerekek az erélyes hangra ösztönösen kihúzták magukat. Miklós a tükörfényes lovaglócsizmát nézte.

– Nézz a szemembe, fiam! – hallotta Sonntág hangját. – A becsületes ember mindig a szemébe néz a másiknak. Vagy te nem vagy becsületes?

Miklós felemelte szemét. Hunyorgott, mert a fák koronáin átszűrődő napfény az arcát érte.

– Tehát becsületes vagy?

– Az vagyok.

– A becsületes ember nem hazudik.

– Nem hazudok.

– Loptál?

– Éhes voltam.

– Loptál?

A fiú hosszan hallgatott.

– Loptam.

– Így már más – mondta Sonntág elégedetten.

– De Imre nem lopott – mondta hangosan Miklós. – Csak én. Én adtam neki a barackot.

Sonntág Imrére nézett.

– Így volt? – kérdezte.

– Nem! Csak én loptam. De Zsiga bátyám megfizeti a kárt – mondta.

– Át kell adni őket a csendőröknek – mondta Kázmér. – Ez annak a vörös börtöntölteléknek a fia. – Leopold úr hirtelen felugrott, a gyors mozdulattól felborult a kerti szék, Auerbach szolgálatkészen odaugrott, lábaira állította. Az igazgató egy pillantást vetett a testes emberre, aztán a sógorához fordult.

– Kázmér – szólt a hosszúra nőtt fiúra idegesen. – Kérlek, te ne avatkozz bele. És ne adj ilyen ostoba tanácsokat apádnak. – Megtörölte homlokát, igazított csíptetőjén. – Csendőrök! Pár szem gyümölcsért. Megfizetik az árát, hallottad. Minek ide csendőr? Kérlek, apa – fordult Sonntághoz. – Beszélhetnék veled?

– Természetesen – mondta Sonntág, és elindult a terasz másik oldalára. Leopold úr apró léptekkel követte.

Miklós gyűlölettel nézte Kázmér sovány, pattanásos arcát. Csak lenne már idősebb, és nekimehetne ennek az undorító Kázmérnak. Imrére nézett. Barátja lehajtott fejjel állt, és egykedvűen a terasz fekete-fehér kőlapjait bámulta. Miklósnak az volt az érzése, hogy Imre egyáltalán nem fél a következményektől.

– Apa, kérlek – mondta halkan Leopold, és újból igazított a csíptetőjén. – Hagyd a fenébe az egészet. Csak nevetségessé tennénk magunkat. Néhány szem gyümölcsről van szó. A fákról több is lepottyan.

– Ne folytasd, Szilárd – mondta Sonntág. – Eszembe sem jutott, hogy csendőrt hívjak. – A fiúk felé nézett. – Tetszenek ezek a kölykök. Öntudatosak. – Lassan elindult, és néhány határozott lépés után megállt a fiúk előtt.

– Mi is a te neved? – nézett Miklósra. – A keresztneved.

– Miklós. Zala Miklós.

– Úgy. Apád mikor szabadul?

– Talán jövő ősszel. – Miklós felemelte a fejét. – Tessék megmondani a fiatalúrnak, hogy az én édesapám nem börtöntöltelék. És ha csendőröket hívnak, akkor sem az.

– Nem hívunk csendőröket – mondta Sonntág. – Nincs szükség rájuk. Anyád dolgozik?

– Napszámba jár. Én meg a téglagyárban dolgozom. Csillés vagyok.

–Te? Csillés?

– Igen.

– Hát nem jársz iskolába?

– De járok. Csak nyáron mindig dolgozom. Napi tizennégy órát. Leopold Szilárd közelebb jött, és kíváncsian hallgatta a beszélgetést.

– De hiszen az törvénytelen – mondta. – Gyerekek nem dolgozhatnak annyit.

– Ezt én nem tudom – felelte Miklós. – Én annyit dolgozom.

– És te? – kérdezte Sonntág Imrétől.

Imre felnézett rá.

– Én is dolgozom. Napszámos vagyok.

– Elmehettek – mondta Sonntág. – És ha máskor gyümölcs kell, gyertek be, és szóljatok. De ne dézsmáljátok meg a másét. Auerbach, kísérje ki őket.

– Igenis, méltóságos úr. – A gyerekekre nézett. – Köszönjétek meg a méltóságos úrnak a nagylelkűségét.

– Köszönjük – mondta Miklós. – Jó napot kívánok.

Imre halkan mondott valamit a fogai között. Megfordultak, és megkönnyebbülve elindultak a kerti úton. A kapun kívül Auerbach azt mondta:

– Most az egyszer megúsztátok, gazemberek. De ne találkozzunk még egyszer. Ezt én mondom nektek.

Imre haragosan felvágta a fejét.

– Nekem ne mondja azt, hogy gazember. Mert…

– Mert? – kérdezte Auerbach. – No, mondjad csak. – Aztán, hogy a gyerek arcára nézett, hirtelen Balla Zsiga jutott az eszébe. Zsigával nem tanácsos ujjat húzni. Ha begorombul, nem ismer se istent, se embert. – Jól van – folytatta enyhébb hangon. – Nem te vagy a gazember, nem úgy gondoltam.

A fiúk nem válaszoltak. Átvágtak a kiégett, sárguló réten, és elindultak a Füzesi-tó felé. De a jókedvük valahogyan elillant.

7.

Csuhai Bálintnak, a huszonhárom éves középmagas, kerek fejű, sűrű hajú, szürkéskék szemű, vidám természettel megáldott kazánfűtőnek nem sok oka volt a vidámságra. Még nem volt hétéves, amikor édesapját, a bujkáló vöröskatonát a Molinári-tanyán, ahol laktak, a cselédek szeme láttára halálra kínozták a tiszti különítményesek, aztán a félig agyonvert emberroncsra ráeresztették a kiéheztetett vérebeket. Csuhai Bálint sokszor gondolt arra a kora tavaszi napra. Ilyenkor kívülről látta az eseményeket, a tájat, a tanyához vezető jegenyesort, a hullámzó szelíd dombokat, a zsombolyai erdő tavaszzöld foltjait, hallotta a távolról közeledő lovak patáinak dübörgését, a vérebek veszett csaholását, és látta önmagát, a mezítlábas, világosszőke legénykét, ájuldozó édesanyját. És érezte a vállán Varga Pista bácsi markának erős szorítását, mert ő oda akart rohanni vérben fetrengő, szenvedő apjához, de Pista bácsi, a drága jó nagyapó, a bölcs öreg nem engedte. Az asszonyokat is látta, akik ájult édesanyját ápolgatták, ecetes vizes ruhát tettek a szívére.

Csuhai Bálint nem felejtett.

Anyja korai halála után beköltözött a városba nagyszüleihez, nagyapja gépész volt. Csuhai Bálint kitanulta a lakatosmesterséget, megismerkedett a kazánokkal is, bejáratos volt az öntödébe, ott talált rá arra a néhány munkásra, aki az üldözések ellenére tovább szervezte a kommunistákat. Tizennyolc éves korában lett az illegális kommunista párt tagja, később a területi bizottság szervezője. Hamarosan visszaköltözött Bodajkra, és itt folytatta tovább munkáját. Elhelyezkedett az új téglagyárban kazánfűtőnek. Jól ismerte Zalát, együtt dolgoztak a sejtben, s amikor barátját elhurcolták, tartott tőle, hogy őt is letartóztatják, de erre nem került sor, mert Zala nem lett áruló.

Csuhai ott ült Miklós mellett, ugyanúgy, mint máskor, és okos szóval oktatta a fiút. Miklós szerette a kopaszodó, fiatal férfit, megjegyezte minden szavát. Sokat tanult tőle, többi között azt is, hogy nem szabad hinni az uraknak, még akkor sem, ha kedvesek, nyájasak, mert az urakat a hatalmon, a pénzen kívül más nem érdekli. Fülöp úr, a gyártulajdonos – magyarázta nemegyszer Csuhai –, ugyebár látszólag nagyon jó, istenfélő, keresztény ember, rendszeresen jár templomba, a nagy ünnepek előtt megbánja vétkeit, feloldozást kap, a körmenetekben ott megy a baldachin mögött, szereti gyermekeit, példás, jó apa. Egyszóval nagyon jó ember a saját körén belül. Ez így van. Tagadhatatlan. De mi van azokkal, akik az ő körén kívül esnek? Azoknak ugyebár munkát ad. De mennyit fizet nekik? Például Miklós ugyanannyit dolgozik, mint a felnőttek, és furcsa módon a felnőttek keresetének a felét kapja. Hát így néz ki az urak jósága. De nézzük például a Cérnagyárat, Sonntág úr gyárát – magyarázta Csuhai Bálint. – Ha úgy vesszük, hogy a gyár munkát ad az asszonyoknak, lányoknak, akkor azt mondhatjuk, lám csak, áldás az a gyár, hiszen százezrek lézengenek szerte az országban munka nélkül. És áldás Sonntág úr birtoka is, a közel ezer hold, mert ott is van munka. De ha azt nézzük, hogy mennyit fizet Sonntág a dolgozóknak, és mennyit utal át a folyószámlájára a bankba, akkor bizony más a helyzet. Mert mennyit dolgozik Sonntág úr? Reggel lóháton végigjárja a birtokot, aki nem úgy dolgozik, ahogyan ő elképzelte, azt egyszerűen, hangoskodás nélkül meneszti a gazdaságból, ugyanezt csinálja Sonntág veje, Leopold úr a gyárban. Mindketten megtehetik, mert kedvükre válogathatnak a munkanélküliek ezrei közül. No és a törvény kit véd? Természetesen az urakat. És ki védi meg a munkásokat, a nagybirtokok cselédeit, az aratókat, summásokat? Senki. Csak önmaguk védhetik meg magukat. Miklós jó talajnak bizonyult, az elvetett mag erős gyökeret eresztett benne, másképpen látta a világ dolgait, mint a vele egykorú gyerekek. Persze az ő világa csak Bodajk és környéke volt.

Ott ült az árnyékban, hátát a szárító falának támasztotta, és jó étvággyal falatozott. Csuhai szeretettel nézte a gyereket.

– Mi van a barátoddal? – kérdezte.

– Imrével?

– Igen.

– Dolgozik. A földeken. Most a nyáron a gépnél fog dolgozni. A cséplőgépnél.

– Látod, milyen emberek a gazdagok? Balla Zsiga édes unokaöccsét is agyondolgoztatja. Pedig Balla Zsiga a tisztességesek közül való.

– Imre azt mondja, nem Zsiga bácsi dolgoztatja őt, hanem Irma néni. Zsiga bácsi csak hagyja.

– Édes mindegy – mondta Csuhai.

Az öreg Firják, nagy bajuszos, idős ember, megszólalt.

– Schiller lány az. Olyan, akár az apja meg nagyapja volt. Fösvények. A saját szarukat is megzabálják, olyan fösvények. Dolgoztam náluk. Ismerem én Irmát is. Mindene a vagyon. De megmondva az igazságot, saját magukat sem kímélik. Miért kímélnék azt az Imre gyereket? Vagy mást? De gyarapodnak is. Okos asszony. Zsiga meg jó gazda. Olyan az a birtok, akár egy mintagazdaság. Búzából idén is meglesz holdanként a tizennyolc mázsa. – Megsimította kurucos bajuszát. – Ami azt illeti, én szívből utálom ezeket a vartyogó svábokat, mert ezek nem akarnak ám magyarok lenni.

– Különösen most nem, hogy Hitler lett az úr Németországban – mondta Csuhai Bálint. – Meg amióta Bauer ügyvéd szervezi őket.

– Én nem tudom, hogy ki az a Hitler – mondta Firják bácsi. – Azt sem tudom, hogy mit akar Bauer ügyvéd úr. Nem erről akartam én beszélni. Azt akarom én mondani, hogy gyűlölet ide vagy oda, el kell ismerni, hogy ezek a ganajok tudnak dolgozni. És tudnak vigyázni a pénzükre. Mi meg? Te, Bálint fiam, okos ember vagy. Sokfele jártál az országban. Azt mondd meg hát énnekem, hogy láttál-e már olyan sváb legényt, aki úgy mulat a kocsmában, hogy mindenki az ő vendége. Mert én még nem láttam. Magyart, azt igen. Mi aztán, ha van egy kevéske pénzünk, húzatjuk a cigánnyal, örömünkben, bánatunkban. És azzal sem törődünk, hogy mi lesz holnap. Az asszonnyal, a gyerekekkel. Majd csak lesz valahogy. Az sem érdekel, hogy azt a nyomorult pénzecskét milyen véres verítékkel kerestük meg.

– A svábok is mulatnak. Csak a maguk módján – mondta Csuhai.

– Egymás közt. Van ám közöttük nagyon sok becsületes, józan gondolkodású ember is. Itt van például Schütz Péter. Mester a gyárban. Jól ismerem. Van egy kevéske szőlője is. Jobban beszél németül, mint magyarul. Ő azt mondja: németül beszélek. Ez az anyanyelvem. Így beszélt anyám és anyám édesanyja is. Megtanultam szokásainkat, hagyományainkat. Más a mi zenénk, más a mi táncunk, másképpen ünnepelünk. De mégis, ez az én szülőhazám. Igen. Ez, Bodajk nagyközség. Itt van eltemetve nagyapám, annak az apja is. És itt fognak eltemetni engemet is. Németül beszélek, amíg élek, de ha el akarnák venni a hazámat, akkor fegyvert fognék, és ha úgy hozná a sors, meghalnék érte. Mint negyvennyolcban az üknagyapám a szabadságharcban. Vagy apám a világháborúban, Isonzónál. Megkérdeztem Schütz Pétert – folytatta Csuhai –, hogy mit szól Bauer doktor szervezkedéséhez.

– A Volksbundhoz? – kérdezte az öreg.

Csuhai bólintott.

– Azt mondta, ő eddig is megvolt Volksbund nélkül, pedig mindig volt Németország. Ezután is meglesz. Szerinte Bauer hazaáruló. Mert Bauer ügyvéd szülőhazája nem Németország, hanem Magyarország. Ebben a községben több ezer német család lakik. De köztük sokan gondolkodnak úgy, mint Schütz.

Az öreg Firják legyintett.

– Ne haragudj már, Bálint öcsém, az őszinteségemért, de én mégiscsak azt mondom, amit apám mondott. Ne higgy, magyar a németnek.

– Ez, öreg – mondta Csuhai Bálint –, szép mondás. Jól is hangzik. De ezzel nem sokra megyünk. Itt van például Sonntág Pál. Magyar? Ősei, talán ükapja Németországból vándorolt be. Sonntág magyarnak vallja magát. Magyar huszár főhadnagy volt. És németellenes. Nem szereti a németeket. Bauert sem szereti, a volksbundistákat sem. No, miért ne higgyünk neki? Persze mint tőkésnek, nem hiszek. Fülöp úr magyar tőkés, neki sem hiszek.

Miklós mindent megjegyzett, úgy szívta magába a felnőttek beszédét, mint az itatóspapír a tintát. És amikor találkozott Imrével, mindent elmesélt neki.

8.

Zala Miklós 1939 márciusában szabadult a szegedi börtönből, de nem volt az teljes szabadság, mert hetenként jelentkeznie kellett az őrsparancsnokságon, Forbáth őrmesternél. A rabság láthatóan megtörte. Amúgy is sovány arca még soványabb lett, ráncai elmélyültek, haja jószerivel teljesen megőszült. A börtön hideg falai mintha kiszívták volna testéből az életerőt, reggeltől estig egykedvűen üldögélt az udvaron, arcát a nap felé tartotta, de nem bírt átmelegedni mégsem, csontjaiban érezte a börtön hidegét. Esténként a tűzhely mellé telepedett, és didergett, mintha láz gyötörné. Felesége és anyósa nagy türelemmel ápolta, főleg az öregasszony, mert napközben ő volt otthon vele. A kovácsműhelyből áthallatszott a ráverő kalapács dallamos acélhangja. Zala lehunyta a szemét, összeszorult a torka. De szívesen dolgozna most a műhelyben, de nagyon nagy kedvvel ütné, formázná a vasat. Talán ott, az üllő és a kovácstűz mellett meg is gyógyulna. De hiába vágyódik oda, ha Koller Dezső nem veszi fel. Fél az átkozott. Fél Forbáthtól, magyarázta neki Jakab bácsi, amikor a szabadulása utáni napon meglátogatta az öreget. Pedig, ahogy látta, sok munkájuk volt.

Koller is érezte, hogy magyarázattal tartozik Zalának és az öregasszonynak, ezért egyik délben átment hozzájuk. Koller meghízott, megemberesedett, izmos karján könyökig fel volt tűrve az ingujja, jól látszott vörhenyes szőrzete és a szeplők sokasága. Csutorásné gyűlölettel nézett rá, azt sem mondta neki, hogy üljön le, hanem a nagydarab ember kövérkés arcába loccsantotta indulatát.

– Leéghetne a pofádról a bőr – mondta neki. – Nem szégyelled magad?

Koller téblábolt, segélykérőn Zalára nézett, de az most hallgatott.

– De szégyellem magamat, Rózsi néném – mondta –, de értse már meg, nekem családom van, és én nem akarok ujjat húzni a csendőrökkel. Meg a népek sem néznék jó szemmel, ha én most Miklóst alkalmaznám.

– Népek? – Zala kíváncsian nézett Koller arcába. – Csak nem Bauerékról beszélsz? – Hogy a kovács hallgatott, megkérdezte: – Te is beléptél a Volksbundba?

Koller bólintott.

– Német vagyok – mondta. – Ott a helyem.

– Értem – mondta Zala. – Ezzel kellett volna kezdeni. Te tudod, Dezső, hogy mit csinálsz. Csak meg ne bánd.

– Megver az Isten – jósolta az öregasszony –, én mondom neked… – Tovább nem mondhatta, mert Zala rászólt:

– Hagyja abba, anyám! Ennek nincsen értelme. Dezső felnőtt ember. Inkább hozzon, legyen szíves, egy pohár bort.

Az öregasszony kisvártatva kancsóban bort tett az asztalra és poharakat. Aztán kiment az udvarra, nem akarta magát felidegesíteni. Még borral kínálja azt az átkozottat. Ez a hála azért, hogy olyan olcsón megkapta a műhelyt. De hát ki tudta, hogy Koller Dezső ilyen istentelenül gonosz ember. Átment a veteményesbe, és ott dohogott tovább.

Zala felemelte a poharat.

– Akkor hát igyunk.

– Nem haragszol, Miklós?

– Nem harag kérdése ez, Dezső. Na, isten, isten.

Ittak. Koller szeplős keze fejével megtörölte száját, felállt.

– Még valamit kérnék, Miklós. Beszélj az anyósoddal, hogy ne szidjon engem úton-útszélen, mert nem lesz az jó. Se neki, se nekem nem lesz jó.

– Jól van – bólintott Zala –, majd beszélek vele. De te is tudod, nem parancsolhatok neki.

Este a vacsoránál az öregasszony elmesélte Koller látogatását. Miklós hallgatagon kanalazta a paradicsomlevest, aztán egy idő után megszólalt:

– Miért nem rúgta ki, édesapám?

– És ha kirúgom, akkor mi van? Nem az a módja. Amúgy sem tudnék én még a műhelyben dolgozni. Fáradt vagyok. Egy kicsit pihenek, aztán majd csak kapok munkát valahol.

– Pihenj csak, apus – mondta a felesége. – Pihenj kedvedre. Éhen nem halunk. A zsír kitart még vágásig. Kenyerünk is van. Hála istennek, a tyúkok most becsületesen tojnak, hamarosan a zöldségféle is beérik. Aztán dolgozom én is, szerencsére Miklós is.

– A fiam dolgozik helyettem – mondta keserűen Zala.

– Ugyan már, apám.

Miklós tizenhárom éves múlt. Az iskolai tanulmányai után kiváltotta a munkakönyvét, és a téglagyárban helyezkedett el segédmunkásnak. Nem ment könnyen, mert nagy volt a munkanélküliség, de Csuhai Bálint segített rajta, beszélt Fülöp úrral, és felelősséget vállalt érte. Fárasztó munka volt. Reggel hat órára járt, és este hét óra is elmúlt, mire hazakerült. Ilyenkor találkozott apjával. Sajnálta őt nagyon, szeretett volna segíteni rajta, de nem tudta, hogyan segíthetne. Dolgozik, keresetét az utolsó fillérig hazaadja, úgy gondolta, ez minden, amit érte tehet. Bár fáradt volt, azért munka után még a ház körül is segített, fát vágott, fűrészelt, a felaprított fát behordta a fészerbe, ásott, kapált a kertben, gyomot irtott, miközben azon meditált, hogy apja miért olyan szótlan, miért nem beszélget vele többet. Biztosan nagyon megverték vagy nagyon ráijesztettek. Jól látta, hogy édesanyja is tele van aggódással, de apja vele sem nagyon beszélget. Mit tehetne érte? Május egyik vasárnapján az evangélikus templom előtt találkozott Imrével. Úgy döntöttek, hogy nem mennek az istentiszteletre, hanem csavarognak egyet a tó környékén. Lassan lépkedtek, közben Miklós elmondta gondjait, szeretne apján segíteni, de nem tudja, hogyan. Imre rácsodálkozott.

– Én mondjam meg? Hát én honnan tudjam?

– Nem is tudom – mondta Miklós. – Mindegy. Felejtsd el.

Aztán nem is beszélgettek a tóig. Leültek a parton egy kidőlt nyárfa törzsére, lógázták a lábukat, és bámulták a víz sima felszínét. Imre arra gondolt, hogy Miklóst megbántotta, pedig nem akarta megbántani. Ki kellene békíteni, de nem tudta, hogyan. Levágott egy fűzfaágat, elővette bicskáját, és farigcsálni kezdett. Miklós érdeklődve nézte a fűzfavesszőt, a villanó késpengét, Imre fürgén mozgó ujjait.

– Mi lesz abból? – kérdezte, és a fűzfaágra mutatott.

– Ebből? Síp. Kéthangú síp – mondta Imre, és a késpengével ütögetni kezdte a vessző zöld héját, finoman, vigyázva, nehogy berepedjen vagy beszakadjon valahol. – Figyelj, ezt most óvatosan megcsavarjuk, így, aztán vissza, és ha már forog, akkor lehúzzuk. – Örült, hogy Miklós nem haragszik. Ránézett. – Tudod mit? Menjünk el a tanító úrhoz. Beszéljünk vele. Ő tudja, hogy édesapád kommunista.

Fél óra múlva már ott ültek Bogár Béla tanító úr Pöltenberg utcai házának kertjében, a kecskelábú tölgyfa asztalnál, amelyet saját kezűleg készített. A tanító szőke hajú felesége, Csongrádi Amália néha kiment a kertbe, rájuk nevetett, váltott velük néhány szót, aztán visszament a lakásba. A tanító rövid ujjú fehér inget viselt, homokszínű vászonnadrágot, barna szandált, magas homlokán izzadságcseppek fénylettek, kimelegedett a sövény nyírásában. Örült a fiúknak, kis időre abbahagyhatta a munkát. Megtörölte a homlokát, s míg Miklóst hallgatta, vékonyra vágott szűzdohányból karcsú cigarettatát sodort, aztán a dóznit Imre elé tolta, aki, hogy felnőttnek látszódjék, nem utasította vissza a kínálást, hanem ügyesen megsodort egy ceruza vastagságú cigarettatát, és rágyújtott ő is.

– Mióta dohányzol? – kérdezte a tanító.

– Tavaly nyár óta. Hogy munkába álltam.

– Irma nénéd mit szól hozzá?

– Mit szólna? Semmit sem szól. Őt csak az érdekli, hogy a munkát elvégezzem. Aztán, hogy a zsebpénzemből mit veszek, azzal nem törődik.

A tanító bólintott. Aztán Miklósra nézett.

– És te, Miklós? Te is dohányzol?

– Még nem – mondta a fiú. – Megpróbáltam, de nekem nem ízlett.

A tanító elgondolkozva nézte a két fiút. Okosak, tehetségesek voltak, sajnálta, hogy nem tanulhatnak tovább. Hirtelen megfájdult a feje, erős ujjaival megnyomkodta homlokát, tarkóját. Figyelmesen hallgatta Miklóst, közben azon gondolkodott, hogy mit válaszoljon neki. Mivel biztassa? Mondja azt: ne csüggedj, Miklós, hamarosan megváltozik a helyzet, és akkor apádnak már nem kell jelentkeznie Forbáthnál, a Forbáthoknál, munkát vállalhat, utazhat szabadon, nemcsak a járásban meg a megyében, hanem az országban is. Megváltozik a helyzet? Mitől? Mikor? És kik változtatják meg? Hol vannak azok az emberek, akik hajlandók feláldozni a nyugodt életüket azért, hogy a helyzet megváltozzék? És hány ilyen ember él ebben az országban? A megyében? Vagy a járásban. A járásban? A tíz ujján megszámolhatja. Zala… Csuhai Bálint. Igen, Bálint hajlandó lenne az életét is feláldozni. Talán Zala is. De Zala már beteges, ahogy Miklóstól hallja, nem teljes értékű harcos. És ami a pokoli, nem mondhatja el sem Csuhai Bálintnak, sem Zala Miklósnak, hogy ő, Bogár Béla tanító és felesége évek óta részt vesznek a mozgalomban, azok közé tartoznak, akik meg akarják változtatni az életet ebben az országban. Még most sem érti, hogy miért kell ennyire titkolózniok egymás előtt. Mennyivel eredményesebben dolgozhatnának, ha elmondhatná Csuhainak vagy Zalának, hogy ő, Bogár Béla a területi bizottság megbízottja. Csuhai a bizottság szervezője, és titkolóznia kell előtte. Nézte a két gyereket, és arra gondolt, hogy lám, itt van ez a két okos fiú, lassan már őket is bevonhatnák a munkába. Csakhogy ezt sem teheti meg saját szakállára.

– Tehát szeretnél apádon segíteni – mondta, mintegy összegezésképpen a hallottakat.

– Nagyon.

– És azt mondod, hogy nem kap munkát.

– A községben nem. Azt pedig nem hagyhatja el. Forbáth nem engedi. Igaz, most nem is nagyon menne el sehová, mert beteges. De tetszik tudni, ő tagadja. De látni rajta. Minden este kirázza a hideg.

– Volt már nála orvos?

– Nem. Nem akar orvoshoz menni.

Persze, gondolta Bogár, az orvos az pénzbe kerül. Zaláéknak pedig most nincsen pénzük, az asszony is betegeskedik. De majd beszél Virág doktorral.

– Te mennyit keresel a téglagyárban? – kérdezte.

– Tizenhat fillér az órabérem. Heti hetvenkét órát dolgozom, és majdnem tizenkét pengőt keresek. De abból még levonnak. Úgy megkeresem azért tisztán a tíz pengőt. Anyám is akörül keres, ha mindennap dolgozik. Csakhogy betegeskedik.

– Szóval heti húsz pengőből éltek.

– Hát úgy valahogy. Tetszik tudni, a nagymamám is beteges.

A tanító eltaposta a csikket, száraz tenyerével megsimogatta az asztallapot.

– Nehéz dolog ez, Miklós – mondta aztán. – Annyira nehéz, hogy most nem is tudok mit mondani neked. Gondolkodnom kell. Majd szólok. Biztos, hogy kitalálok valamit. Egészen biztos. – Beletúrt sűrű, göndör hajába. – Légy türelemmel, kérlek. – Biztató mosollyal megszorította a fiú karját. – Addig is mondanék valamit. Te már, hogy úgy mondjam, nem vagy kisgyerek… Dolgozó ember vagy. Férfi. Tehát felelős vagy apádért is. Vigyázz rá! Ő most nagyon érzékeny, nagyon elkeseredett. Járj hát a kedvében. És ne felejtsd el, hogy mit tettek vele. Sohase felejtsd el, mert ha elfelejted, és azok jóindulatát keresed, akik bántották őt, gyalázatos leszel. – Tűnődő tekintettel a távolba nézett. – Egyszer, talán nem is olyan soká, nem tudom, mikor, de te biztosan megéred, eljön az idő, amikor a hozzád hasonló gyerekeknek nem kell napi tizenkét órát dolgozniuk, és az olyan becsületes embereknek, mint az apád, nem kell hetenként jelentkezniök a Forbáth őrmestereknél.

A fiúk érezhetően meghatódtak. Elköszöntek a tanítótól és feleségétől. Az utcán Miklós azt mondta barátjának, ne váljanak el, maradjanak együtt egész nap.

– És hol fogok ebédelni? – kérdezte Imre.

– Nálunk – mondta Miklós.

Imre örült a meghívásnak, mert mindig jól érezte magát Zaláéknál. Zala a napon ült, újságot olvasott, amikor a fiúk hazamentek.

– Hát ti? – kérdezte, és összehajtogatta az újságot.

– A tanító úrnál voltunk – mondta Miklós, és az ajtóhoz lépve bekiáltott: – Csókolom, édesanyám. Készen van már az ebéd?

Az asszony előjött a konyhából.

– Hát hol van még dél? – kérdezte. Csak most vette észre Imrét. Hangja ellágyult. – Te is itt vagy, Imruskám?

– Csókolom, Rózsi néni – köszönt a gyerek, és megcsókolta az asszonyt, mintha az édesanyját csókolta volna meg.

Az asszonyka szorosan magához ölelte a fiút, és odaszólt férjének:

– Látod, apja, míg odavoltál, lett még egy gyerekem. Egy Imrém.

Nevettek. Aztán a fiúk odaültek Zalához a diófa alá, és elmesélték, hogy mit beszéltek Bogár tanítóval, elhallgatva persze, hogy tulajdonképpen miért is keresték fel. Zala lehunyt szemmel hallgatott, aztán kis idő múlva megszólalt.

– Igen – mondta – Bogár tanító úr tisztességes ember, mióta ismerem, mindig a szegények pártján állt. És ez becsülendő. – Megtömte a pipáját, meggyújtotta. – Még mindig ő a leventeoktató?

– Ő is – mondta Miklós, és gyorsan hozzátette: – De hozzá szívesen járunk. Nem úgy, mint Kocsányihoz. Őt utáljuk. De nagyon. Legalábbis én. Vadállat.

– De nem a nemesebb fajtából – tette hozzá Imre. – A rosszabbikból. Sakál. De egyszer majd a sötétben elkapjuk. És akkor megnézheti magát.

Zala köhögni kezdett, homlokán az erőlködéstől kiütött a veríték.

– Miért nem tetszik orvoshoz menni? – kérdezte Imre, és sajnálkozva nézte a szenvedő embert.

Egy ideig eltartott, míg Zala abbahagyta a köhögést. Pipáját, mint egy gyenge madárfiókát, a tenyerében tartotta. Gondolkodott. Tényleg, miért is nem megy orvoshoz? Válaszolni akart, de az asszony megelőzte.

– Beszélhettek neki. Reggeltől estig. Uram isten, mióta könyörgök én neki, hogy menjen el az orvoshoz, de hiába. Mintha süketnek beszélnék.

– Nincs énnékem semmi bajom – mondta az ember. – Arról van csupán szó, hogy a szabadságot is meg kell szokni. Átfáztam. Sokáig voltam magánzárkában. Meg aztán úgy vagyok én most, mint a befogott madár. Igaz, már nem zárkában tartanak, de a lábamon azért zsineg van. És a zsineg végét Forbáth tartja a markában. Rabság hát ez is. Nem is akármilyen rabság. Jelentkeznem kell, nem hagyhatom el a községet, nem járhatok nyilvános helyre, nem mintha kedvem volna hozzá vagy tehetségem, mert hiszen koldus vagyok, egyszóval minden lépésemet figyelik. Hát ez az én betegségem. És nem a köhögés.

Imre sajnálkozva nézte a megtört embert, mintha apját hallotta volna beszélni. Meleg volt. A gyenge déli szél citera hangját sodorta feléjük. Zala elmélyülten hallgatta a dalt, s mintha a dalból üzenetet hallott volna ki, profetikusán megjegyezte:

– Nem tarthat ez már soká. Ezt én mondom nektek. Egyszer csak szabadok leszünk. És ti is szabadok lesztek, gyerekek.

Imre csodálkozva nézett Zalára. Szabadok lesznek? Miért, most talán nem szabadok? Egész délelőtt Miklóssal csavargott, és senki sem állta útjukat, hogy ide nem mehetnek, meg oda nem mehetnek. Cigarettatázhat, ha kedve van rá, és persze ha futja a pénzéből, bemehet a kocsmába is, már a lányokat is kerülgetheti. Ez talán nem szabadság? Vagy Miklós bácsi másra gondol?

– Mi miért nem vagyunk szabadok? – kérdezte. – Nekünk nem kell jelentkeznünk Forbáth őrmesternél. Oda mehetünk, ahova kedvünk tartja, és azt csinálunk, amit akarunk.

Zala kiverte a hamut a pipájából.

– Hát persze – mondta. Hangja kissé gunyoros volt. – Szabadon elmehettek az erdőbe. A tóhoz. Csatangolhattok a réten is. Igen, ez így igaz. Aztán mondd csak, Imre fiam. Szeretnél te továbbtanulni? Szeretnél te tanult ember lenni? – S mivel a gyerek maga elé nézve komoran hallgatott, élénken biztatta: – No, hát miért nem válaszolsz? – A fiú fölemelte az arcát.

– Szeretnék – mondta.

– Akkor hát miért nem tanulsz tovább? Miért nem leszel tanult ember?

Imre megvonta a vállát.

– Mert nem lehet – mondta. – Irma néni nem engedi. – Aztán rövid gondolkodás után gyorsan hozzátette: – De ha édesanyámék élnének, továbbtanulhatnék.

– Igen, az lehet – bólogatott Zala, közben eltűnődött Imre válaszán. Mintha vádat érzett volna a gyerek szavaiban. Mintha Imre azt is mondta volna: lám, maguk élnek, Miklós bácsi, kérem, és Miklós mégsem tanulhat tovább. Pedig ő is szeretne tanulni. Lehetséges, hogy a fiú erre gondolt? Ki tudja? Aztán hangosan így folytatta: – Igen, ha szüleid élnének. De nem élnek. Látod, mi élünk, és Miklós mégsem tanulhat tovább. Pedig Isten látja a lelkemet, hogy szeretném, nagyon szeretném. De ha szégyellem, akkor is ki kell mondanom, nem tanulhat tovább, mert most ő tartja el a családot. Szomorú, de így van. Mi akkor leszünk szabadok, fiacskám, ha majd a szegények gyerekei is továbbtanulhatnak.

Hallgattak egy ideig, mintha azon tűnődnének el, hogy milyen is lesz majd az az idő, aztán Miklós megszólalt:

– És addig mi lesz velünk, édesapám?

– Addig? – kérdezte Zala, és akkurátusan megtömte a pipáját dohánnyal, meggyújtotta. – Hát addig dolgozni fogtok, mint minden szegény. Feltéve, ha kaptok munkát. Imre szántani, vetni, aratni fog, te talán kitanulsz valamilyen szakmát. Nem tudom. Nem vagyok látnok. De egyvalamit tudok. Ha valóban tanulni akartok, így is megtehetitek. Sok híres, nagy ember élt, aki a munka mellett képezte magát. Szerzek én nektek könyveket, kedvetekre olvashattok, megismerhetitek a világot, az embereket, és elgondolkodhattok azon, hogy miért él annyi szegény ember a földön.

9.

Csuhai Bálint sokszor találkozott titokban Zala Miklóssal. Rendszerint az éjszakai órákban, amikor a Rókás-dűlőben az emberek már mélyen aludtak. A kertek alján jött, és az ólaknál, a hátsó kapun osont be a házba. Ilyenkor a kiskapu mindig nyitva volt. Világot nem gyújtottak, ültek a sötét konyhában, és halkan beszélgettek. Miklós bármennyire fülelt is, semmit sem hallott a két ember beszélgetéséből. Csuhai Bálint sohasem jött üres kézzel, mindig hozott magával valamit; hol zsírt, hol szalonnát, hol lisztet. Miklós tudta, Csuhai Bálint látogatása titok, nem szabad beszélnie róla senkinek sem. Senkinek? Csakhogy Imre nem senki, hanem a barátja. Milyen barátság az, ha titok van közöttük? Így hát Miklós elmondta a titkot Imrének.

A tó partján ültek, a füzesek árnyékában. A part mellett a víz kristálytiszta és átlátszó volt, a napsütésben a homok csillogó kvarcszemcséit is jól láthatták. Néhány méterrel távolabb már zöldeskék volt a víz, s ahogy az égbolt színe változott, úgy változtatta színét a tó tükre is. Távolabb a Kilátó-hegy omladozó várromját fátyollal vonta be a párás, meleg levegő.

Imre apró kavicsokat dobált a vízbe, és elgondolkodva nézte a körkörösen gyűrűző hullámokat.

– Jó volna tudni, hogy apádék miről beszélgettek – mondta.

– Biztosan valamit tervezgetnek. A fene tudja.

– Apád már tudja, hogy mi is kommunisták vagyunk?

– Nem mondtam neki.

Távolabb, mintegy húsz méterre a parttól, egy nagyobb hal dobta fel magát a vízből, aztán nagy loccsanással elmerült, hullámköröket hagyva maga után.

– Mondd, Miklós, te tudod, mi a kommunizmus?

Miklós letépett egy hosszúra nőtt fűszálat, és rágcsálni kezdte.

– Hát pontosan nem tudom. Csak azt tudom, hogy nem lesznek urak. Meg mindenki kap majd földet meg mindent. És Sonntágéktól elvesszük a gyárat. A földjüket. Talán még a kastélyukat is. De ez még nem biztos. Mert valahol lakniok kell.

– Hát igen. De el sem tudom képzelni, hogy hogyan vesszük el a gyárukat meg a földjüket.

– Lehet, hogy megint lesznek vöröskatonák. És akkor mi is azok leszünk. Lesz fegyverünk, géppuskánk meg minden. Apámék biztosan erről beszélgetnek Bálint bácsival.

– És mi lesz a volksbundistákkal? Zsiga bácsi azt mondja, hogy hazaárulók. Agyon kéne lőni őket.

– Hát ha az lesz a parancs, akkor agyonlőjük őket. Én Bauert biztosan agyonlövöm. Meg tudod, kit szeretnék még agyonlőni?

– Kit? – Imre kíváncsian nézett Miklós sovány arcába.

– A Kázmért. Őt tiszta szívvel agyonlőném. Tudod, hogy katonatiszt lesz?

– Hát azért jár katonaiskolába. Te tudnál emberi ölni?

Miklós sokáig gondolkodott.

– Csak jár a szám. Nem tudom. Úgy egyszerűen, azt hiszem, nem. De ha rám támadna, akkor talán.

– Én nem bírnék embert ölni.

– De ha forradalom lesz, akkor embert is kell ölni. Bálint bácsi mondta. Azt mondta, a forradalom élethalálharc. Háború. Vagy mi ölünk, vagy minket ölnek.

– Én nem akarom, hogy háború legyen – mondta Imre. – Pedig Zsiga bácsi szerint hamarosan háború lesz. A németek háborút akarnak csinálni. És azt is mondta Zsiga bácsi, hogy akkor világháború lesz.

– Édesapám is azt mondta.

– Tudod, hogy József bácsi titokban belépett a Volksbundba?

– Honnan tudod? – kérdezte Miklós.

– Zsiga bácsi mondta. Nem nekem. Irma néninek.

– Akkor ő is hazaáruló – mondta Miklós.

Egyik este, már ősz volt, szeptember vége – Bogár tanító váratlanul betoppant. Zaláné nagy örömmel fogadta, tiszta abroszt terített az asztalra, letörölte a kanapét, hellyel kínálta. Zala kezet fogott vele, kancsóban bort tett az asztalra, leült, elővette pipáját, megtömte, rágyújtott.

– Miklós nincs itthon? – kérdezte Bogár, és ő is rágyújtott.

– Még a gyárban van. Minden pillanatban várom. – Zala arca komor lett. – Szégyellem magam, tanító úr. Nagyon szégyellem magam. Hát ezt kellett megérnem, hogy a gyerekem tartson el. Napszámba járok. Fürtékhez. Tudja, mennyi a napszám. De még ezért is hálás vagyok. Az asszony beteges, nehezen bírja a munkát.

– Még mindig jelentkeznie kell az őrsparancsnokságon?

– Ha minden igaz, akkor jövő hónapban lejár. Könnyebb lesz. Nyakamba vehetem az országot, kereshetek munkát. – Megfogta a poharat. – Egészségére, tanító úr.

– Egészségünkre, Zala bátyám.

Ittak. Zala keze fejével megtörölte száját. Ráncai megkeményedtek.

– Nem tudom, hogy a tanító úr mennyire érdeklődik a világ dolgai iránt. Sajnos engem betegesen érdekel mindaz, ami a világban történik.

Bogár selymes bajuszkáját simogatta, mosolygott.

– És mi történik a világban? – kérdezte.

– Valami szörnyű katasztrófa készül. Ez a Hitler lángba borítja a világot. Az országban is egyre több a híve. Most nemcsak a megbolondított Bauerékra gondolok. A magyarokra is. Nem tudom, látja-e, hogy mennyire erősödik a jobboldal.

– Látom. Érzem a bőrömön is. – Bogár arcáról eltűnt a mosoly. – Zala bátyám, arra nem gondolt, hogy Németországban, s talán nálunk is, ennek a jobbratolódásnak Trianon az oka? Most jött egy ember. Úgy hívják, Hitler. Szétszaggatja a trianoni paktumot. És azt se felejtse el, hogy másfél évtized óta az iskolákban arra tanítjuk a gyerekeket, hogy „Csonka Magyarország nem ország, egész Magyarország mennyország.” Az osztályban ott lóg a falon a tábla, rajta nagy betűkkel ráírva: „Nem! Nem! Soha!” És mellette a Hiszekegy. Azzal kell kezdeni az órát: „Hiszek egy Istenben, hiszek egy hazában, hiszek egy isteni örök igazságban, hiszek Magyarország feltámadásában.” Most mit csodálkozik azon, hogy az irredentizmussal átitatott magyarok többsége Hitlerben látja a revízió megtestesítőjét. Lám, a Felvidék egy részét már visszakaptuk. Maga, úgy tudom, vöröskatona volt.

– Az voltam.

– Nos, maguk fegyverrel harcoltak a Felvidékért. Ha nem döntik meg a Tanácsköztársaságot, nem hiszem, hogy maguk aláírták volna a trianoni békeszerződést.

Zala elgondolkodott.

– Megdöntötték – mondta. – Nem tudom, hogyan alakultak volna az események, ha nem verik le a forradalmat. Igazán nem tudom. Most visszakaptuk a Felvidéket. Úgy néz ki, hogy Erdélyből is visszakapunk valamit. De higgye el nekem, nem ingyen kapjuk vissza. Félek, hogy súlyos árat fogunk fizetni a Felvidékért.

A tanító hallgatott. Szórakozottan játszott a dóznijával, és azon gondolkodott, hogy mit szólna Zala, ha ő most elárulná magát. Ha elmondaná neki, hogy ő, Bogár Béla tanító, a község egyik leventeoktatója, évek óta tagja az illegális kommunista pártnak. De nem mondhatja el ennek a sovány, sokat szenvedett embernek, mert éppen a napokban kötötte a lelkére az összekötője, hogy Zala „lefeketedett”, figyelik, pártügyről tilos vele beszélgetni. Ezt még érti. Azt viszont nem érti, hogy Csuhai Bálint előtt miért kell titkolóznia. Hogy a jó csudába csináljanak valamit, hogy szervezkedjenek, ha titokban kell tartaniok igazi valójukat. Mindezt megkérdezte az összekötőjétől, aki azt mondta, elég, ha Zala annyit tud róla, hogy baloldali érzelmű. Mélyről sóhajtott.

– Zala bátyám – mondta –, szeretnék magukon segíteni. Magán és Miklóson. Ma délelőtt beszéltem Sonntág méltóságos úrral. Maga eredetileg géplakatos, ha jól tudom.

– Az vagyok. És értem is a szakmát.

– Elhiszem. Szóval beszéltem a méltóságos úrral. – Az asztalra fújta a füstöt, kis ideig gondolkodott. – Furcsa ember ez a Sonntág. Ritka vadmagyar. Ha hinni lehet neki, akkor azt kell mondanom, hogy gyűlöli Hitlert és a nácikat…

– Ezt én nem hiszem el – vágott közbe Zala.

– Pedig így van – bizonygatta a tanító. – Persze a kommunistákat sem szereti. Valamit nem szabad elfelejteni. Tudtommal Sonntág nem vett részt a tizenkilences ellenforradalomban. Pedig fiatal tiszt volt. Visszavonult a birtokára, és gazdálkodott. Magának erről többet kell tudnia.

Zala az emlékei között kutatott. Még a szemét is lehunyta.

– Huszonegy éves volt tizenkilencben – mondta. – Huszár. Tényleg nem vett részt a leszámolásban. Legalábbis a megyében nem tevékenykedett. A jó ég tudja, hogy máshol mit művelt. Földbirtokos. És azóta gyáros lett belőle. Méltóságos úr… Valamiért csak kapta ezt a rangot?

– Nevetni fog, Zala bátyám – mondta a tanító. – Megvásárolta.

– Pénzért?

– Ha jól tudom, tízezer pengőért lehet kapni a titkos tanácsosi rangot, ami méltóságos címmel jár. Persze nem mindenki kapja meg. De Sonntágnak a felesége elintézte. Koháry lány. És Koháry Borbála sok mindent el bír intézni.

Zaláné félénken közbeszólt:

– Igaz, hogy az asszony tíz évvel idősebb Sonntágnál?

– Ha nem tizenöttel – mondta a tanító.

Az öregasszony is belekapcsolódott a beszélgetésbe. Egészen megfeledkeztek arról, hogy a tanító miért is látogatta meg őket.

– Én nem hagyom bántani azt az asszonyt – mondta. – Aki már túl van a harmincon, és vállalkozik rá, hogy fiatal férjének gyereket szüljön, az tiszteletet érdemel.

– Tiszteljük őt vagy nem? – mondta Zala, és nevetni kezdett. – Hanem a tanító urat nem hagyjuk szóhoz jutni. – Bogárhoz fordult:

– Szóval?

A tanító is nevetett.

– Hiába, szeretjük a pletykát. – Elnyomta a csikket a hamutálban. – Nos, Sonntág hajlandó felvenni magát a gyárba üzemlakatosnak. Sőt Miklóst is odaveszi. Csak van egy kikötése. Nem szervezkedhet, nem agitálhat.

– Írást kell adni róla?

– Nem tudom. Hétfőn reggel jelentkezzen nála. Miklóssal. Hát ez minden.

Hétfőn reggel Sonntág azt mondta az irodájában Zalának:

– Nézze, Zala, én nagyon jól tudom, hogy maga meggyőződéses kommunista, nyilván ezért ült többször is börtönben. Dőre dolog lenne, ha én most azt kérném magától, hogy adja föl meggyőződését, tagadja meg elveit. – Sonntág feje körül füstfoszlányok lebegtek. Elhessegette. – Nos, én nem kérek magától ilyesmit. Én csak azt kérem, hogy itt, a gyárban ne szervezkedjen. Munkát adok magának, a fiának, ha becsületesen elvégzik a munkájukat, itt dolgozhatnak öregségükig. Tehát dolgozzanak. Hogy aztán a munkaidő után mit csinál, az már nem az én dolgom. De magára vessen, ha megint börtönbe kerül. – Felállt, megkerülte az íróasztalt, és az ablakhoz ment. Félrelibbentette a függönyt, kinézett az udvarra. A teremnek is beillő irodában egy pillanatra leülepedett a csönd. Sonntág megfordult, arcán, tekintetén látszott, hogy valamin mélyen gondolkodik. – A kommunisták, úgy tudom, gondolkodó, politikus emberek. Tehát magának tudnia kell, hogy a háború elkerülhetetlen. Sajnos a németek oldalán mi is bele fogunk sodródni. Valamit valamiért. Ez üzlet, Zala. A Felvidéket nem kaptuk ingyen. És ha visszakapjuk Erdélyt vagy egy részét, azért is fizetnünk kell. De ha belesodródunk a háborúba, akkor a kommunistákkal nem fognak kesztyűs kézzel bánni. Ajánlom, hogy erről ne feledkezzék meg. Gondoljon a feleségére és a gyerekére. Érti, hogy mit mondok?

– Értem – mondta Zala.

Sonntágnak igaza lett. A Felvidékért, Kárpátaljáért, Erdély egy részéért és a Délvidékért fizetni kellett. Nemcsak gabonával, élelmiszerrel, nyersanyagokkal, de katonákkal is. Miután negyvenegyben a náci csapatok átlépték a szovjet határt, és elindultak Moszkva, Leningrád és a Kaukázus felé, az országban is megkezdődött a mozgósítás, és hamarosan a magyar katonák is átlépték a szovjet határt. Bodajkon sokan úgy gondolták, hogy támogatják Hitlert, örülnek is a sorozatos győzelmeknek, de azok kivívásában nekik ne kelljen részt venniök. Hagyják őket idehaza, ők majd szántanak, vetnek, aratnak, szüretelnek, a felesleget természetesen jó áron eladják, ezen még meg is gazdagodhatnak. Csakhogy a háború logikája más. És jöttek a behívók, és útnak kellett indulni távoli városokba, onnan pedig a frontra. Baueréknak sikerült a fiatalok közül jó néhány önként jelentkezőt toborozniok a Waffen-SS-be. Bogár tanító urat az elsők között hívták be. Tartalékos hadnagy volt a páncélosoknál, s a fronton nagy szükség volt a tartalékos tisztekre. De az elsők között hívták be Balla Zsigmond zászlóst is. Irma kétségbeesett. Uram, megváltóm, mi lesz a gazdasággal, ha férje bevonul. És miért éppen őt hívják be, katonáskodott már éppen eleget, ott volt a felvidéki, az erdélyi, a délvidéki bevonuláson, hát miért nem hagyják őt békén? Nem akarja, hogy Zsiga bevonuljon. Menjen Bauer doktor meg a bandája. Irma harmincegy éves volt, szebb, kívánatosabb, mint évekkel azelőtt, nem csoda, hogy Balla Zsiga nehéz szívvel vált volna el tőle. Irma nem sokat teketóriázott, felkereste Sonntág Pált, akinek, mint országgyűlési képviselőnek, köztudottan jó kapcsolatai voltak a Honvédelmi Minisztériumban. Sonntág azonnal fogadta a fiatalasszonyt, bevezette dolgozószobájába, ahonnan ragyogó kilátás nyílt a híres ősparkra. A kellemesen hűvös szobában nem érezték a tomboló nyár forróságát. A negyvenhárom éves férfi hosszan elnézte a szép fiatal nőt. Irma virágmintás nyári ruhában volt, kemény mellén megfeszült a vékony lenvászon. Olyan karcsú, gondolta Sonntág, hogy két tenyerével át bírná fogni a derekát.

– Üljön le, kedves Irma – mondta, és a fotelhoz vezette az asszonyt. – Megkínálhatom valamivel?

– Nem, köszönöm, méltóságos úr – mondta Irma a melegtől lángoló arccal.

– Dohányzik?

– Még az hiányozna, semmi más.

Sonntág Pál szivarra gyújtott, és mosolyogva így szólt:

– Meg kell mondanom, kedves Irma, hogy maga nemcsak a legjobb gazdálkodó a községben, hanem a legszebb asszony is. Emlékszik, ezt már öt évvel ezelőtt is mondtam magának a szüreti bálon.

– Emlékszem – mondta Irma, és lehunyta szemét, egy pillanatig hallotta a zenét, érezte derekán Sonntág Pál forró tenyerét, meleg leheletét. És mint öt évvel azelőtt, most is enyhe szédülést érzett.

– Még emlékszik rá, méltóságos uram? – kérdezte.

– Hogy emlékszem-e? – Kifújta a füstöt. – Bevallom, nagyon sokszor gondolok rá. Tudja, kedves Irma, nem tagadom, tánc közben még az is felötlött bennem, hogy miért nem találkoztunk mi előbb. Amikor még szabad voltam.

– Nem is tudom, hogy mit mondjak, méltóságos uram. Zavarban vagyok.

– Ne mondjon semmit, és ne értsen félre. Még csak annyit: maga, kedvesem, ma is elbűvölően szép. Kívánatos. Kérdeznék valamit, ha akar, válaszol, ha nem, hát nem. – Várt egy kis ideig, mint a színészek, amikor a hatást fokozni akarják. Aztán így szólt: – Boldog?

Az asszony lehajtotta fejét, zavartan gyűrögette zsebkendőjét.

– Hát… nem is tudom. – Felemelte arcát. – Néha azt hiszem, hogy boldog vagyok. Néha meg nagyon boldogtalannak érzem magam. Boldog vagyok, ha jó termést takarítunk be, ha minden úgy sikerül, ahogy elterveztem, ha jó áron tudom eladni a termést. És boldog vagyok, ha kedvemre kialhatom magam.

– Én nem így értettem. Persze mindaz, amit elmondott, boldog érzéseket válthat ki az emberben. Kétségkívül. De én nem az efféle boldogságra gondoltam.

– Hanem? – Irma olyan pillantással nézett Sonntágra, mint az első áldozásra készülő diáklány.

– Mint asszony boldog-e? Jól él-e Balla Zsigával? Jó-e a házasságuk? Megértik-e egymást? – Rövid gondolkodás után hozzátette: – Minden tekintetben. – Elhessegette arca elől a füstöt, és kíváncsian nézte Irma szép arcát.

– Nehéz erről beszélni, méltóságos uram. Evangélikus vagyok. Néha sajnálom, hogy nem katolikusnak születtem. Mert akkor a lelkiatyámnak meggyónhatnám minden nyomasztó érzésemet. Gondomat. Vágyaimat. Csalódásaimat.

– Szívesen vállalom a gyóntatóatya szerepét. Bennem megbízhat, kedves Irma. – Bátorítóan az asszonyra mosolygott. – Nem fogok visszaélni a bizalmával.

– Nagy a kísértés, méltóságos uram – mondta óvatosan Irma. – De most nem szeretnék beszélni ezekről a dolgokról. – Elmosolyodott. – Talán egyszer. Nem tudom, mikor. De most nem.

Sonntág megértően bólintott.

– Ahogy gondolja, kedvesem. Rám mindig számíthat. Barátja vagyok.

– Tudom és érzem. Ezért is jöttem ide.

– Hallgatom, kedves Irma. Miről van szó?

– A férjemről. Behívták megint. Kérem, méltóságos úr, mentesse fel őt. Mi lesz a gazdasággal, ha Zsigának be kell vonulnia?

Sonntág akkurátusan pöfékelt.

– Irma, megígérhetném, hogy segítek, és semmit sem tennék. Magának mégis azt mondanám, kedvesem, mindent megtettem. Irma, őszintén megmondom, nem segíthetek. Úgy belebonyolódtunk ebbe az átkozott háborúba, hogy nem is gondolja. Nagyok a veszteségek, szükség van az elesettek pótlására. Ha férje, mondjuk, szakmunkás lenne, vagy a hadiiparban dolgozna. De gazdálkodó. Nem mentik fel. A vejemet, Leopold Szilárdot sem tudtam felmentetni. Tartalékos tiszt. Egy hónapja a fronton van. Pedig ugye ő a gyár igazgatója. El kell hinnie, segítenék, de nem tudok. Azt viszont megígérem, hogy a gazdaság irányításában segítek. Számíthat rám. Higgye el, nem fogja megérezni a férje hiányát.

Irma maga elé nézett, gyászos hangon válaszolt:

– Magában volt minden reményem, méltóságos uram.

– Sajnálom, kedvesem. Higgye el, magáért sok mindent megtennék. Talán még őrültségre is képes lennék.

Az asszony hallgatott. Sonntág nyílt, félreérthetetlen szavai összekuszálták érzéseit, gondolatait. Ez már nyílt szerelmi vallomás. Ha most Sonntág Pál melléje ülne, átölelné, csókolgatná vagy levetkőztetné, nem lenne ereje, hogy védekezzen. De miért is védekezne? Mikor évek óta vágyódik valami másra, nem arra, amit Zsigától kap. És most az is megfordult fejében, hogy talán jobb is, ha Zsigát behívják. Teljesen a maga ura lesz… Tudta, hogy Sonntág Pál sem boldog. Kövér, beteges felesége több mint tíz évvel idősebb nála, nem volt titok, hogy Sonntág a gyár miatt vette feleségül húszéves korában az özvegyasszonyt, a lányát meg örökbe fogadta. Talán nem is szerette a valamikor szép Koháry Borbálát. Irma felállt, megigazította szoknyáját, mellét kicsit kifeszítette.

– Ne haragudjon, hogy zavartam, méltóságos uram. Úgy látszik, meg kell nyugodnom Isten akaratában.

Sonntág is felállt. Úristen, de szép, de nagyon szép ez az asszony. És milyen okos. Mintha nem is parasztlány lenne. Pedig az. Parasztlány. Csak gazdag.

– Egy pillanat még – mondta. – Mi van azzal a fogadott gyerekkel?

– Imrével?

– Igen. Imrével. Dávid, ugye jól emlékszem? Dávid Imrének hívják.

Irma bólintott.

– Gazember. Akaratos gazember.

– Hány éves?

– Tizenöt múlt. De kész férfi. Erős, mint a bivaly. Az az igazság, hogy félek tőle. Különösen most, hogy Zsiga távol lesz. Egyszer alaposan elláttam a baját. Tudja, mit mondott akkor, méltóságos uram? Azt mondta, ha még egyszer megütöm, rám gyújtja a házat. És érzem, hogy meg is tenné. Gyűlöl. Csak úgy szikrázik a szeme a gyűlölettől.

Sonntág megfogta az asszony kezét. Biztatóan megszorította.

– Ne féljen, Irma, kedves, én megvédem magát. Bennem bízhat.

Az asszony szinte bénultan állt, légzése felgyorsult. Sonntág még közelebb húzta magához. – Irma, kedvesem – suttogta aztán, s hogy Irma nem védekezett, szorosan magához ölelte, és szájon csókolta. Irma akkor sem védekezett, amikor mellén érezte a férfi forró tenyerét.

10.

Balla Zsiga bevonult. Szomorúan. És szomorú leveleket hozott tőle a tábori posta. Irmát egy-egy pillanatra meghatották Zsiga levelei, néha még a torka is összeszorult, de aztán erőt vett magán. Nem szabad ellágyulnia. Zsiga nem érdemli meg, hogy aggódjon érte. De azért aggódott. Minden erejét a gazdálkodásra fordította, keményen tartotta a gyeplőszárat, cselédei féltek tőle, Imrével úgy beszélt, ahogy a legutolsó béressel sem, még nem tette ki a szobájából, de már nem étkeztek együtt. Goromba volt hozzá, parancsolgatott neki, és megállás nélkül dolgoztatta, mintha ezzel a kemény bánásmóddal akarta volna arra kényszeríteni, hogy hagyja el a házát.

Karácsony első napján Imre Zaláéknál ebédelt, és haraggal, gyűlölettől izzó hangon panaszolta, hogy Irma hogyan bánik vele. Zala hosszú hallgatás után megszólalt:

– Hát miért nem hagyod ott őt?

– Tényleg, Imre, hagyd ott – helyeselt Miklós is.

– Már gondoltam rá – mondta a fiú, és nagy, kérges kezével megfogta a borospoharat. – De Zsiga bátyám miatt nem teszem.

– Értem én. De Balla Zsiga nem tudja, hogy Irma üldöz, embertelenül bánik veled.

Imre ivott a borból, aztán eltűnődve mondta:

– Félek, hogy egyszer agyonütöm.

– Mielőtt erre sor kerülne, költözz el tőle – mondta Zala.

– Hová a jóistenbe költöznék? – kérdezte az elkeseredett fiú.

– Hát gyere hozzánk, édes fiam – mondta Zaláné. – Megfértek itt a konyhában Miklóssal.

– És hová mennék dolgozni?

– Bejössz a gyárba. Most van felvétel. Meglátod, Irma nénéd még örülni is fog, ha otthagyod a házát.

Így történt aztán, hogy Dávid Imre 1942 januárjában a Cérnagyár dolgozója lett, és elköltözött Balláéktól. Igaza volt Zalának. Mikor a fiú bejelentette, hogy elköltözik, Irma könnyű szívvel azt mondta:

– Menj a pokolba. Látni sem akarlak. Ne félj, nem foglak visszahozatni a csendőrökkel. Mindenesetre Feri bátyádnak megírom, hogy milyen gazember lett belőled, és azon se csodálkozzon, ha azt hallja, hogy börtönbe kerültél, mert az lesz a vége. Ezt én mondom.

Imrének ökölbe szorult a keze.

– Lehet. De ahhoz agyon kéne ütnöm magát. Ha nem Zsiga bácsi felesége lenne, talán meg is tenném. Magánál kegyetlenebb asszonyt nem ismerek.

– Takarodj!

Imre elment, Irma pedig boldogan felsóhajtott. De hogy magát igazolja, még aznap este levelet írt Dávid Ferencnek Budapestre.

„Drága Ferikém! Remélem, soraim jó egészségben találnak. Régen nem adtál hírt magadról, pedig én még mindig nagy szeretettel gondolok Rád, és nem felejtettem el azt a két hetet, amit annak idején örömünkre nálunk töltöttél. Én akkor örökre a szívembe zártalak. Sajnos ugyanezt nem mondhatom el Imréről. Nem tudom, kitől örökölte konok, durva természetét. Kiskorától fogva az asztalomnál evett, tanulhatott, azt reméltem, hogy dolgos, becsületes ember válik belőle. Nem tagadom, a gazdaságban neki is dolgoznia kellett, hogy így tanulja meg a gazdaság vezetését, irányítását, hiszen az volt az elképzelésünk, hogy ő lesz az örökösünk, ha már a jó Isten nekünk nem adott gyereket. De Imre itt hagyott, elköltözött tőlünk, és durván meg is fenyegetett. Csak azért nem öl meg, mondta, mert Zsiga bácsi felesége vagyok. Hát ezt kaptam tőle jóságomért. Drága Ferikém, azt hiszem, hogy csak Rád számíthatunk, Te vagy Zsiga bátyád egyetlen élő rokona, vagyonunk örököse. Tudom, Te nem akarsz gazdálkodó lenni. Mint írtad, életcélod a tanári hivatás. Szép hivatás. De az ugye nem baj, ha egy tanárember némi vagyonnal is rendelkezik…”

Még nem küldte el a levelet, amikor Sonntág Pál váratlanul meglátogatta. Irma örömmel fogadta a férfi látogatását, szigorúan ráparancsolt Rozira, hogy senki se zavarja őket, fontos megbeszélnivalója van a méltóságos úrral. Bevezette vendégét a meleg, szépen berendezett szobába, pálinkát, bort, aprósüteményt tett az asztalra. Sonntág vadászöltönyben volt, bundáját az előszobában felakasztotta.

– Egy kis pálinkát, méltóságos uram?

– Ne méltóságosozzon, Irma, mondja csak egyszerűen azt, hogy Pali. Hiszen egymás között vagyunk. – Az asszonyra mosolygott. – Egészségünkre.

– Egészségére… Pali. – Ivott, aztán nevetve mondta. – Pali… Olyan furcsa.

– Nincs ebben semmi furcsaság – mondta Sonntág. – Szeretem magát, kívánom, ez minden. Nem a méltóságos úr kívánja, hanem Sonntág Pál, az ember. – Rövid hallgatás után hozzátette, szinte gyónásszerűen: – A boldogtalan ember. Ért engem, Irma?

– Értem. Hát hogyne érteném. Én is jól tudom, hogy mi a boldogtalanság.

Ittak megint, Irma könnyű bódulatot érzett. És nem ellenkezett, amikor Sonntág levetkőztette. A férfi határozott, de mégis gyengéd volt, s Irmának az volt az érzése, hogy eddig valóban boldogtalan volt, eddig nem érezte, egyszerűen nem tudta, hogy milyen felszabadult boldogságot nyújthat a szerelem. Szinte belekábult az ismeretlen érzésbe. És nem tudott betelni vele. Valami hasonlót érzett Sonntág Pál is.

– Nem kell vigyáznod – suttogta az asszony –, egészen a tiéd lehetek, nekem nem lehet gyerekem.

– Az isten ajándéka vagy, kedves – suttogta Sonntág lelkesen –, a jóisten ajándéka.

Később, a megnyugvás perceiben Irma elmondta, hogy Imre elköltözött tőle Zaláékhoz.

– Tudom – mondta Sonntág. – Már fel is vettem a gyárba. Az orsózóban dolgozik a barátjával. Most már nem kell félned tőle.

– Már nem. És nem leselkedhet utánam. – Ekkor mondta el Sonntágnak, hogy Imrének van egy bátyja, Ferencnek hívják, nagyon szereti őt. Pesten él, tanár szeretne lenni. – Várj csak. Írtam neki. – Minden szégyenkezés nélkül fölkelt az ágyból, és mezítelenül átment a másik szobába, behozta a levelet. – Olvasd el, kérlek!

Sonntág érdeklődéssel olvasta a levelet. Okos nő ez az Irma, de honnan a csudából van benne ennyi okosság, finomság. És milyen nagyszerűen, árnyaltan fogalmaz, holott tudomása szerint csak négy polgárit végzett.

– Nagyon okos levél. Nagyon okos és szép levél. Mondd csak, kedves, tulajdonképpen te milyen iskolát végeztél?

– Miért kérded?

– Őszintén szólva egyik ámulatból a másikba esem. Honnan van benned ennyi okos gondolat. Tudom, kedves, vannak természetüknél fogva intelligens emberek. De benned több van.

– Úgy érzed? Jaj de örülök.

– Igen, így érzem.

– Négy polgárit végeztem. Édesanyámék azt akarták, hogy tanuljak tovább. Végezzem el a gimnáziumot. Az az igazság, hogy könnyen tanultam. És jól. Megnézheted a bizonyítványomat. Akkor nagyon sokat olvastam. Aztán gondolkodni kezdtem. Mit érek én a gimnáziummal? Én a földet szeretem, a gazdaságot. Nekem azt kell megtanulnom. Tudomány az is. Jó, négy évig latint fogok tanulni meg matematikát, és azt meg nem fogom megtanulni, hogy mikor és hogyan kell vetni a kukoricát, a búzát, krumplit, a lucernát, mennyi legelőt hagyjak meg a szarvasmarháknak, milyen tehenet érdemes tartani, hogy sok tejet kapjunk, mikor érdemes felnevelni a borjút… Érted? Aztán azt sem tanítják a gimnáziumban, hogy hogyan kell bánni a cselédekkel, a napszámosokkal, a feles bérlőkkel, az aratókkal, hány kocsist, bérest kell tartani. Neked bevallom: imádom a földet, az állatokat és a sok pénzt, nem titkolom, talán az embereknél is jobban szeretem az állatokat. Tudod, a föld az hatalom, nagy erő, biztonság, csak szeretni kell a földet, odaadóan, szenvedélyesen, meg kell adni a földnek mindazt, amit a lelke megkíván. Mert a földnek lelke van, megérzi, hogy ki szereti őt és ki nem. Nem szabad kirabolni a föld lelkét, mert belepusztul, néha hagyni kell, hogy pihenjen. Hajnalban, amikor kilovagolok, és megállok egy-egy haragoszöld kukoricatáblánál, szinte hallom a föld hangját. Köszönetet mond. Köszönöm, hogy gondozol, ápolsz, hogy az élősdi gyomokat kikapáltad, hogy öntöztél, amikor szomjas voltam. Csodálatos érzés.

– Te valóban ennyire szereted a földet?

– Még ennél is jobban. De tudnod kell, hiszen a szemeddel láthatod, hogy milyen az én gazdaságom. Persze bevallom, Zsigától sokat tanultam, mert ő aztán ért a földhöz.

– Mi van vele?

– Harcol. Nem nagy lelkesedéssel. – Nem akart a férjéről beszélni, visszatért a gimnáziumhoz. – Most már érted, hogy miért nem végeztem el a gimnáziumot?

– Most már értem.

– Persze nem akartam buta maradni. Apámékkal úgy döntöttem, hogy fölfogadunk egy tanárt, és én két év alatt megtanulom tőle magántanulóként azt, amit egy művelt falusi lánynak tudnia kell. Napi két órát tanultunk. Azt mondtam neki, a latin nem érdekel. Németül tudok, hiszen anyanyelvem. A geometria sem érdekel, de a kereskedelmi számtan, a bankügyek annál jobban. Érdekel a kereskedelmi levelezés, az irodalom és a történelem. És persze a jó és helyes fogalmazás. Hidd el, nálam szorgalmasabb magántanuló nemigen volt. Elmúltam tizenhat éves, szép voltam, fejlett. A tanár úr meg belém szeretett. Már-már elveszítettem a fejemet, de szerencsére idejében kijózanodtam. Szépen kiadtam az útját.

– Az övé lettél?

– Nem. Az első férfi az életemben Balla Zsiga volt.

– Megérte?

– Nem tudom…

11.

Leopold Szilárd bevonulása után Sonntág a gyár vezetésével Márkus Tibor mérnököt bízta meg, aki kancsalsága miatt katonai szolgálatra alkalmatlan volt. A negyvenéves, betegesen sovány, alacsony termetű férfi a hatalom birtokában szinte egyik napról a másikra átalakult, keménykezű, irgalmat nem ismerő, már-már a kegyetlenségig embertelen vezető lett. Pedig a kinevezése előtt szelíd lelkű, megértő, udvarias volt. Amikor kinevezték igazgatónak, Sonntág azt mondta:

– Nézze, Márkus, mi, vejem és én, megbízunk magában. Tudjuk, hogy jó szakember, a cérnagyártás a kisujjában van. Talán az a baj, hogy nagyon elnéző, lágyszívű. Nos, meg kell változnia. Elvárjuk, elvárom, hogy keménykezű vezető legyen. Teljhatalommal ruházom fel. Természetesen fizetését is felemelem. Havi ezerkétszáz pengőt adok magának, fizetjük a lakását, fűtését. És természetesen a nyereség után százalékot fog kapni. Hogy mennyit, azt majd megbeszéljük. Konjunktúra van, ki kell használni. Növelni kell a termelést. A magam részéről minden támogatást megadok magának.

– Értem, méltóságos uram – mondta a könnyekig meghatódva Márkus. – Ígérem, nem fognak csalódni bennem.

Azzal kezdte a működését, hogy összehívta a vezetőket, és udvariasan közölte velük megbízatását. Nem kiabált, hangja lágy, majdnem bocsánatkérő volt.

– Háború van – mondta. – Gondolom, ezt önök is tudják. És értik is, hogy ez mit jelent. A mi harcterünk, a mi frontunk itt van a gyárban. Nekünk, uraim, itt kell helytállnunk. Persze aki ki akar menni a harctérre, az szól, és én elintézem, hogy vágya teljesüljön. Garantálom, hogy soron kívül megkapja a behívóját. Nem tűrök el semmiféle lazaságot. Aki nem úgy dolgozik, ahogy azt a gyár érdeke megkívánja, attól rövid úton megválunk. Felhívom a figyelmüket arra, hogy bizonyos kommunista agitáció, szabotázs várható. Minden ilyen jelenséget csírájában el kell fojtani. Keményen. Ahogyan ezt a háborús körülmények megkívánják.

Hamarosan elintézte, hogy a gyár megrendeléseket kapjon a hadseregtől. A gyárat hadiüzemmé nyilvánították, a mérnököket, üzemvezetőket, művezetőket nem hívták be katonai szolgálatra, egy idős, szolgálaton kívüli századost – bizonyos Herczeg Kálmánt – neveztek ki katonai parancsnoknak, aki reggeltől estig pityókás volt, és nem sokat törődött a gyárral, mindent aláírt, amit eléje tettek. Márkus jól dolgozott, nagyszerűen kihasználta a lehetőségeket, fellendült a cérna- és a fonalgyártás, az ejtőernyőselyemhez is a gyár készítette a különleges selyemfonalat. Két műszakban dolgoztak, reggel hattól este hatig és este hattól reggel hatig. A munkások panaszkodtak. Márkus kegyetlenül hajtja őket, jószerivel még meg sem ebédelhetnek, nem a törvényes előírásoknak megfelelően számolják el a túlórákat, a műhelyek zsúfoltak, balesetveszélyesek, rossz a szellőzés, télen pedig egyes munkahelyeken meg lehet fagyni. Ezek a panaszok nem jutottak el Sonntág füléhez, ritkán ment be az üzembe, megbízott Márkusban, ő a gazdasággal volt elfoglalva. No meg Irmával. Májusban Kázmér megsebesült a fronton, Budapestre, a Honvédkórházba szállították. Sebesülése súlyos volt, bal térde szétroncsolódott, az orvosok szerint egész életére sánta marad, búcsút kell mondania a katonai hivatásnak. A fiatal hadnagy búskomor, életunt és embergyűlölő lett. Két hónap múlva apja hazahozatta Bodajkra, őszintén beszélt vele. A sorssal nem lehet szembeszegülni, így történt, ezen már változtatni nem lehet. De az ember sántán is ember. És nemcsak a katonai pálya van a világon. Földbirtokosnak és gyárosnak lenni sem kutya. A vagyon az hatalom. És a társadalomban a hatalom ad igazi rangot az embernek. Tehát fel a fejjel. Járjon be a gyárba, tanulja meg Márkustól a szakmát és a gyár vezetését. Kázmér hallgatott apjára. Lábadozott, de már bejárt a gyárba. Ismerkedett a gépekkel, a műhelyekkel, a termelési folyamattal, a szervezettséggel és az emberekkel. Végigsétált a műhelyeken, meg-megállt valamelyik gépnél, és szó nélkül, rezzenéstelen arccal nézte a csévékre sodródó fonalat. Egy meleg nyári napon bement a karbantartó műhelybe. Könnyű zsávolyból készült egyenruhát viselt, botjára támaszkodva bicegett. Zala éppen egy fekvőcsapágy bronzperselyét illesztette a helyére, amikor Kázmér megállt mellette. Zala oldalról ránézett, és köszönt neki:

– Jó napot, hadnagy úr.

Kázmér biccentett a fejével, aztán kis idő múlva megkérdezte:

– Maga nem katona?

– Még nem hívtak be – mondta Zala, és egy rongydarabban megtörölte a kezét. – Meg aztán a gyárnak szüksége van a jó szakemberekre.

A többiek abbahagyták a munkát, és Kázmérhoz mentek.

– Hadnagy úr – kezdte Bujtor Vilmos lakatos –, kérdezhetek valamit?

– Kérdezzen.

– Mikor lesz vége a háborúnak?

– Mikor? – Sétabotját a háta mögé tette, és rátámaszkodott. – Azt gondolom, hogy ha a tél beállta előtt a németek elfoglalják Sztálingrádot, akkor hátulról bekeríthetik Moszkvát, és összeroppanthatják az oroszokat. – Zalára nézett, mintha arra lenne kíváncsi, hogy a lakatos mit szól hadászati elképzeléséhez. De Zala hallgatott, nem hagyta magát provokálni. – Maga – folytatta Kázmér –, ha jól tudom, tizenkilencben vöröskatona volt, ugye?

– Az voltam. – Zala hangja nyugodt, csendes volt.

– Ki kéne vinni magát oda. Meg minden volt vöröskatonát. Megtudnák, hogy milyen a vörös paradicsom.

A többiek kíváncsian várták Zala válaszát, de az hallgatott. Nézte a fekvőcsapágyat, és magában a pokolba kívánta a hadnagyot.

– Egy szava sincs? – kérdezte a hadnagy.

– Mit mondjak, kérem? Mit kéne mondanom?

A hadnagy dühösen legyintett, és gyűlölettel mondta:

– Szánalmas és sajnálatra méltó figurák maguk. Egytől egyig azok. Tudja, mit csodálok?

– Nem tudom, hadnagy úr.

– Azt csodálom, hogy maga még szabadlábon van. Budapesten már összeszedték az elvbarátait. Több száz bolsit. De magára is sor kerül.

Zala már hallott a letartóztatásokról, tanakodtak is Csuhai Bálinttal, hogy mit tegyenek, menjenek-e illegalitásba, végül úgy döntöttek, hogy csak akkor tűnnek el, ha arra utasítást kapnak a területi bizottságtól. Zala kerülte Kázmért. Érezte, hogy a súlyosan sebesült hadnagy minden alkalmat meg fog ragadni, hogy beleköthessen.

Egyik júniusi este Zala üzenetet kapott, hogy vasárnap délelőtt 10 órakor menjen be a városba, és a Futó utcában keresse fel Csongrádi Attila festőművész műtermét, és kérdezze meg, hogy épülő villájához kell-e lakatos szakember. Ha a festőművész megkérdezi, hogy ki ajánlotta, felelje azt, hogy fia tanítójának a felesége, Bogár Béláné, született Csongrádi Amália. Zala eltűnődött az üzeneten, és kezdte már érteni, hogy Bogár tanító úr miért volt olyan jó szívvel hozzá és Miklóshoz. Úristen, gondolta, ha ilyen emberek harcolnak velük, mint Bogár és felesége, akkor a helyzetük nem reménytelen. Egészen felvillanyozódott az üzenettől. Vasárnap pontosan megjelent a Futó utcában. Nem ment fel egyenesen a műterembe, először alaposan meggyőződött róla, hogy nem figyelik-e. Midőn úgy látta, hogy tiszta a levegő, akkor felment az emeleti műteremlakásba. A csengetésre Csongrádi Attila rajztanár és festőművész nyitott ajtót. Magas növésű, barna hajú, barna szemű, ovális arcú férfi volt, kurucos bajuszt viselt, nem lehetett több harmincöt évesnél.

– Parancsoljon – mondta.

– Zala Miklós vagyok. – És elmondta a jelszót.

Csongrádi bevezette a műterembe. Ott volt már Csuhai Bálint, Hajduska Viktor, a gyári sejt vezetője, szakszervezeti megbízott és egy alacsony növésű, ötven év körüli, ismeretlen férfi. Sovány volt és ideges, állandóan az ajtót nézte, mintha attól tartana, hogy rájuk törnek a rendőrök vagy a csendőrök.

– Az elvtárs – mondta Csongrádi – a központból jött, Pestről. A neve nem fontos. Annyit kell tudni róla, hogy építészmérnök, és a házamat tervezi. Csuhai Bálint azért van itt, mert vállalkozott rá, hogy az építéshez szükséges téglákat jutányos áron megszerzi a gyárból. Zala barátunk pedig a húgom ajánlására jött ide. Ő fogja elkészíteni az épülő ház lakatosmunkáit Hajduska Viktorral. Tehát ezért vagyunk itt. Itt vannak a tervrajzok is, ha netalán kíváncsiskodók kopogtatnának be. Most pedig rátérhetünk a lényegre. – A Pestről jött emberhez fordult. – Parancsolj, kérlek.

Az ismeretlen megfontoltan, lassan beszélt. Enyhén ropogtatta az r betűket, de minden szava érthető volt. Részletesen beszámolt a budapesti letartóztatásokról.

– Kár volna tagadni – mondta –, hogy súlyos a csapás. Sajnos a rendőrség mélyen beépült sorainkba, és egy-két elvtársunk a vallatás során gyengének bizonyult. Beszéltek, és egyre bővült a letartóztatások köre. A rendőrségen az a vélemény alakult ki, hogy a pártot teljesen felszámolták, működését megbénították.

– És ez igaz? – kérdezte Zala.

– Nem, nem igaz. Vidéki szervezeteink nagy része működőképes. Mint például itt, nálatok is. Ezért vagyok most itt. Arról van szó, hogy jelt kell adnunk a népnek, a munkásosztálynak. Hogy élünk, létezünk, harcolunk, hogy nem semmisítettek meg bennünket.

Csongrádi felállt, kiment az éléskamrába, egy demizsonban bort hozott, és poharakat tett az asztalra. A poharakat teletöltötte borral, az egyiket felemelte.

– Arra igyunk, barátaim, hogy élünk.

Ittak. Csuhai Bálint keze fejével megtörölte a száját, és megkérdezte:

– Mit jelent az, hogy jelt adjunk?

Az ismeretlen az ajtó felé nézett. Várt néhány pillanatig, mielőtt válaszolt volna.

– Jeladás… Nos, hát mi lehet a leghatásosabb jeladás? Gondoljuk végig. De úgy, hogy közben ne szakadjunk el a realitásoktól. A leghatásosabb kétségkívül egy fegyveres felkelés lenne. Egy sikeres fegyveres felkelés. Ám ez a jelen helyzetben csak illúzió. Aki ma a fegyveres felkelésre gondol Magyarországon, az, barátaim, ki merem mondani, kalandor. Tehát mi marad azon kívül? A kérdés, ugyebár szónoki, válaszolok is rá nyomban. Marad a röpcédulázás, a tömegek felvilágosítása. De ez azért nem az igazi. Tehát mi úgy gondoltuk, hogy a jelen helyzetben a leghatásosabb fegyver a sztrájk lenne. Erre értékelésünk szerint meg is van a lehetőség, mert a munkások elkeseredettek.

– De nem annyira – mondta Zala –, hogy bele lehessen vinni őket egy sikeres sztrájkba.

Hajduska felkapta a fejét.

– Már miért ne lehetne? – Zalához fordult. – Azt hiszem, hogy én jobban ismerem a munkások hangulatát, mint te.

Zala akkurátusan megtömte a pipáját, megkérdezte Csongrádit, hogy rágyújthat-e, s miután a festőművész bólintott, rágyújtott.

– Lehet, hogy te jobban ismered a hangulatokat, mint én. Csakhogy a hangulat és a politikai állásfoglalás két különböző dolog. Mondd meg nekem, Hajduska szaki, hogy a munkások közül hányan tagjai a Volksbundnak? Ám lehet, hogy te színvak vagy, és a barna meg a zöld színt is vörösnek nézed. Én azt mondom, hogy hangulat ide, hangulat oda, a textilgyárban a sztrájk nem időszerű. Egyszóval én ellene vagyok.

– Én pedig vállalom a sztrájk szervezését. És az sem érdekel, ha a volksbundisták is sztrájkolnak. Mi szervezzük, mi irányítjuk, és ez a lényeg.

– Ebben sok igazság van – mondta az idegen. – Úgyhogy én Hajduska elvtársat támogatom. Meg kell szervezni a községben a sztrájkot. A Cérnagyáron kívül még hol lehetne szervezni? – Csuhai Bálintra nézett, aki a poharával játszadozott. – Esetleg nálatok a téglagyárban?

– Ott reménytelen – mondta Csuhai. – Sok a lumpenelem. Azokkal nem lehet sztrájkolni. Azzal pedig nem sokra megyünk, ha csak mi állunk le néhányan.

Az idegen Csongrádi Attilához fordult.

– Neked mi a véleményed?

A festőművész szivarra gyújtott. Sűrű, barna haját ujjaival hátrafésülte homlokáról.

– Hát nem is tudom. Nem ismerem a gyárat. De az a véleményem, hogy sztrájkot szervezni csak akkor érdemes, ha győztesen tudjuk befejezni. És még valami kell az eredményes sztrájkhoz. Jó, értelmes követelések. Hogy az emberek értsék és tudják, hogy miért sztrájkolnak, hogy miért vállalják az áldozatot, mert minden sztrájk áldozattal jár. És esetleg nemcsak anyagi áldozattal, hanem emberáldozattal is. És azt se felejtsétek el, hogy a Cérnagyár hadiüzem.

– Én továbbra is ellene vagyok. – Zala végignézett a jelenlévőkön. –Igaza van Csongrádi elvtársnak. A gyár hadiüzem. Gondoltatok erre? Nem babra megy a játék. Csupán a jeladásért veszítsük el esetleg vidéki kádereink jeleseit is? Nem, elvtársak, én ezt értelmetlen vállalkozásnak tartom. Persze ha a párt felső vezetői mégis úgy döntenek, hogy meg kell szervezni a sztrájkot, tudomásul veszem a döntést. Bármi legyen is a következménye.

Nem tetszett Zalának az idegen. Nem tetszett patetikus magatartása, az sem tetszett, hogy jelszavakban beszélt. Mire jó ez? Most nem tömeggyűlésen van, most nem a szívhez kell szólni, hanem az értelemhez.

Rosszkedvűen ment haza.

Egész délután rossz sejtések gyötörték, úgy érezte, megfullad, valakivel beszélnie kell. Vacsora után megivott egy pohár bort, aztán intett Miklósnak. Kimentek az udvarra. Mielőtt kilépett volna, látta, hogy Imre csalódottan néz utánuk. Hirtelen ötlettel visszaszólt:

– Imre, gyere te is!

A fiú szemében felvillant az öröm fénye, felugrott az asztal mellől, és kisietett az udvarra.

– Gyertek, sétáljunk egyet – mondta Zala, és elindult a Tarcal felé. Meleg, holdvilágos este volt, a patak megduzzadt vize zavarosan hömpölygött. A zsilipek előtt, a fűzfáknál leültek a fűbe. Miklós érezte, hogy valami történt, apja nem szokott ilyen körülményes, szinte már szertartásos lenni. Kíváncsian és kicsit szorongva nézte apját, aki meggyújtotta pipájában a dohányt, szívott, pöfékelt kettőt-hármat, aztán halkan megszólalt:

– Gyerekek, amit most hallani fogtok, szigorú titok. Nem beszélhettek róla senkinek, csak majd akkor, ha arra én engedélyt adok. Felhúzta térdét, bal karjával rákönyökölt. – Mindenki tudja, ti is, hogy én kommunista vagyok. Azért ítélt el a bíróság többször is. Ti már nem vagytok gyerekek, ezért felnőttként beszélek veletek. A kommunisták hamarosan sztrájkot fognak szervezni a gyárban. Nem volna szabad beszélnem erről, de úgy érzem, hogy nektek mégis beszélnem kell. Fiúk, lehetséges, hogy velem valami baj fog történni. Adja Isten, hogy tévedjek. De ha mégis történik velem valami, tudjátok, hogy én nem értettem egyet a sztrájkkal. De mivel a vezetők így döntöttek, végrehajtom a rám bízott feladatot. Miklós, anyádra, nagyanyádra nagyon vigyázz. – Miklósék hallgattak. Pedig sok mindent szerettek volna kérdezni. Kik azok, akik eldöntötték, hogy sztrájkolni kell a gyárban? Hogy hívják őket? Hol élnek? És miért nem ők sztrájkolnak? Meg mi értelme van a sztrájknak? És ha apja nem ért egyet a sztrájkkal, akkor miért kell végrehajtani az utasítást? Zala másról kezdett beszélgetni. Érdeklődött, hogy udvarolnak-e már. Valaki azt mesélte, hogy Miklóst többször látta vasárnaponként Mártival, Schiller Józsefék kiscselédjével. Ami azt illeti, nagyon szép, szemrevaló teremtés, de még gyerek.

– Tizennégy éves – mondta Miklós. – Maga hány éves volt, édesapám, amikor udvarolni kezdett?

– Hát, az igazat megvallva, nem voltam idősebb nálad. És te hogy állsz a lányokkal, Imre?

– Megölelgetem őket, ha lehet – mondta nevetve a fiú. – Nekem Bori tetszik. Azt hiszem, én is neki.

– Kulcsár Boriska? Irma nénéd cselédje?

– Igen. Idősebb nálam néhány évvel, de nem számít.

– Szoktatok találkozni?

– Amikor Irma néni a szeretőjével van együtt.

– Szeretőjével? Hát van neki szeretője?

– Van ám! Sonntág úr ölelgeti. Bori csuda dolgokat mesél. Ha Zsiga bátyám hazajön, azt hiszem, vér fog folyni. Agyonüti mindkettőjüket.

Még beszélgettek egy ideig, aztán hazasétáltak.

Júliusban leálltak a gépek. A munkások sztrájkbizottságot választottak, a bizottság vezetője Zala lett. Nem szívesen vállalta, de nem térhetett ki a kérés elől. A munkások zöme őbenne bízott. A fizetések felemelését, a túlórák törvény szerinti elszámolását és kifizetését követelték. Ezen túlmenően azt kérték, hogy Márkus igazgató változtasson a modorán, tekintse a munkásokat is embernek. Sonntág csak Zalával volt hajlandó tárgyalni. A bizottság tagjai tanakodtak, de Hajduska azt javasolta, hogy ne élezzék tovább a helyzetet, Zala menjen fel Sonntághoz, és tárgyaljon vele a bizottság nevében.

Sonntág az irodájában fogadta Zalát. Ott volt még Márkus igazgató és Kázmér is. A hadnagy olyan gyűlölettel nézett a belépő Zalára, hogy annak a szíve hevesebben kezdett verni. Arra gondolt, hogy úgy esett bele ebbe a marhaságba, mint Pilátus a credóba.

– Csalódtam magában, Zala – kezdte Sonntág. – Ha jól emlékszem, mi évekkel ezelőtt kötöttünk egy megállapodást. Ennek az volt a lényege, hogy maga itt a gyárban nem agitál, nem szervezkedik. Én betartottam a játékszabályokat, maga viszont nem.

– Én is betartottam, Sonntág úr. – Félelem nélkül nézett a gyártulajdonos arcába. – Csakhogy azóta sok minden történt. Márkus igazgató úr nem hajlandó kifizetni a túlórákat, csak bizonyos töredéket. Két év óta nem volt fizetésjavítás, holott az árak állandóan emelkednek. Úgy beszél velünk, ahogy az állataival nem beszél egy tisztességes ember.

– Apám, én nem tűröm el ezt a hangot – mondta Kázmér, és feldúlt arccal kibicegett az irodából. Sonntág bosszúsan nézett utána. Márkus kivörösödött az indulattól. Anélkül hogy engedélyt kapott volna a beszédre Sonntágtól, dühösen kitört, elmondta Zalát mindenféle jöttmentnek, útonálló gazembernek, vörös, bolsevik pribéknek, aztán fenyegetőzni kezdett, mondván, hogy gondja lesz az ilyen bolsevik lázadókra, meg fogja bánni azt a napot is, amikor megszületett. Sonntág felemelte a kezét.

– Elég volt – mondta. – Ebből, barátom, elég volt. Hagyjon, kérem, magunkra. – Márkus teleszívta tüdejét levegővel, keményen összezárta száját, szinte belecsikordult a fogsora, aztán dühös ábrázattal kiment az irodából. Sonntág szivarra gyújtott, és fel-alá sétált a teremnek is beillő irodában, aztán váratlanul megállt Zala előtt, oly közel, hogy a szeme fehérjét behálózó hajszálvékony vérereket is jól lehetett látni. – Meg kell mondanom magának, Zala, hogy én minderről nem tudtam. Egyszerűen nem értem, hogy miért nem a törvényes előírások szerint számolják el és fizetik ki a ledolgozott túlórákat. Az istenfáját, hát ami jár, az jár. Az ily módon szerzett nyereségre nekünk nincs szükségünk. Ami mármost a munkabéreket illeti: megvizsgálom a dolgot. Mielőtt bármit is mondanék, tájékozódni akarok. Tudniok kell, hogy engem is köt a kartellszerződés. Tehát türelmüket kérem. Nem zárkózom el a kérdés elől, de meg kell vizsgálnunk a lehetőségeket. A követelésük harmadik pontja, ha jól emlékszem, Márkus igazgató modora volt. Nos, már most megígérhetem, hogy Márkus úr gyökeresen változtatni fog a magatartásán. Kérem, mondja meg a bizottságnak, hogy sajnálom a történteket, máskor, ha problémájuk van, keressenek fel, s ha nem értünk szót egymással, akkor sztrájkoljanak.

Zala boldogan hagyta el az igazgatósági épületet. Végigment a virágos udvaron, de amikor befordult a műhelyek felé vezető betonútra, Forbáth őrmester lépett elő a hátsó kapualjból két csendőrrel, és megálljt parancsolt. Zala akkor vette észre, hogy a műhelyek előtt egy szakasz csendőr szorítja vissza a munkásokat az udvarról a műhelyekbe. Mielőtt bármit szólhatott volna, a két csendőr bilincsbe verte. Miután már mozdulni sem tudott, Forbáth hátulról úgy belerúgott, hogy egyensúlyát vesztette, és végigvágódott a piszkos betonon. Hátrabilincselt kezével nem tudta felfogni az esést, alaposan megütötte magát, arcát, homlokát beleverte a betonba, egy pillanatra elsötétült előtte a világ. Később se tudta megmondani, hogy meddig feküdt aléltan az úton, arra eszmélt föl, hogy Miklós elkeseredett hangját hallja.

– Apám! Édesapám!

Felemelte összezúzott arcát. Látta, hogy Miklóst két csendőr tartja vissza a karjánál fogva, Imrét pedig Forbáth ütlegeli. Aztán Miklós valami hihetetlen erővel kitépte magát a csendőrök karjaiból, és apjához rohant, letérdelt mellé, könnyei folytak, és ki akarta nyitni a bilincset, de hátulról olyan ütés érte, hogy elveszítette eszméletét. Mikor magához tért, már csak Imre térdelt mellette. Első szava az apja volt. Elhurcolták a csendőrök, mondta szomorúan Imre. És felsegítette a betonról barátját.

– Marhaság volt ez az egész cirkusz – mondta nekikeseredve. – A többiek már fel is vették a munkát. Gyere. – Belekarolt Miklósba, és elindultak a kapu felé.

– Most hova megyünk?

– Haza. Hozzátok. Kirúgtak. Tégedet is. Engemet is.

Éppen a házkutatásra értek haza. Zaláné és anyja ott álltak a diófa alatt, egy fiatal csendőr vigyázott rájuk. Ott állt Forbáth is teljes fegyverzetben, jól tápláltan, mosolyogva.

– Gyertek csak, gazemberek, gyertek. Éppen ti hiányoztatok. – Forbáth hangja gúnyos volt. – Állj csak oda a nagyanyád mellé.

Miklós szó nélkül engedelmeskedett. Átölelte jajveszékelő édesanyját, és csendes szavakkal próbálta nyugtatni, de minden szó falra hányt borsó volt. A rombolás, pusztítás láttán csak jajveszékelni lehetett. Mert olyan házkutatást még nem láttak Bodajkon, amilyet Forbáth és csendőrei tartottak Zaláéknál. Mindent, ami mozdítható volt, kidobáltak az udvarra. De még arra is volt gondjuk, hogy a párnákat, dunyhákat feltépjék. A tollpihe összekeveredett a liszttel, a liszt a lekvárral és a befőttel, nem csoda, ha a rombolás láttán Zaláné majdnemhogy az eszét vesztette. Az öregasszony keményen tartotta magát. Szinte egyetlen arcizma sem rándult meg. Amikor Forbáthék a rombolást befejezték, csak annyit mondott az őrmesternek:

– Megbánod még ezt, Forbáth Mihály. Nagyon megbánod. Én mondom ezt néked, Csutorás Bálintné.

Forbáth megállt, szembenézett az öregasszonnyal.

– Ne fenyegessen engem, vén boszorkány, mert a belét eresztem ki. –Végignézett a mozdulatlanul álló öregasszonyon, és csendőreivel kivonult az udvarról. Miklós gyűlölettel nézett utánuk.

– Esküszöm, az istenre esküszöm, hogy megölöm Forbáthot. Meg Sonntágot is. Meg én.

Zala Miklóst még aznap ismeretlen helyre szállították a csendőrök. Soha többé nem került elő.

12.

Balla Zsiga hadapród őrmester váratlanul érkezett haza. Késő ősz volt már, csapatteste valahol a Don-kanyarban védelmi állásokat épített. Balla futárként utazott Budapestre, ahol tíz nap szabadságot kapott. Boldog volt, verebet lehetett volna fogatni vele. Irma megijedt. Uram Isten, mi lesz, ha Zsiga megtudja, hogy ő Sonntág Pál szeretője? Sok jót nem remélhetett, hiszen ismerte férje hirtelen természetét, iszonyú erejét. Másnap titokban találkozott az Ilka-majorban Sonntággal. Egymás mellett lovagoltak a berentei liget felé, az útszéli mogyoróbokrok eltakarták őket a kíváncsi tekintetek elől. Sonntág szorosan fogta ficánkoló almásderesét, és nyugtatgatta az asszonyt. Ne féljen, bármi történjék is, ő megvédi Zsiga haragjától. Mindenesetre legyen hozzá kedves, mégiscsak a harctérről jött, bizonyára ki van éhezve az ölelésre, amin nem kell csodálkozni. És nagyon fontos, hogy semmi szín alatt se ismerje el szerelmi viszonyukat. Tagadjon.

Végül is erre nem került sor, Irma erőt vett magán, kedves volt Zsigához, megpróbálta odaadóan szeretni. A szerelemre kiéhezett Balla Zsiga nem mérlegelte, hogy az asszony ölelése őszinte-e vagy sem, saját vágyainak kielégítése érdekelte. Az ölelkezés szüneteiben Imréről beszélgettek. Irma sírva panaszkodott rá. Balla megértette „hűséges” felesége félelmét, igen, Imrétől kitelik, hogy felgyújtja a portát, a Dávidok hirtelen haragúak voltak mindig. Nincs semmi baj, nyugtatta az asszonyt, és erős kezével simogatta vállát, nyakát, aranyhaját.

– Most már nem kell félned tőle – mondta.

Vasárnap a templom előtt összetalálkoztak Dávid Imrével és Miklóssal. Mindketten a kötelező leventefoglalkozásról jöttek. Amikor Imre meglátta nagybátyját, nem futott el, nem fordított neki hátat, hanem egyenesen hozzáment, illedelmesen köszönt Irma néninek, mintha semmi sem történt volna, aztán – bár nem volt csókolódzós természetű – megölelte és megcsókolta nagybátyját. Balla Zsiga elérzékenyült. No lám, gondolta, ez a gyerek szeret engem, de mennyire szeret, érzem én. Mosolyogva nézte az erős, jól megtermett Imrét, aztán hirtelen ötlettel az asszonyhoz fordult.

– Beszédem van Imrével, menj csak be az istentiszteletre. Ha végeztél, gyere be Józsefhez. Ott leszünk.

Irma bólintott, fejét büszkén feltartva, egyenes tartással elindult a templom felé. Balla Zsiga addig kísérte tekintetével a karcsú asszonyt, amíg az el nem tűnt a templomajtóban. Akkor, hogy Imrére emelte a tekintetét, észrevette a Schwarcz Róbert órásmester üzlete előtt várakozó Miklóst.

– Miért nem hívod ide a barátodat? – kérdezte Balla Zsiga.

– Hát idehívhatom éppenséggel – mondta, és hangosan kiáltott: –Miklós! – A fiú megfordult. Imre intett neki.

– Mi van, fiú, félsz tőlem? – kérdezte Balla az odaérkező sovány gyereket.

– Miért félnék? – mondta Miklós. – Nem félek én senkitől. Nincs okom rá.

– Ez a beszéd, fiam – bólintott Balla, és húzott egyet zubbonyán. Elindultak a kocsma felé, kerülgetve a sétáló embereket. Meleg őszi vasárnap volt, a jó idő sokakat kicsalogatott a térre. Balla Zsigmondon jól állt a testre szabott egyenruha, a bilgericsizma. Feszített is az extra ruhában. Közel jártak a kocsmához, amikor szembejött velük Forbáth, akit egy hete léptettek elő törzsőrmesterré. Balla Zsiga előírásszerűen tisztelgett. Forbáth megállt, intett Balla Zsigának, hogy álljon meg.

Kanczler Ármin képkereskedő üzlete előtt álltak. Miklós megfordult, és a kirakatba kitett képeket nézegette.

– Te nem tudsz köszönni? – mordult rá Forbáth. Miklós megfordult, gyűlölettel nézte a zömök, tuskótestű csendőrt, tömött fekete bajuszát, erős hordómellét, amelyen szinte pattanásig feszült az egyenruha. – Hozzád szóltam.

– Hozzám? – kérdezte szemtelen arckifejezéssel Miklós. – És miért?

Imre mosolygott, Forbáth észrevette.

– Nem tudsz köszönni? – ismételte meg a kérdést a csendőr, és kövér arca jól láthatóan elvörösödött.

– Kinek?

Forbáth közelebb lépett, keményen nézett a fiú szemébe.

– Nekem.

Miklós pimaszul megszívta az orrát, aztán a japán akác törzséhez ment, és kiköpött, onnan nézett vissza Forbáthra.

– Magának? És miért? Nem apám maga énnekem. És nem is rokonom. Én azt sem tudom, hogy kicsoda maga. Akkor hát miért köszönjek? És tudja mit? Ne tegezzen engem. Nem ittunk mi pertut.

– Nem? – kérdezte Forbáth. – Jó. Akkor én most magázva mondom: gondoskodni fogok róla, hogy hamarosan megismerjen. És megtudja, hogy ki vagyok.

Balla Zsigának tetszett a fiú bátor magatartása, a védelmére kelt.

– Nem csinált semmit az a gyerek, törzsőrmester úr – mondta nyugodtan. – Egyébként is velem van.

– Magával, hadapród úr? No, ez furcsa.

– Én nem találok benne semmi furcsaságot – mondta Balla. – Imre öcsém barátja. Aztán miért köszönjön, ha nem akar köszönni? Nincs arra törvény, hatósági előírás, hogy az utcai járókelőknek köszönniök kell a magyar királyi csendőrség tagjainak.

Forbáth végignézett Ballán, mint egy kiállítási tárgyon, megsimogatta telt bajuszát.

– No jól van, hadapród uram. Ezt mindenesetre megjegyzem magamnak. Meg én. – A fiúhoz fordult. – Magával pedig hamarosan megismerkedek, fiam, hamarosan. – Hangja fenyegető volt.

Miklós arcát vörösre festette az indulat.

– Mit akar maga éntőlem? Nem csináltam én semmit. – Hangja egyre erősebb lett, többen megálltak, kérdezgették egymást, hogy mi történt, összesúgtak, a fiú pedig már kiabált. – Azt mondja meg, hogy miért kínozta meg az apámat? Miért? És mi lett vele? Hova hurcolták el? Azt mondja meg! És ne fenyegessen, amikor semmit sem csináltam.

Egyre többen álltak meg. Forbáthnak nagyon kellemetlen volt a csődület, tudta, hogy sokan nem szeretik, így hát jobbnak látta, ha ügyesen visszavonul. Mintha semmi sem történt volna, Balla Zsigára nevetett, elővette ezüst cigarettatatárcáját, megkínálta a csodálkozó őrmestert, aztán ő is kiemelt a gumipánt alól egy füstölnivalót. Rágyújtottak.

– És mi újság van a fronton? – kérdezte továbblépve.

Később a kocsmában, a sarokasztalnál ülve Balla Zsiga megkérdezte, hogy mi történt Miklós apjával. A fiú elmesélte, egyetlen részletet sem hagyott ki a történtekből. Miután befejezte, ivott a szódavízből, és azt mondta:

– Úgyis megölöm azt a rohadék kakastollast – mondta elkeseredetten –, és megölöm Sonntágot is.

– Butaságokat beszélsz, fiam. Azzal mit segítesz apádon? Semmit. – Balla ivott a borból, megtörölte a száját. – Nézd, fiam. Tudomásul kell venni, hogy ilyen az élet.

– Milyen? – szólt közbe Imre. – Milyen az élet, Zsiga bácsi? – Nagybátyjára nézett.

– Tudjátok ti is – mondta Balla Zsiga csendesen. – Vannak szegények és gazdagok. És vannak csendőrök. A hatalom az ő kezükben van.

– És akkor mindent csinálhatnak velünk? – kérdezte Imre. – Ha látta volna Zsiga bátyám azt a házkutatást Miklóséknál. Csoda, hogy Zala néni nem bolondult bele. Nagy csoda. – Aztán elmesélte, hogy hogyan zajlott le a házkutatás.

– Gazemberek – mondta Balla. – Gazok. Egytől egyig. De akkor se beszéljen a barátod bolondokat. Ölni könnyű. De a halál nem old meg semmit. – Elnézett a távolba, homloka felhős lett. – Ismerem a csendőröket. Ezek olyanok, mint a tábori csendőrök. Nem látni őket az első vonalban, csak a törzsnél. Ott aztán bátrak. Meg nagyon bátrak a munkaszolgálatosokkal szemben. Azt kéne látnotok, hogy milyen vitézek. És hogy parádéznak.

Abbahagyta a beszélgetést, mert sógora, Schiller József közeledett. Nagyon hasonlított Irmára, szőke volt ő is, kékes szemű, két-három év óta pocakot eresztett. Összeölelkezett Balla Zsigával, a fiúkkal kezet fogott, aztán kancsó bort hozatott. Ittak, beszélgettek, s József sajnálkozva mondta:

– Hát, sógor, ami igaz, igaz, de én mégsem értem, hogy a fenébe nem tudsz te leszerelni.

– Mert nem bírok. És most egyre nehezebb. Van ám veszteségünk.

József szivarra gyújtott, bodorította a füstöt maga körül.

– Értem. Szerencsére hamarosan vége lesz a háborúnak.

Balla felvonta szemöldökét.

– Hamarosan? Ezt meg ki mondta?

– Ha elfoglaljuk Sztálingrádot, az ivánoknak végük. A tajgákat, a mocsarakat meghagyjuk nekik.

Miklós éberen figyelte a beszélgetést. Most váratlanul közbeszólt:

– József bácsi, az oroszokat még sohasem győzték le. Még Napóleon se. Pedig Napóleon legyőzte egész Európát.

József a fiúra nézett. Hát persze, gondolta, mit is mondhat ez a vörös fióka.

– Hanem, fiú, a te neved ennél az asztalnál hallgass. Értem?

– Nem értem – mondta Imre Miklós helyett. – Ez az asztal Zsiga bátyámé, és mi az ő vendégei vagyunk. Így van, Zsiga bácsi?

– Így volna valahogy – mondta Balla Zsiga. – Aki felnőttként dolgozik, annak nem hallgass a neve. Sem itt, sem másutt. Imre keményen dolgozik. Barátja is. Aztán miért ne mondhatná meg a véleményét?

József felhajtott egy pohár bort.

– Ez nem vélemény, sógor. Ez uszítás. Én pedig nem tűröm az uszítást a kocsmában.

– Hülye vagy te, József. Hát ha tudni akarod, akkor most jó időben tudd meg. Ezt a háborút a fritzek elvesztik. Érted, József? Ez pedig az én véleményem. Még akkor is elvesztik, ha Bauer doktor nektek mást mond. Ezt a frontról jött ember mondja. – Bort töltött, ivott, sötét haja homlokába hullott, arcát pirosra festette az elfogyasztott ital. – Nagyon vidáman éltek ti idehaza. Nagyon könnyen lelkesedtek. Éljeneztek. Nagy ára lesz ennek, József. Félek, hogy te is drágán fizetsz a Volksbund-tagságodért. Meg kell hogy mondjam neked, sógor, más ember voltál te, mikor megismertelek.

– Más? Hogy érted azt, hogy más? Tíz kilóval soványabb voltam.

– Nem úgy gondolom én – mondta Balla Zsiga, és kunmagyar arca bánatos lett. – Jó magyar embernek ismertelek meg. Az is voltál. Emlékszem, hogy milyen büszkén meséltél dédnagyapádról, aki negyvennyolcban Kossuth katonája volt. Tíz évet ült Kufstein várában. Igen, József, büszke magyar voltál.

– Az voltam. – József legyintett. – És aztán. – Rájöttem, hogy német vagyok. És ha német vagyok, akkor a Birodalomhoz tartozom. Nekünk, németeknek sokat jelent a Birodalom. Nagyon sokat jelent. –Arca kifényesedett, tekintete kigyulladt.

– Te megőrültél, sógor – mondta Balla Zsiga. – Kár veled asztalhoz ülni. Tudod, hol volna a te helyed? A fronton. Az első vonalban. A rohamcsapatoknál. De neked éppen úgy, mint Bauernak, csak a pofád jár. Harcoljanak mások. Igaz? Nektek az is elég, ha pofázhattok. És meggazdagodhattok. – Pénzt dobott az asztalra, és felállt. – Gyerünk, fiúk – mondta.

Két nap múlva visszautazott a frontra. Néhányszor még jött tőle levél, aztán elhallgatott. Évekig senki sem tudott róla semmit, hírt nem adott magáról.

13.

Negyvenhárom nyarán Csuhai Bálint megkérdezte Miklóséktól, hogy akarnak-e harcolni Bauerék és a nácik ellen. Amióta a fiúkat menesztették a Cérnagyárból, az agyagbányában dolgoztak.

Most a tó partján ültek egy fűzfa árnyékában, nem messze a szivattyúháztól. Pecáztak. Igazából nem horgászni akartak, hanem beszélgetni. Mintegy ötven méterre tőlük Auerbach Sanyi, az erdőkerülő fia horgászott a barátaival. Auerbach Sándor testes, nagycsontú gyerek volt, fiatalabb Miklósnál. Sokan fürödtek a tóban, mások csak napoztak a parton, az öreg Tornyai Fülöp széles ladikjával a túlsó part felé evezett.

– Csak azért kérdem – mondta Csuhai –, mert eljött a harc ideje. A németeket Sztálingrádnál pocsékká verték. Azt mondják, hogy a Donnál több mint százezer magyar pusztult el.

Miklós maga elé képzelte apját. Valahogyan most nehezen sikerült, nem úgy, mint máskor.

– Én szeretnék harcolni – mondta. – De hogyan harcoljak? Nincs fegyverünk. Meg aztán dolgozni kell. Ha elmegyek harcolni, mi lesz anyámmal és nagyanyámmal?

Imre bólogatott. Neki nincsen apja, se anyja, ő elmehet akár a világ végére is. Ez rosszul esett Miklósnak. Imre csak úgy elmenne nélküle? Hát hogy van ez? Ennyit ér csak a barátságuk?

Csuhai körbejáratta tekintetét, aztán hangját visszafogva, körülményesen beszélni kezdett, de olyan ködösen, olyan bonyolultan, hogy a fiúk alig értettek belőle valamit. Miklós megfogta Csuhai karját.

– Bálint bátyám – mondta. – Miért nem beszél nyíltan? Nem vagyunk már gyerekek. Tizenhét évesek múltunk. Meg aztán mi is kommunisták vagyunk, ha nem tudná.

– Ti is kommunisták vagytok? És még kik azok?

– Hát ne nézzen már minket hülyének, Csuhai bátyám – mondta Imre. – Tudjuk mi jól, hogy maga is kommunista.

– Tudjátok?

– Tudjuk – mondta Miklós. És elmesélte, hogy miről beszélgettek az elmúlt év nyarán édesapjával.

Csuhai Bálint bólintott, majd a dóznit átadta Imrének.

– Akkor apád biztosan említette, hogy egy évvel ezelőtt több száz kommunistát letartóztattak.

– Nem, erről nem beszélt – mondta Miklós. – Csak a sztrájkról meg arról, hogy ő nem ért vele egyet. Azt mondja, Bálint bátyám, hogy több száz kommunistát?

– Igen. Tudjatok róla. Persze azért a párt él. Létezik. És harcol a maga módján. Hát nekünk is harcolnunk kell. Mert Baueréknak túl nagy a mellényük. Vasárnap a nagygyűlésen kijelentette, hogy Magyarországon nincs már kommunista párt, megszűnt létezni, a kommunisták rács mögött vannak, vagy kényszermunkán valahol a fronton, mint Zala és társai.

– Ezek szerint apám él?

Csuhai sokáig gondolkodott.

– Nem tudom. De majd elkapjuk Bauert, és megvallatjuk. Ő majd el fogja mondani, hogy mit tud apádról. De addig is harcolnunk kell.

– Hogyan? – kérdezte Miklós.

– Hát ezt kell most megbeszélnünk. Elöljáróban valamit tudnotok kell. Ha lebukunk, nem számíthatunk semmi jóra. Csak verésre meg kínzásra. És hallgatnunk kell. Mint ahogyan apád hallgatott. Még akkor is, ha a körmünket tépik ki. Vagy villanyoznak. Forbáth szadista állat. A többiek is azok.

– Tudom – mondta Miklós. – Láttam, hogy mit tettek apámmal.

Csuhai a botját igazgatta, tekintete az úszón nyugodott.

– Amit most mondok, arról hallgatnotok kell, mint a sír – kezdte. –Bármit is csináljanak veletek. – Én és néhány társam – neveket nem említek – kapcsolatban állunk a jugoszláv partizánokkal. Ez azért fontos, mert ha itt forró lesz a talaj a lábunk alatt, csatlakozhatunk hozzájuk. Van a Dráván át egy titkos átkelőhelyünk. Majd ti is megismeritek. De csak akkor mehettek át, ha arra parancsot kaptok. –Miklósra nézett. – Most döntsd el, fiam, hogy csatlakozol-e hozzánk vagy sem. Ezt azért mondom, mert ha parancsot kapsz az indulásra, akkor itt kell hagynod anyádat, nagyanyádat, és indulni kell a Dráván túlra.

– Vállalom – mondta rövid gondolkodás után a fiú. – De tudnom kell, hogy mi lesz anyámékkal.

– Akik itt maradnak, gondját fogják viselni – mondta Csuhai. – És még az sem biztos, hogy át kell menned. Nekünk egyelőre a községben és a járásban kell dolgoznunk. Az a helyzet, hogy a községben élnek olyan emberek, magyarok és svábok, akik szívesen harcolnak a németek ellen. Még akkor is, ha Bauerék megfélemlítik és terrorizálják a magyar érzelmű svábokat, ha egyeseket arra kényszerítenek, hogy lépjenek be a Volksbundba, vegyenek részt a nagygyűléseiken. Az az igazság, fiúk, hogy nem minden volksbundista náci. Beléptek, mert félnek Bauertól, de semmit sem tesznek a német győzelemért. Fontos, hogy tisztán lássunk. Hogy pontosan tudjuk, kik a hazaárulók, a nyilasok, a baloldaliak, egyszóval hogy kik ellen harcolunk, kiknek a segítségével. – Elnyomta a fűben a csikket, igazított a botján, és Auerbachék felé nézett, akik indiántáncot jártak örömükben, mert sikerült egy méteren felüli harcsát fogniok. – A harcra, fiúk, alaposan és szakszerűen fel kell készülnünk. Ez már majdnem tudomány. Az egyes csoportoknak olyan rejtett bázisokkal kell rendelkezniök, ahonnan nyugodtan elindulhatnak a bevetésre, és ahova az akció után biztonságosan visszavonulhatnak. Esetleg napokig vagy hetekig dekkolhatnak. Ezeket a bázisokat fel kell szerelni a harc folytatásához szükséges eszközökkel. Gondolok itt az élelemre, fegyverekre, lőszerekre, téli ruházati holmikra, aztán kötszerekre, orvosságokra.

– Nekünk már vannak ilyen bázisaink? – kérdezte kíváncsian Imre.

– Van egy-kettő. De még kell létesíteni néhányat.

– Jó bázist létesíthetnénk a Kilátó-hegyen. A vár kazamatáiban. Vannak ott olyan kazamaták, amiket csak én ismerek. Meg Imre.

Csuhai kétkedve nézett Miklósra.

– Lehetetlen – mondta.

– Pedig így van – mondta a fiú. – Apám ott bujkált hetekig. De elő kellett jönnie, mert elfogyott az élelme.

– Megmutatod alkalomadtán, jó? – Az úszót figyelte. Meg-megrándult, alámerült. Csuhai hirtelen bevágott, aztán óvatosan húzni kezdte a zsineget. A fiúk izgatottan nézték. Csuhai Bálint ügyes horgász volt, nem sietett, fárasztotta a zsákmányt. A hal fel-feldobta magát, jól látták, hogy szép példány került horogra. Kis idő múlva Csuhai közel másfél kilós pontyot vett le a horogról. Örültek a fogásnak. Csuhai betette a halat a hálóba, a horogra új kukacot szúrt rá, jó messzire bedobta.

– Visszatérve a mi dolgunkhoz – mondta –, megnézzük azokat a kazamatákat.

– De fegyvereket honnan szerzünk? – kérdezte Imre.

– Nyugi, fiú, lesznek fegyverek, csak bánni tudj velük.

A következő hónapokban lassú, türelmes és megfontolt munkával elkezdték a rejtekhelyek kiépítését és felszerelését. Az egyes csoportok munkáját Csongrádi Attila festőművész irányította. Teljesen gyanún felül állt, a város vezetői tisztelték, képei keresettek voltak, sok meghívást kapott a város előkelő polgáraitól, kedvére válogathatott a meghívások között. A gimnázium tanári kara és a diákok is büszkék voltak arra, hogy a híres fiatal festő, akinek képei a nyugati országokban is keresettek voltak, az iskolájukban rajzra tanítja a növendékeket. Csongrádi linómetszeteket is készített, nem került különösebb nehézségbe, hogy gúnyrajzokat, karikatúrákat sokszorosítson Hitlerről és a náci vezetőkről. A műteremben készültek a nácik kegyetlenségét leleplező és a fasiszták ellen harcra mozgósító röpcédulák. Természetesen a csoportok tagjai ezt nem tudták. A röpcédulákat bőröndbe rakták, és a lezárt bőröndöket beadták a pályaudvar csomagmegőrzőjébe, a csoportok megbízottai postán kapták meg a csomagmegőrző-elismervényt, amellyel aztán kivehették a bőröndöt a megőrzőből. Így kapták meg Miklósék is a röpcédulákat. Decembertől kezdve a nagyközségben egyre több békét követelő, a nácik és hazai csatlósaik kegyetlenségeit leleplező röpcédulákat találtak a járókelők a Hősök terén, a moziban, a gyárakban, de még a községházán is. Bauer doktor és a község nácibarát vezetői jószerivel minden héten kaptak géppel írt figyelmeztető leveleket. A levél írója, a Felszabadítást Front minden alkalommal elkövetett bűneikre figyelmeztette a címzetteket. Azzal záródott a levél, hogy amíg nem késő, addig tegyék jóvá bűneiket, szakítsanak a népirtó nácikkal. Később változott a levelek hangja. A levél aláírói már nem beszéltek a megbocsátásról, hanem arra figyelmeztették Bauerékat, hogy bűnös tetteikért felelniök kell a nép ítélőszéke előtt. Kora tavasszal Sonntág is megkapta az első figyelmeztető levelet. Felelnie kell Zala Miklósért. Később a levélben félreérthetetlen célzások voltak Schiller Irmával folyó viszonyára is. A levelek nagy részét Budapesten adták postára. A Volksbund vezetői kezdték nagyon kellemetlenül érezni magukat. Követelésükre a csendőrkerület parancsnoka elrendelte a nyomozást. Forbáth törzsőrmestert bízták meg a nyomozás irányításával. A törzsőrmester fogadkozott, hogy heteken belül elfogja a röpcédulák íróit és terjesztőit, de szorgos nyomozása nem járt eredménnyel, így Sonntág és Bauer doktor kérésére a Központi Csendőrnyomozó Alosztály parancsnoka márciusban a helyszínre küldte egyik legképzettebb emberét, vitéz Haranghy Tivadar csendőr főhadnagyot, akit ismerősei, barátai, de még a főnökei is Halálfejnek becéztek, mivel hosszúkás, csontos arcában a mélyen ülő szemek csak fekete foltoknak látszottak. Haranghy jól képzett, kiváló szakember volt, fölöslegesen nem beszélt, de ha véleményt mondott valamiről, annak súlya volt. A főhadnagynak az volt a meggyőződése, hogy a háború- és németellenes röpcédulák terjesztői a községben laknak, készítői viszont valahol másutt, valószínűleg Budapesten vagy valamelyik nagyobb vidéki városban, Pécsett, esetleg Kaposváron, de számításba jöhet Nagykanizsa is. Az elkészített röpcédulákat gépkocsin, kerékpáron, vonaton vagy másféle szállítóeszközön viszik a járás községeibe. Hogy a legtöbbet és a névre szólókat miért éppen Bodajkra küldik, arra egyelőre nem tud magyarázatot adni, de biztosan oka van, mégpedig nyomós oka. Arra is választ kell keresni, hogy ugyanazok a személyek szórják-e a röpcédulákat a járás többi községeiben is. Haranghy tüzetesen és nagy hozzáértéssel megvizsgálta a röpcédulák papírját is. Könnyen megállapította, hogy a röpcsiket közönséges szívópapírra nyomják, nagy teljesítményű sokszorosítógéppel. Ilyen minőségű szívópapírt Haranghy megállapítása szerint csak Budapesten és a nagyvárosokban árusítanak. Azt nem tartotta valószínűnek, hogy a röpcsiket a községben nyomják. Akkor hát hol? – kíváncsiskodott Forbáth. – Valamelyik nagyvárosban – mondta Halálfej. Aztán ő kérdezett. – Egyáltalán, laknak a községben kommunisták? Ezt Forbáthnak tudnia kell, mert ha nem tudja, akkor nem jó csendőr, akkor semmit sem ér a besúgóhálózata. Forbáth szabadkozott. Neki nagyszerűen működő hálózata van. A két évvel azelőtti sztrájkot is csírájában elfojtotta, szervezőjét, a kommunista Zalát elnémította, harcképtelenné tette. Jelenleg nincsen kommunista a községben. Halálfej kíváncsi volt, megkérdezte, hogy hol van most Zala. Forbáth megvakarta húsos tarkóját. Hát azt bizony csak a jóisten tudná megmondani. Ő az utasítás szerint szigorú őrizettel felkísérte Budapestre. Tudomása szerint elítélték, és büntetőzászlóaljjal a frontra vitték. De azt sem tartja kizártnak, hogy valahol a fronton szökés közben lelőtték. Haranghy megkérdezte: kik voltak Zala barátai? A barátai? Hát az igazat megvallva, nemigen voltak barátai. Bodajkon nem szeretik a kommunistákat. Mit nem szeretik, egyenesen gyűlölik. Zalát is gyűlölték. És meg kell mondania, reméli, hogy a főhadnagy úr nem fogja félremagyarázni a szavait, mióta itt szolgál Bodajkon, a kommunisták nem szervezkednek. Tartanak tőle. Ez tény. Ez a magyarázata annak, hogy miért nincs vörös egy sem a községben. Mert nincs. Úgy ismeri a községet, mint a tenyerét. Gazdag község ez, nagyon gazdag. A lakók itt úgy félnek a kommunistáktól, mint a tűztől. A főhadnagyot nem győzte meg Forbáth okoskodó magyarázata, tudta jól, a kommunisták elleni harc nem olyan egyszerű, ahogyan ez a derék, jól táplált csendőr elképzeli, ezért szerényen megjegyezte: úgy gondolja, nemcsak gazdagok, szegények is laknak a faluban, és ahol szegények laknak, ott a kommunistáknak mindig van utánpótlásuk. Tudomása szerint a községben két gyár is van. Forbáth törzsőrmester nyilván tudja, ahol gyár van, ott a munkások általában szervezkednek, a kommunista mozgalomnak tehát van utánpótlása. Igen, lehetséges, hogy így van, csakhogy legyen szabad megjegyeznie, a gyárakban dolgozó munkásokat jól ismeri, dicsekvés nélkül mondhatja, jól működő hálózata van mindkét gyárban, ha valamelyikben szervezkednének, arról ő tudomást szerezne perceken belül, ugyanúgy tudomást szerezne a készülődő kommunista akcióról. Még be sem fejezte mondókáját, amikor megszólalt a telefon. A főhadnagyhoz fordult.

– Bocsánat. – Felemelte a hallgatót. A községi tűzoltóparancsnok jelentkezett. – Na, mi van? – kérdezte Forbáth.

– Csak közlöm a rend kedvéért, hogy Schiller Józsi kocsmájának a különtermében valami nagy disznóság történt.

– Mi az, hogy disznóság? Beszélj világosan. – Zavartan a főhadnagyra nézett. – Miféle disznóság?

– Bauerék tartanak gyűlést. Fontos gyűlést.

Forbáth türelmetlenül közbevágott:

– Tudok róla. De ez nem disznóság. Sem kicsi, sem nagy. – Lapos pillantást vetett Haranghyra.

– Nem az a disznóság, hanem az, hogy valaki vagy valakik eltömték a kéményt. De nem ám csak úgy egyszerűen…

Forbáth idegesen közbevágott:

– Közben táncoltak is, igaz?

– Nem úgy értem. Mielőtt az ismeretlen eltömte volna a kéményt, valószínűleg füstbombát eresztett bele, vagy valami ilyesmit, és ez még nem minden. Valaki az ajtót kívülről bezárta, a kulcsot meg eldobta. Olyan pánik lett, amilyet én még nem láttam. – Hangja gúnyos volt. –A sváb vitézek majdhogynem agyontaposták egymást, amikor az ablakokon át menekültek.

Forbáthnak egyszeriben rossz kedve lett. Sápadt hangon megkérdezte:

– Van még valami?

– Csak annyi, hogy tíz jeles volksbundistát füstmérgezéssel kórházba kell szállítani. Már telefonáltam mentőautókért. Virág doktor itt van. Nem értem, hogy ti miért nem jöttetek ki a helyszínre.

– Ne bosszants, Frici, ne bosszants, a szép édesanyádat. Hát jelentette valaki nekünk? És ha igen, ki? És mikor? Erre felelj. Miért hallgatsz? – Hogy a tűzoltóparancsnok hallgatott, azt mondta: – Mindjárt a helyszínre megyek. Riasztotta az embereit, aztán jelentette Haranghynak, hogy mi történt.

– Lám, lám – mondta szelíd gúnnyal a hangjában a főhadnagy –, mégsem olyan tökéletes az a besúgóhálózat.

Együtt mentek ki a kocsmához. Öt csendőrt vittek magukkal. Már erősen sötétedett, csípős, hideg szél fújt, szemerkélt az eső is. A kocsma előtt sokan ácsorogtak, itt-ott jajgatás hallatszott, egyesek az orvosért rimánkodtak, mások szidták a merénylőket. A füstmérgezettek ott feküdtek egymás mellett az utca túloldalán, a járdára terített pokrócokon, és várták a mentőket. Virág doktor elsősegélyben részesítette őket. Teljes volt a zűrzavar. Ott állt a szivattyús tűzoltókocsi, de semmi dolga sem volt, mert az ablakokból csak sűrű, szürkésfekete füst gomolygott ki, a csípős füst könnyesre marta az emberek szemét, szinte fulladásos köhögést okozott. Forbáthék bementek a söntésbe. A helyiség tömve volt emberekkel, mindenki egyszerre beszélt, de senki sem tudta, hogy mi történt valójában, csak azt látták, hogy a hatalmas cserépkályhából ömleni kezd a csípős füst, valamelyik marha, mondta Pista, a nagy bajuszos csapos, odament a kályhához, és kinyitotta az ajtaját. Azt látni kellett volna. A füst a pofájába vágott, majdhogynem hanyatt esett, krákogott, prüszkölt, köpködött, aztán köhögni kezdett a szerencsétlen. Persze a kályha ajtaja nyitva maradt. Valahonnan előkerült Bauer doktor is, vizes zsebkendőt tartott a szája elé, szemét vörösre marta a füst, a fuldokló köhögéstől szavát sem lehetett érteni. Teljes volt a fejetlenség. Közben megérkezett négy mentőautó, a füstmérgezésben szenvedők közül a súlyosakat a megyei kórházba szállították, a többieket elsősegélyben részesítették. Míg Forbáth odakünn az embereivel próbált rendet csinálni, addig Haranghy odabenn csitította a felháborodott embereket. Felállt egy székre, csendet kért, aztán elmondta, hogy addigi megállapításuk szerint ismeretlen tettes vagy tettesek füstbombát dobtak a kéménybe, de az is lehet, hogy az alkalmat kihasználva a füstbombával együtt R–4-es időzített bombát is elrejtettek, mert így szokták csinálni, bármelyik percben felrobbanhat, ezért jó lenne, ha mindenki gyorsan elhagyná a helyiséget. Haranghy ezt már csak kitalálta, hogy a megijesztett emberek kimenjenek a kocsmából, és ő nyugodtan átvizsgálhassa a helyiségeket. Pillanatok alatt üresek lettek a termek, csak József, Bauer, a felszolgálók és a csendőrök maradtak benn. Tüzetesen átvizsgáltak mindent, de semmiféle nyomot nem találtak, és a felszolgálók sem tudtak semmit. Valakinek mégiscsak látnia kellett, az istenfáját, hogy a különterem mindkét ajtaját kívülről bezárták, magyarázta Forbáth, de senki sem jelentkezett. Kihallgatták Mártit is, a tizenhat éves, homokszín hajú felszolgáló kislányt is. Márti nem ijedt meg, azt mondta, hogy ő a belső szobákban takarított, így semmit sem látott. Azt már nem mondta el Forbáthéknak, hogy szerelmes Miklósba, és este hat óra után ő engedte be a fiúkat a hátsó kapun a belső udvarra, és arról is hallgatott, hogy ő hagyta nyitva a padlásfeljárót, és egy óvatlan pillanatban a különterem ajtaját is ő zárta be. Mindent megtett volna Miklósért. A fiú nem is volt hálátlan, megölelgette, forrón megcsókolta a telt keblű kislányt. Miklósék a füstbombákat Csuhai Bálinttól kapták. Előzőleg egy nagyméretű kónuszos fadugót készítettek, odahaza kipróbálták, hogy belefér-e a kéménylyukba, keveset igazítottak rajta, beáztatták, aztán este felmentek a kocsma padlására. Miklós a padlásablakon kimászott a tetőre, a kéményseprőjárdán a kéményhez ment, meglapult egy kis időre, majd a lyukba helyezte a fadugót, beleszorította, kiékelte, és a magával hozott vitorlavásznat rákötözte. Utána visszamászott Imréhez, aki a padláson már kiemelte a kémény tisztítónyílásának cementlapját. Meleg levegő ömlött az arcába. A három füstbombát egymáshoz kötözték, és meggyújtották az olajos kanócokat, aztán a füstölgő bombákat óvatosan leeresztették a kéményen. Kicsit vártak, majd visszatették a nyílásra a cementlapot, így a füst most már csak a kályha nyílásain távozhatott el, aztán vigyázva, a nyomaikat eltüntetve távoztak.

Néhány perc múlva már a hősi emlékműnél álltak, és elégedetten nézték a különterem ablakain kiugráló, rémült volksbundistákat, a gomolygó füstöt, a fejetlenséget. Egy ideig még vártak, az utasítás szerint, azután felkeresték Amália nénit, az alig harmincesztendős tanárnőt, Bogár tanító úr feleségét. Miklósék csak azt tudták, hogy Csongrádi Amália a híres festő húga, nem szereti a németeket, de azt nem tudták, hogy egyetemista kora óta tagja az illegális kommunista pártnak. Csuhai is csak akkor tudta meg, amikor a Békepárt megalakulása után a kommunisták rendezték a soraikat, új sejteket, csoportokat hoztak létre. Miklósék azt sem tudták, hogy a röpcédulák Csongrádi Attila műtermében készültek, és Amália onnan hozta el időnként.

Amália megölelte a fiúkat.

–Sikerült?

– Olyan füst van, mint a pokolban – mondta Miklós. – Márti a megbeszélés szerint rájuk zárta az ajtót. Az ablakon ugrálnak ki a vitézek.

Attól a naptól kezdve Amália sokat foglalkozott a fiúkkal. A napi politikai ismeretekkel párhuzamosan az osztályharc törvényeit is elmagyarázta nekik. Később megismerkedtek a szakállas festőművésszel is, aki bevezette őket az illegális munka rejtelmeibe. A fiúk előtt egy addig ismeretlen világ kapuja tárult ki, és ők boldogan, mindenre elszántan lépték át a kapu küszöbét. Türelmetlenek voltak, szerettek volna már harcolni, nagy tetteket, igazi forradalmi cselekedetet végrehajtani, és nem rajtuk múlott, hogy arra a körülmények miatt nem kerülhetett sor.

A községre rátelepedett a háború árnyéka. Egyre több embert hívtak be katonai szolgálatra, a zsidókat és a megbízhatatlannak tartott baloldaliakat munkaszolgálatra vitték. Csuhai Bálint a behívásnak nem tett eleget, Avar Ignáccal, a parasztkör vezetőjével átszökött a Dráván túlra a partizánokhoz, és sokáig nem adott hírt magáról. A község irányítása teljesen Bauer doktor kezébe került, még a nyilasok is neki engedelmeskedtek. Miklósék gyűlölettel nézték a volksbundisták és a nyilasok randalírozását, de megjegyeztek mindent alaposan. Továbbra is az agyagbányában dolgoztak, fizetésüket hazaadták, kocsmába nem jártak, néha Amália néninél ittak egy-egy pohár bort. Még arra sem volt nagyon idejük, hogy udvaroljanak a lányoknak, mert sok munka volt a ház körül is. Miklós Mártival is elég ritkán találkozott. Szívesen együtt lett volna vele reggeltől estig, de Márti nem jöhetett el Józseféktől, egy héten egyszer kapott – ha kapott – kimenőt, rendszerint akkor, amikor Miklós dolgozott. Imrének már több szerencséje volt Borival. A lány, amikor Sonntág felkereste Irmát, egyszerűen kisétált a házból, és találkozott a fiúval, vagy Imre osont be hozzá, persze Rozi néni tudtával, és olyankor kedvükre szerelmeskedhettek. Bori néhány évvel idősebb volt Imrénél, de ez egyikőjüket sem zavarta, a lány anyáskodva szerette az izmos, korán érett fiút.

Minden vasárnap délelőtt leventefoglalkozás volt a labdarúgópályán. Miklósék utálattal vettek részt a foglalkozásokon, többször mondták Amáliának, hogy legszívesebben megszöknének. Amália csak mosolygott, egyelőre ne szökjenek meg, mondta nekik, lehet, hogy annak is eljön az ideje hamarosan. Ellenben figyeljék meg, hogy a fiúk közül kik azok, akik nem lelkesednek a leventéért, talán lehet valamit kezdeni velük. De nagyon óvatosan közeledjenek hozzájuk, és semmi esetre se folytassanak kommunista agitációt, csak ismerjék ki őket. Hát bizony nem dicsekedhettek nagy eredménnyel. A legtöbb társuk, bár nem szerette a leventefoglalkozást, lelkes híve volt Hitlernek, csodálta a német hadsereget, és még a sztálingrádi vereség után is bízott a német győzelemben, hitt a csodafegyverekben. Ezeknek a fiúknak a többsége németnek vallotta magát, részt vett a német ifjúsági szervezet munkájában is. Amikor a német megszállás után Forbáthék parancsot kaptak a zsidó családok összeszedésére, ezek a fiúk önként segítettek a csendőröknek.

Miklósék vasárnap délelőttönként sokszor elnézték a kikent-kifent Forbáthot, ahogy peckesen, teljes díszben végigsétált fiával, a tizenhárom éves Ferkóval a korzón. Miklósnak az volt az érzése, hogy a magas növésű fiú szinte röstelkedve sétál apjával, mintha szégyellné magát az emberek előtt apja viselt dolgaiért. El is mondta észrevételét Imrének. A katolikus templom előtt álltak a napsütésben, és Mártit meg Borit várták. Forbáthék ott sétáltak el előttük.

– Hülye vagy te, komám – mondta hunyorogva Imre. – Még hogy röstelkedne. Csendőrgyerek az, büszke az apjára.

– Lehet – mondta Miklós. – Én mégis úgy érzem.

Miklósnak igaza volt. Ferkó valóban szégyellte magát. Nem mindig volt így. Valamikor, kisebb korában büszke volt apjára, hitt benne, tisztelte, becsülte, és úgy gondolta, az a helyes és az a jó, amit apja mond és tesz. Tetszett neki az egyenruha, a csillogó gombok, a kakastoll. De a kisfiúnak nagyon tetszett a szomszédban lakó Weiss Rézike is, Weiss tanító bácsi lánya. És ahogyan nőtt, egyre jobban tetszett. Rézike nagyon szép lány volt, és egyre szebb lett. Ferkó úgy érezte, hogy Weiss tanító bácsi a legjobb ember a világon, az iskolában szinte áhítattal hallgatta őt, és nagyon fájt a szíve, amikor Weiss tanító bácsi a törvények miatt nem taníthatott tovább. Apja tudta nélkül sokszor átszökött hozzájuk, és gyönyörködve hallgatta Weiss bácsi hegedűjátékát, még nagyobb volt az öröme, amikor Rézike a zongorához ült, és átszellemülten kísérte apját. Valahogyan akkortájt kezdett félni apjától. Megtörtént sokszor, hogy Forbáth részegen ment haza, s olyankor durva, goromba volt, ordináré módon szidta a zsidókat, akik – szerinte – minden baj okozói, de nem sokáig, mert hamarosan elviszik őket. Ferkó ilyenkor borzasztóan félt, szerette volna azt mondani apjának, hogy Weiss bácsi és Rézike semmiről sem tehet, és ő szereti Rézikét, és ő a legboldogabb ember a világon, amikor Rézikével a patak partján ülnek, fogják egymás kezét, és hiszik, hogy nagyon szeretik egymást. Nagyon sírt, amikor megtudta, hogy a drága Weiss bácsit behívták munkaszolgálatra, és kivitték a frontra. Egyszer valaki meglátta őt Rézikével, és szólt az apjának. Hazakísérte a kislányt a kertek alatt, és boldogan sietett a házuk felé. Vidáman ugrált, mert Rézikével megcsókolták egymást, és megfogadták, hogy egyszer férj és feleség lesznek. Apja a kapuban várta. Úgy állt ott a terméskőből épült bejáratnál, bajuszkötősen, papucsosan, mint egy szobor. Ferkó illedelmesen köszönt, apja nem fogadta. Rámordult:

– Hol csavarogtál?

– Sétáltam.

– Kivel?

– Egyedül.

– Hazudsz, gazember.

– Nem hazudok. – Úgy nézett apja szemébe, mint aki valóban nem hazudik, de apja nem hitt neki. Odabenn a házban Forbáth levette a szögről a szíjkorbácsot, és még egyszer megkérdezte:

– Halljam, kivel csavarogtál?

Bátran nézett apja szemébe. Tudta, hogy alapos verést fog kapni, de nem félt, azt gondolta, hogy Rézikéért kell szenvednie. Nem válaszolt. A szíjostor csattogott a hátán, a combján, nagyon fájt, de nem jajgatott, nem sírt, keményen összezárta ajkát, lehunyta szemét, és tűrt.

– Megöllek – üvöltötte Forbáth –, ha még egyszer azzal a zsidó rüfkével csavarogsz.

Azon a nyár eleji napon sem sírt, amikor Rézikééket a többi zsidóval együtt a régi téglaégetőbe kísérték a csendőrök és az önkéntes volksbundisták. Nem sírt, de nagyon szomorú volt, és azon gondolkodott, hogy hogyan tudná Rézikét megmenteni a téglaégetőből. Akkor már Weiss bácsi, a drága jó tanító úr nem élt, valahol a Kárpátok előterében rálépett egy aknára. Szívében meggyászolta őt. Ferkó, amikor ott állt a Kossuth Lajos utcában, és nézte a fáradtan vánszorgó, megalázó menetet, úgy érezte, amíg él, nem fogja elfelejteni azt a napot. Úgy terelték a zsidókat, mint a barmokat. Ott állt Smiedek gyógyszertára mellett, és Rézikét nézte, aki úgy tekintett rá a vánszorgók közül, mint a Megváltóra, hittel, reménykedve, bizakodva, mert azt gondolta magában, hogy Forbáth Ferkó, a csendőr fia biztosan megmenti őt. Ferkó azonban tehetetlen volt. Meggyűlölte apját, szerette volna megölni. Rézikéék már a harmadik napja voltak a téglaégetőben, amikor Ferkó elhatározta, hogy beszökik hozzá. Gyerek volt, élt benne a kalandvágy, a gyerekszerelem. Ismerte a téglaégető minden zugát, sokat játszott ott a barátaival, tudta, hogy hol vannak a rejtett alagutak, a belopódzás nem jelentett különösebb nehézséget. Egyik éjjel, amikor apja szolgálatban volt, Ferkó kijátszotta az őröket, és beszökött Rézikéhez. Zsírt, szalonnát, kolbászt, kenyeret vitt neki. Rézike boldog volt. Könnyes szemmel nézte Ferkót, csókolgatta, és nem tudta, hogyan hálálja meg az élelmet. Behúzódtak az égető egyik sarkába, átölelték egymást, és beszélgettek.

– Anyám beteg – suttogta a kislány. – Orvosság kéne.

– Milyen?

– Aszpirin.

– Jól van. Hozok. Mennyi kell?

– Sok. Nagyon sok. Mások is betegek.

– Hozok. Amennyit csak tudok. – Hallgattak. A szellőzetlen csarnokban a bűz szinte elviselhetetlen volt. Ferkó hirtelen ötlettel azt mondta. – Szeretném, ha velem jönnél.

– Veled? Hová?

– Elbújtatlak a szőlőhegyen.

A lázas Weiss néni ott feküdt mellettük. Minden szót hallott. Azt mondta:

– Menj el Ferkóval, kislányom. Menj el. Talán szerencséd lesz. És életben maradsz.

Rézike letörölte anyja homlokáról a verítéket, és csendesen azt mondta:

– Hogyan mehetnék el, anyukám, amikor te beteg vagy?

– Velem ne törődj. Csak magaddal. – A fiúra nézett. Megfogta a kezét. – Ferkó, te jó gyerek vagy. Vidd magaddal a lányomat. Rád bízom. Vigyázz rá!

De hiába volt kérés, könyörgés. Rézike nem ment vele. Másnap Ferkó Smiedek gyógyszerésznél vásárolt egy csomó aszpirint. Takarékperselyéből kivette minden megtakarított pénzét. Smiedek megkérdezte, kinek viszi a sok aszpirint.

– Apukámnak kell – mondta. – Nem tudom, mit csinál ezzel a sok gyógyszerrel. – Hangját lehalkítva titokzatosan hozzátette: – Tetszik tudni, azt hiszem, hogy a frontra megy, és oda viszi magával.

– Csak nem?

– Nem vagyok benne biztos, de az anyukám valami ilyesmit mondott. Kezicsókolom.

Még akkor éjjel sikerült bevinnie a gyógyszereket Rézikéhez. Nem számolt azonban a véletlennel. Apja ugyanis késő este találkozott Smiedekkel a kocsmában. A gyógyszerész megkérdezte, hogy megkapta-e a tömérdek aszpirint. Forbáth csodálkozva nézett rá.

– Aszpirint? Miféle aszpirint?

– Amit Ferkó vásárolt. Azt mondta, hogy magának viszi.

– Nekem? Mi a fenét csináljak én az aszpirinnel? Nem fájt az én fejem sohasem. – Felhajtotta a rumot, megtörölte mutatóujjával széles ajkát, szemét résnyire összevonta. – Azt mondta, hogy nekem kell?

Smiedek bólintott.

– Azt. Mert hogy a frontra megy.

– Én? Megy a fene. Az én frontom itt van Bodajkon. Meg a járásban.

Ferkót nem találta otthon. Rövid gondolkodás után rájött, hogy hol lehet. Nem tévedett. Ferkót ott találta a téglaégetőben. Ott, Rézikéék szeme láttára kegyetlenül megverte, de olyan kegyetlenül, hogy Ferkó nem tudott hazamenni a saját lábán. Természetesen Forbáth szigorú motozást tartott, minden előkerült gyógyszert elkobzott, Rézikéék sorsa rosszabbra fordult, hamarosan deportálták őket Németországba. Ott pusztultak el mindannyian.

14.

Az aratást már befejezték, amikor Irma névtelen levelet kapott. A levélíró Irma tudomására hozta, hogy Bori Dávid Imre szeretője. Az asszony nem sokat teketóriázott, még aznap este behívta magához a szép arcú lányt, és vallatóra fogta. Bori megijedt, tagadott, de Irma jól látta, hogy a lány hazudik, lekent neki két hatalmas pofont, belemarkolt a hajába, ráncigálta, közben mondta a magáét: hát ezt érdemli ő, aki gondját viselte, ruházta, enni adott neki, aki úgy bánt vele, mintha saját leánya lett volna, aki felelősséget vállalt érte Isten és ember előtt. Lám, és most hazudik, szemérmetlenül tagad, miközben az egész község tudja, hogy azzal az átkozott Imrével tekereg, de ő majd kiveri belőle az igazságot. A szerencsétlen lány végül is bevallotta az igazat; fél éve Imre szeretője, és harmadik hónapja terhes. Ettől aztán Irma végképpen megijedt. Ilyen szégyen az ő házában.

A lány ott kuporgott a szoba sarkában, és keservesen sírt. Irmát nem hatották meg a lány könnyei. Kemény volt, mint az acél, és könyörtelen. Ki tudja, talán agyon is veri, ha Sonntág nem avatkozik közbe. Vacsorára volt hivatalos Irmához Haranghyval, akit csendőr századossá léptettek elő, s ezt Irmánál akarták megünnepelni.

– Irma, kedves – mondta a feldühödött asszonynak –, nyugalom. Bízza rám a kislányt, én majd szót értek vele.

– Képzelem, hogy mi mindent hordott össze rólam meg magáról, Pali, ez az átkozott annak a nyomorult szeretőjének. Meg annak a Zalának. Hiszen barátok. Imre náluk lakik. Együtt csavarognak, és ki tudja, hogy mi mindent csinálnak. Maga tudja, hogy Imre rám akarta gyújtani a házat.

– Tudom, kedves, de kérem, ne izgassa fel magát. Bori mindent elmond nekem szépen. Igaz, kislányom? – Lehajolt, megsimogatta a zokogó lány haját. – Ugye, kicsim, őszinte leszel?

– Mit mondjak, méltóságos uram? – kérdezte sírva a lány. – Én nem csináltam semmit. Az Isten engem úgy segéljen.

Haranghy, akinek feljegyzései között gyanúsítottként Miklós és Imre neve előkelő helyen szerepelt, váratlanul közbeszólt:

– Te nem csináltál semmit. Jó. Elhisszük. De akkor azt mondd meg, hogy ki az, aki… – A hatás kedvéért elhallgatott, éreztetni akarta a meggyötört lánnyal, hogy ő sok mindent tud. Pedig semmit sem tudott, csupán sejtései voltak. Jól számított. Bori, aki napok óta a kútba ugrás gondolatával foglalkozott, elvesztette a talajt a lába alól, és akadozva beszélni kezdett. Elmondta, hogy négyesben szoktak csatangolni, amikor szabadnapjuk van. Négyesben? Nocsak! Hát ki a negyedik? Hát a Márti. Mindenki tudja, hogy Zala Miklós szeretője. Melyik Márti, kérdezte Irma. József bácsiék cselédje, aki a kocsmában is felszolgál. Haranghy gondolatban összedörzsölte a kezét. Ez már valami, ezen a szálon már el lehet jutni valahova és valakihez. Ezt a lányt nem engedi ki a markából. Úgy érezte, hogy az összefüggések világosak és nagyon is logikusak. Zala apja kommunista, a fia miért lenne más? Ha így van, akkor feltételezhető, hogy valamilyen formában köze volt a kocsmai merénylethez. Nyilván Márti, a szeretője segített neki. Visszaemlékezett a kihallgatásra, s most utólag úgy tűnt neki, hogy Márti akkor nagyon zavarosan viselkedett. Nézte a még mindig szipogó lányt, s a jól bevált kihallgatási módszerét alkalmazva, egyenesen rákérdezett:

– Te is ott voltál a kocsmában, amikor a füstbombát a kéménybe dobták?

Bori gondolkodás nélkül rávágta:

– Nem, én nem voltam ott. Csak ők… – Hirtelen elhallgatott, de ez már nem segített rajta.

Haranghy hangja megnyugtató, behízelgő volt.

– Jól van, kislányom. Látom, nem hazudsz. Mi tudjuk, hogy te nem voltál ott. Mondj el szépen mindent, és ígérem, hogy nem lesz bántódásod.

– És nekik? – kérdezte félénken Bori. – Velük mi fog történni?

– Az sok mindentől függ. De megígérem, nem fogjuk a fejüket venni. Végül is csak gyerekes csínyről van szó. – Haranghy megsimogatta a lány haját. – Persze fölfoghatjuk másképpen is. Ha te, teszem azt, titkolódzol, akkor mi természetesen arra gondolunk, hogy sokkal komolyabb dolgok húzódnak meg a háttérben. Látod, gyermekem, annyira nem veszem komolyan a történteket, hogy jegyzőkönyvet sem veszek föl.

A rábeszélő, atyáskodó hang, a férfi érvei megnyugtatták a lányt. Végül is, gondolta, hiába tagadok, ezek mindent tudnak, ha nem beszélek, akkor sem menthetem meg őket. És elmondott mindent, amit Mártitól megtudott, persze úgy állította be a dolgot, hogy mindent Miklós csinált teljesen egyedül, Imre ott sem volt, ők akkor egész nap együtt voltak, és csak utólag tudták meg, hogy a merényletet Zala Miklós követte el.

– És azt nem tudod, hogy kitől, honnan szerezte a füstbombát?

– Nem, azt nem tudom. Isten bizony, nem tudom. Megmondanám, tessék elhinni. Így volt, ahogyan elmondtam. Csak azt tessék nekem elhinni, hogy Imre ebben teljesen ártatlan.

Irma nem bánta, hogy Bori védi Imrét. Ellenkezőleg. Örült neki, mert az nem lenne jó, ha Imrét elvinnék a csendőrök. Mégiscsak férje unokaöccse, árnyékot vetne rájuk, az ügyet bármikor felhasználhatnák ellenük. Borit beparancsolták a szobájába. Irma rázárta az ajtót. Egyelőre nem hagyhatja el, nem mehet sehova, várjon türelemmel, ígérik, nem lesz bántódása.

– Szerintem – mondta Irma – Bori igazat mondott. – Kisüstivel kínálta a két férfit. – Még az is igaz, amit Imréről…

– Az hazugság – vágott közbe Haranghy. – Tömény hazugság. Már megbocsásson, nagyságos asszonyom, de ez a szilárd meggyőződésem. Egészségünkre. – Ittak. – De – folytatta Haranghy – készségesen elfogadom a lány vallomását, és nem áll szándékomban, természetesen önre és a méltóságos úrra való tekintettel, eljárást indítani Dávid Imre ellen.

– Köszönöm, százados úr – mondta Irma. – Nagyon köszönöm.

– Persze – vette át a szót Sonntág – Imrének meg kell tudnia, hogy szabadságát neked, csakis neked köszönheti. Úgyhogy nekem az a javaslatom, hogy te – Haranghyra nézett –, százados uram, alkalomadtán beszélj vele, és mondj el neki mindent őszintén.

Haranghy bólintott, és újból megtöltötte a poharakat pálinkával. Arca elgondolkodó volt.

– Természetesen beszélni fogok vele – mondta. – De én most azon gondolkodom, hogy vajon a fiúk kapcsolatban állnak-e a kommunista párttal. Ha igen, akkor meg kell gyötörnünk őket, mert a kapcsolatukat fel kell derítenünk. – Felállt. – Ha megengedi, kedves asszonyom, én most távozom. A lányra vigyázzanak, ne engedjék ki a házból. Később majd küldök érte.

15.

Még aznap éjszaka csendőrök törtek Zaláékra, és letartóztatták a fiúkat. Bilincset raktak a kezükre, és bekísérték őket az őrsre. Zaláné hiába sírt, jajveszékelt, még azt sem engedték meg neki, hogy búcsút vegyen Miklóstól. Az őrsön elkülönítették őket egymástól. Imrét egy földszinti szobába zárták, Miklóst pedig a pincébe. Mielőtt becsukódott volna az ajtó, mintha Mártit látta volna a folyosón egy pillanatra. Megdöbbent. Csak nem lett Mártiból áruló? Nem, az nem lehetséges, hiszen szereti őt, mindent megtenne érte. Tévedett, egészen biztosan tévedett, nem Márti, valaki más állt a folyosón. Nem tévedett. Haranghy intézte úgy a dolgokat, hogy Miklós észrevegye a lányt. Gondja volt arra is, hogy később Imre is tudomást szerezzen Márti ottlétéről. Miklós ideges lett, amikor a zárka ajtaja előtt meghallotta a lány hangját. Fel-alá sétált a nyirkos zárkában, és azt latolgatta, hogy mi történhetett. Valaki köpött. De ki lehetett az? Amália? Nem, nem hiszi, hogy Amália beszélt volna. Talán a bátyja? Ki tudja… Egy biztos, ő nem lesz áruló. Történjék bármi, hallgatni fog. Nem tud semmiről semmit. A tizenötös égő halványan megvilágította az ablak nélküli helyiséget. A sarokban egy priccs állt, rajta takaró, az ajtó mellett szennyvödör, rajta fafedő, de így is ontotta magából klórszagú bűzét.

Eszébe jutott Csuhai figyelmeztetése. Ha elfogják, és nem beszél, könnyen lehet, hogy megkínozzák. Fáj a kínzás, nagyon fáj, de hallgatni kell. Akkor is, ha belepusztul az ember. Ott dől el, hogy ki a férfi, és ki a gyáva féreg. Persze könnyű ilyet mondani annak, akit még sohasem kínoztak meg. Tudomása szerint Csuhai Bálintot még nem vallatták meg a csendőrök. „Apámat megvallatták. Érdekes, ő sohasem beszélt a szenvedéséről. Vajon miért nem? Ezt már sohasem fogom megtudni. Lehet, hogy meghalok kínzás közben. És éppen most, amikor hamarosan vége lesz a háborúnak.” Eszébe jutott, hogy mit mondott egy-két nappal azelőtt Amália. A szovjet csapatok már Erdélyben harcolnak. Úgy föst a dolog, fiúk, hogy délről megkerülik a Kárpátokat. Ha ez sikerül nekik, akkor az Alföldön gyorsan törhetnek előre. Most augusztus van, ha minden jól megy, karácsonyra felszabadul az ország. Ők meg, mondta Imre, csak ülnek tétlenül, és várják, hogy mások harcoljanak helyettük. Fejjel nem mehetnek a falnak, magyarázta Amália, igaz, átmehetnének a Dráván túlra a jugoszláv partizánokhoz, de erre nem kaptak utasítást. Nekik az a feladatuk, hogy itt álljanak készenlétben. Végül is az, amit csinálnak, a harc egyik formája. Nemcsak az a harc, ha fizikailag megsemmisítik az ellenséget. Az sem veszélytelen dolog, hogy ők viszik a röpcédulákat Pécsre, Nagykanizsára, és átadják az ottani megbízottaknak. Türelem, eljön a fegyveres harc ideje is. Fegyverek nélkül, mondta kicsit gúnyosan Imre. Amália mosolygott. Hátha vannak már fegyverek is, mondta. Időben megtudjátok, hogy hol vannak a fegyverek. Annyit még elárul, hogy Budapesten a Függetlenségi Front most készíti elő a fegyveres felkelést. Függetlenségi Front? Még sohasem hallotta, hogy létezik egy ilyen front. Homlokát a falnak támasztotta. Hát ez lett az ő harcának a vége.

Megszólaltak a légiveszélyt jelző szirénák, amikor kinyílt a zárkaajtó, és egy fiatal csendőr intett neki. Látásból ismerte, a nevére is emlékezett : H. Takács Jánosnak hívták, az apja a textilgyárban dolgozott, a nyersanyagraktárnak volt a vezetője.

– Gyere ide. – Bilincs volt a kezében. Miklós engedelmeskedett.

H. Takács János megbilincselte. – Fáj? Nem nagyon szoros? – Hangja barátságos volt.

– Nem fáj – mondta Miklós, és hálás volt az emberséges hangért. Mielőtt felmentek volna a pincéből, Takács suttogva megszólalt:

– Bori árult el. Gondolom, jó, ha tudod. Lehet, hogy szembesíteni fognak vele. Őt is behoztuk. De nem tőlem tudod.

– Köszönöm – mondta Miklós. – Igazán köszönöm. – Míg mentek föl a lépcsőn, arra gondolt, hogy lám, a csendőrök között is vannak rendes emberek. Persze, hallotta Amália hangját, nem szabad elfelejteni, hogy sokan már érzik: a háborút elvesztettük, és most jó pontokat akarnak szerezni. Hát szerezzenek. H. Takács megérdemli a jó pontot. Beléptek egy tágas irodahelyiségbe. Az ablakokon elsötétítő függöny, az asztalon csak az olvasólámpa égett, de ennél a gyenge fénynél is megismerte Forbáthot. Az asztal mellett Haranghy állt civilben. Ő az a csendőrnyomozó, gondolta Miklós, aki Budapestről jött. Az elmúlt hetekben már többször látta Forbáth társaságában. H. Takács jelentette, hogy az őrizetest előállította.

– Vegye le róla a bilincset – mondta Haranghy.

H. Takács engedelmeskedett. Míg levette Miklós csuklójáról a bilincset, észrevétlenül megszorította a kezét. Haranghy a székre mutatott.

– Ülj le!

Miklós leült. Tekintetét Haranghyról Forbáthra emelte. A törzsőrmester gúnyosan nézett rá. Hangja is gúnyos volt, amikor megszólalt.

– Ugye mondtam neked, hogy találkozni fogunk.

– Mondta.

Haranghy ránézett, aztán intett neki, hogy hallgasson. Micsoda fegyelmezetlen alak ez a törzsőrmester, gondolta. Úgy viselkedik, mintha legalábbis ő fogta volna el a merénylőt. Legszívesebben kioktatná őt, de az őrizetes előtt mégsem teheti meg. Feltétlenül sort fog keríteni rá. Cigarettatát vett elő, megkínálta Miklóst.

– Köszönöm, nem dohányzom. – Ha dohányozna, gondolta, akkor sem fogadná el. Haranghy sem gyújtott rá, ezüsttárcáját visszatette a zsebébe.

– Ugye tudod, hogy miért vagy itt?

– Nem tudom.

– Gondolkozz. Milyen törvénybe ütköző cselekedetet követtél el a társaiddal együtt?

– Én? Én ugyan nem követtem el semmit. És nekem nincsenek társaim.

Haranghy még mindig atyáskodva beszélt, nem vesztette el türelmét.

– Édes fiam – mondta –, ez így nem lesz ám jó. Mi nem véletlenül hoztunk be ide. Gondolhatod, ha őrizetbe vettünk, annak komoly oka van. Megértem, hogy tagadsz. Ám meg kell mondanom, hogy a tagadással csak megnehezíted a helyzetedet. Nézd, én jó ember vagyok, sok mindent megértek, velem szót lehet érteni. Mit gondolsz, miért küldtek engem ide Budapestről? Nyaralni? Mert az orvosom szerint levegőváltozásra van szükségem? Nem, édes fiam. Engem a parancsnokaim azért küldtek ide, mert itt, ebben a községben és ebben a járásban jól szervezett kommunista sejtek működnek. Ezek a kommunista sejtek lázító röpcédulákat gyártanak, azokat terjesztik. A röpcédulák eljutottak Pécsre, Nagykanizsára, de találtak belőlük szép számmal Bonyhádon is. Megállapítottuk, hogy a röpcédulák azonos helyen, azonos technikával készültek, művelt emberek fogalmazták a szövegét, mégpedig olyan egyének, akik történelemből alaposan felkészültek. Nos, fiam, abban biztos vagyok, hogy nem te írtad a röpcédulákat, ezt nem is akarom rád bizonyítani. Ám abban is biztos vagyok, hogy a röpcédulák terjesztésében részt vettél. A barátoddal együtt.

– Én ugyan nem. Nem tudom, kérem, hogy miről tetszik beszélni. Van énnékem éppen elég bajom. Anyám, nagyanyám beteges. Jószerint dolgozni sem bírnak. Én tartom el őket. Meg magamat is. Tudja ezt mindenki, kérem. Van is nékem időm röpcédulákat terjeszteni.

Haranghy sétálni kezdett. Kemény diónak látszik a gyerek. Nem lesz könnyű feltörni. Ez viszont azt bizonyítja, hogy iskolázott kommunista. Talán az apja foglalkozott vele. Vagy valaki más. Forbáth már bizonyára megverné vagy megveretné. De ő nem híve a verésnek. Bár ez mostanában nagy divat, elismert, egyesek szerint jól bevált módszer.

Mielőtt bármit is kérdeznének az őrizetestől, agyba-főbe kell verni, szét kell zúzni testi és lelki ellenálló képességét, meg kell alázni őt, és amikor már megpuhult, jöhetnek a kérdések. Ő elítéli ezt a módszert. Különösen akkor elítélendő, ha a kihallgatónak bizonyíték van a kezében. A bizonyítékok megtörik a legravaszabb bűnözők ellenállását is. Neki pedig van bizonyítéka. Megállt Miklós előtt.

– Nemrégiben Schiller József vendéglőjének különtermében Bauer doktorék volksbundista gyűlést tartottak. Tudod-e, hogy mi történt ott?

Miklós pár pillanatig gondolkodott. Ha azt mondja, hogy nem tud semmit, gyanússá válik, mert nincs ember a községben, aki ne tudná, hogy mi történt a kocsmában.

– Azt mondják, hogy ismeretlen tettesek füstbombát vagy mi a csudát dobtak a kéménybe.

– Kik mondják ezt?

– Hát mindenki.

– Szerinted a tettesek hogyan juthattak föl a tetőre?

Miklós töprengve nézett Haranghyra.

– Hogyan? Hát ezen még nem gondolkodtam.

– Akkor most gondolkodj el rajta. Például te hogyan mennél föl a tetőre?

– Sehogyan. Mi a fenének mennék én fel a kocsma tetejére?

– Mondjuk azért, hogy fadugót verj a kémény nyílásába. – Várta a fiú válaszát, de hogy Miklós hallgatott, odaszólt Forbáthnak: – Vezesse elő Boriskát.

Forbáth kiment, és kis idő múlva Borival tért vissza. A lány arcára kiült az ijedtség. Nem mert Miklósra nézni, következetesen a lába elé bámult. A százados nem ültette le.

– Boriska, mondja meg, hogy kik rejtették el a füstbombát Schiller József kocsmájának a kéményében.

A lány szép rajzú, húsos ajkát harapdálta, elővette zsebkendőjét, és megtörölte homlokát. A százados biztatta.

– Csak bátran, kislány. Nincs mitől félned.

– Hát ő volt – mondta nagy sokára. – A Miklós. – Felnézett.

– Honnan tudod?

– A Márti mondta.

– Mit mondott Márti? Egész pontosan mondd el!

– Hát csak annyit mondott, hogy Miklóssal kifüstölték a svábokat.

– Hogyan?

Bori gondolkodott. Egy kurta pillantást vetett Miklósra, aki rezzenéstelen arccal nézett maga elé.

– Hát azt csak Márti tudná megmondani. Nekem csak annyit mondott, hogy ő engedte fel Miklóst a padlásra, és amikor már füstölt a kályha, akkor ő észrevétlenül a gyűlésezőkre zárta az ajtót.

Elővezették Mártit is. A fiatal lány kétségbe volt esve. Nagyon félt, folytak a könnyei. Amikor Miklóst meglátta, görcsösen felsírt. Miklós ránézett, tekintetével próbálta megnyugtatni. Haranghy Borival elismételtette vallomását, aztán Mártihoz fordult.

– Így történt? – kérdezte.

A lány bólintott, aztán alig hallhatóan mondta:

– Igen. – Megtörölte könnyes szemét, és gyűlölettel nézett Borira. –De az hazugság, hogy csak Miklós volt ott. Imre is ott volt. Dávid Imre. – Borira nézett. – Hiába akarod védeni őt, te spicli, én úgyis elmondom, hogy Imre is ott volt, és azt is megmondom, hogy a bombákat ő dobta be a kéménybe.

Miklós megfordult, és a lányra nézett. Erélyesen rászólt, közben jelzett a szemével.

– Márti, ne keverd bele Imrét is! Nagyon jól tudod, hogy Imre nem volt ott. – Haranghy felé fordította fejét. – Imre ártatlan, százados úr, kérem. Azon a napon én csak kora reggel láttam Imrét, amikor elment otthonról. Úgy tudom, egész nap Borival volt együtt.

Bori rögtön kapcsolt.

– Igen, egész nap együtt voltunk.

Haranghy mosolygott. Tudta, hogy mindketten hazudnak, de hagyta, hogy hazudjanak, ez a hazugság most beleillett a tervébe. Félrehívta Forbáthot.

– Vegye jegyzőkönyvbe a lányok vallomását, aztán jöjjön vissza. – Megvárta, míg Forbáth távozott a lányokkal, akkor azt mondta Miklósnak: – Adok neked papírt, ceruzát, fiam. Részletesen leírod, hogy mikor kapcsolódtál a kommunista mozgalomba, ki szervezett be, milyen tevékenységet folytattál, kik a kapcsolataid, mit tudsz róluk. Kik és hol készítik a röpcédulákat, hogyan osztják szét, kik szállítják Pécsre és Nagykanizsára. – A szobában, közel a vasrácsos ablakhoz, állt egy fiók nélküli kezelőasztal. – Ülj ahhoz az asztalhoz. – Miklós felállt. – Vidd a széket is magaddal. – A fiú engedelmeskedett, az asztalhoz vitte a széket, és leült. Szeretett volna már túl lenni a kihallgatáson, de érezte, hogy még sok megpróbáltatás vár rá. Megpróbálta fegyelmezni érzéseit, de nemigen sikerült, mert gondolatai édesanyján jártak. Vajon mi lesz velük? Haranghy egy csomó papírt tett az asztalra.

– Itt van a ceruza is – mondta. – Tehát írj le mindent őszintén! A töredelmes vallomással könnyíthetsz helyzeteden. Gondolj arra, hogy nagyon súlyos büntetést kaphatsz. Szükséged van a jóindulatunkra.

Miklós bólintott. Haranghy kiment a szobából, a fiúval egy fiatal csendőr szakaszvezető maradt. Miklós nézte az üres papírt. Mit írjon? Vallja be, hogy kommunista? Mivel, hogyan tudják rábizonyítani? Ujjai közé fogta a ceruzát, játszadozott vele, aztán lassan, minden szót meggondolva írni kezdett.

Haranghy átment Imréhez a másik szobába. A fiú komor tekintettel bámult a belépő századosra. Kezét olyan szorosan szorította ökölbe, hogy szinte belefájdult. Támadott. Mit akarnak tőle? Milyen jogon hozták be? Mit képzel magáról Forbáth törzsőrmester úr, neki mindent szabad? Haranghy hallgatta a fiú kitörését, és majdnem elnevette magát. Tulajdonképpen minden oka megvolt, hogy jókedvű legyen. Elfogta a merénylőket, és ki tudja, hogy hová fognak vezetni a szálak. Biztos volt benne, hogy a két fiú az illegális kommunista párt tagja, igaz, a kommunisták most békepártinak nevezik magukat, de az elnevezés nem lényeges.

– Na, fiam, ott van az a szék, ülj le!

– Ne tegezzen!

– A bűnözőket itt tegezni szokás, fiam.

– Nem vagyok bűnöző – mondta Imre, és leült. – Rágyújthatok?

– Van cigarettatád?

– Elvették.

– Akkor mire akarsz rágyújtani?

– Adják vissza a cigarettatámat.

A százados elővette cigarettatatárcáját, és a fiú elé tartotta.

– Tessék, gyújts rá!

Imre nem tétovázott, kivett egy cigarettatát, megnézte. Memphis volt. Ilyet még úgysem szívott sohasem. Jobban szereti a Leventét, de ha az nincs, ez is megteszi. A százados tüzet is adott. Imre mélyre szívta a füstöt. Úgy látszik, ez az ürge rendes. Talán szót lehet érteni vele.

– Figyelj rám, fiam. Nincs kedvem sokáig vacakolni veled. Irma nénédnek megígértem, hogy hazaengedlek. Nem kerülsz börtönbe, te mégiscsak rendes családból származol, nem úgy, mint a barátod. Ő börtönbe fog kerülni. Oda való. Ha egy kevéske szerencsénk lesz, talán sikerül felakasztatnunk őt. Forbáth törzsőrmester úr szerint előbb nyomorékká kell verni, aztán föl kell akasztani őt.

Imre döbbenten hallgatta a századost. Még a cigarettatáját is elfelejtette szívni.

– Miért akarják Miklóst fölakasztatni? – kérdezte hevesen.

Haranghy, mielőtt válaszolt volna, a vasrácsos ablakhoz sétált, kinézett az árnyékos udvarra. A vadgesztenyefák alatt két cigány fát fűrészelt. Egy szuronyos próbacsendőr vigyázott rájuk. Az őrizetesek láthatóan jókedvűek voltak, nevetgéltek, susorogtak. Talán vicceket mesélnek, gondolta a százados. Aztán megfordult. A fiú kérdése ott körözött a fejük felett a levegőben. Most majd eldől, hogy jól számított-e. Előzetes tájékozódása szerint Dávid Imre büszke, konok gyerek. Nem búvik ki a felelősség alól, vállalja tettének következményeit. Emlékezett rá, hogy valamelyik nap Sonntág elmesélte neki azt a gyerekkori históriát, amikor a két fiú belógott a Bánom-kertbe, és gyümölcsöt loptak. Az erdőkerülő elfogta őket. A Zala gyerek magára akarta vállalni a lopást, de Dávid Imre nem engedte. Ő is lopott, vállalja a felelősséget. Haranghy szerette a büszke őrizeteseket. Ha megfelelő taktikát alkalmaztak velük szemben, akkor könnyen vallomásra lehetett bírni őket. De ezek az emberek csak magukra tettek minden esetben vallomást. Társaikat nem árulták el.

– Ugye hallottál a volksbundisták elleni merényletről? Füstbombát helyeztek el a kéményben, és kifüstölték a kocsmából doktor Bauerékat.

– Mindenki hallotta, nemcsak én – mondta Imre.

– Igen, ez lehetséges – mondta a százados. – De most rólad van szó. Mert te nemcsak hallottál az esetről, hanem ismered a tetteseket is.

– Én? Hát ezt meg honnan veszi? Most találta ki?

– Nem, fiam, ez nem kitalálás. Ez így igaz, ahogy mondom. A történet nagyon egyszerű. Zala Miklós barátod tagja a kommunista pártnak. Valakitől azt az utasítást kapja, hogy kövessen el merényletet a volksbundisták ellen. Megtudja, hogy Bauerék a Schiller-kocsma különtermében tartják a gyűlésüket. Márti, a fiú szeretője, kinyitja a padlásajtót, a gazember felmegy a padlásra, onnan a tetőre, bedugaszolja a kéménylyukat, visszamegy a padlásra, és a kémény tisztítónyílásán át leengedi a meggyújtott füstbombákat a kályhába. Aztán a jól végzett merénylet biztos tudatával meglép. Márti pedig kívülről bezárja a különterem ajtaját. Nyolcan súlyos füstmérgezést kaptak, sokan másféleképpen sérültek meg. Márti a merényletet elfecsegte a szeretődnek, Boriskának, részletesen, úgy, ahogyan történt. Gondolom, Boriska nemcsak nekem mondta el, hanem neked is. Persze azt hozzátette, hogy bár te Zala barátja vagy, nem vettél részt a merényletben, mert azon a napon reggeltől estig együtt voltatok. Egyébként Zala megerősíti Boriska vallomását. Ezt nevezik tökéletes alibinek.

Imrével forgott a szoba. Bori árulta el őket? Ez lehetetlen. De mégsem, mert itt vannak mind a négyen. De hát miért tette? És miért akarja az egészet Miklósra fogni? Hát azt gondolja az a szerencsétlen, hogy ő ezt engedi?

– Kérem – mondta halkan –, ez így nem igaz. A merényletet én követtem el. Miklós csak segített.

– Ha jól értem, azt akarod mondani, hogy te követted el a merényletet.

– Igen. Én voltam. Aznap nem is találkoztam Borival. Hazudik. És Miklós sem mond igazat. Ismerem a természetét. Védeni akar. De nekem erre nincs szükségem. Amit tettem, azért vállalom a felelősséget.

– Rendben van, fiam. Ha úgy gondolod, meghallgatlak. Tessék, beszélj. – Megigazította a széket az asztal mögött, és ráült. A fiú pedig beszélni kezdett. Elmondta, hogy ő kommunista, gyűlöli a németeket, a volksbundistákat hazaárulóknak tartja, ezért hajtotta végre a merényletet. Igaz, hogy a kéménylyukat Miklós tömte be egy fadugóval, de a füstbombákat a padláson ő dobta be a kéménybe. Hányat? Hármat. Hogyan? Hát a tisztítónyíláson keresztül, aztán visszatette a helyére a cementlapokat. Hogy hogyan és mikor került kapcsolatba a kommunistákkal? Hát arról egy szót sem fog szólni. Akkor sem, ha agyonverik. Nagyon jól tudja, hogy meg fogják őt kínozni, de vállalja a kínzással járó szenvedést is. Arra kíváncsi a százados úr, hogy hány kommunista van a községben? Erre csak azt válaszolhatja, hogy vannak éppen elegen, de ő egynek sem ismeri a nevét, nem ismeri őket személyesen. Imre azt a mesét mondta, amit a merénylet előtt tanultak be Miklóssal arra az esetre, ha elfognák őket. Tudta, a százados megkérdezi, hogy kitől kapták a bombákat. S igaza lett, mert Haranghyt valóban az érdekelte elsősorban, kitől kapták a füstbombákat. Budapestről hozta egy ismeretlen férfi. Igen, tud adni róla személyleírást. Úgy gondolja, harmincöt-negyven éves lehetett, nála körülbelül fél fejjel magasabb, haja égővörös színű és kétujjnyi rövid, mint a bevonuló katonáké, szemöldöke vastag és sűrű, természetesen az is vörös. Szeme pedig zöldeskék, bajusza nyírva van. Furcsán, raccsolva beszél, és úgy hadar, hogy alig lehet érteni a szavait. Hogy hol találkoztak? Világos, érti a kérdést. A vasútállomáson, a restiben. Vasárnap délután. A merénylet előtt egy héttel. Úgy történt, hogy Miklóssal ültek egy asztalnál, vörösbort ittak. Akkor jött be a pesti vonat. A vörös hajú is leszállt, kezében egy aktatáska és egy csomag. Körülbámészkodott, aztán leült hozzájuk. Persze előzőleg megkérdezte, hogy megengedik-e. Megengedték, mert akkor már sejtették, hogy ő az emberük. Haranghy felfigyelt. No lám, itt bizony a gyerek elszúrta. Egy sor kérdés maradt megválaszolatlanul. Ki mondta nekik, hogy futár fog Pestről jönni? Kitől kapták az utasítást a merénylet elkövetésére? Őt nem is nagyon a futár érdekli, mert lehet, hogy az mese, költött, kitalált figura. Őt az az ember érdekli, aki a merénylet tervét kieszelte, aki közölte velük, hogy egy ismeretlen fog jönni Pestről a vasárnap délutáni vonattal, menjenek ki az állomásra, igyanak vörösbort és így tovább és így tovább. De egyelőre nem szólt, hagyta, hogy Imre tovább mondja vallomását. A vörös hajú leült, panaszkodott a melegre, aztán megkérdezte, hogy lehet-e a községben taxit kapni. Miklósnak az utasítás szerint meg kellett kérdeznie, hogy hová akar utazni taxival. Megkérdezte. Szigetvárra, mondta a vörös hajú. Erre ő azt mondta neki az utasítás szerint: taxi az nincs, de fél óra múlva indul egy közvetlen járat Szigetvárra a harmadik vágányról. Az ember elment, a csomagot otthagyta. Abban voltak a bombák, kezelési utasítással. Még ábra is volt a lapon.

Haranghy bólogatott.

– Jól van, fiam. Nagyon jól van. Most adok neked papírt, ceruzát, és mindazt, amit elmondtál nekem, szépen, olvashatóan leírod. De kicsit pontosabban és részletesebben. Nagyon érdekel például, hogy ki adott utasítást a merényletre. Hogy hívják, hol lakik, mikor ismertétek meg, mert ugye azt nem akarod elhitetni velem, hogy egy ismeretlentől kaptátok az utasítást. Aztán ki mondta meg, hogy mikor, ki fog jönni Pestről, és hol várjátok őt. Gondolom, ezt sem álmodtátok meg, vagyis édes fiam, engem szerfelett érdekel a ti kapcsolatotok. Világos? Nekem ő kell, és nem ti.

Imre hallgatott. Tudta, hogy csapdába került. Rossz volt a mese, semmire sem használható. Most aztán elkezdhet imádkozni.

Haranghy behívta az egyik csendőrt, papírt, ceruzát hozatott vele. Imréhez lépett.

– Ülj az asztalhoz, fiam, és kezdj hozzá. Ha valamire szükséged van, szólj a szakaszvezető úrnak. Hát akkor rajta, jó munkát. – Átment Miklóshoz, aki már megírta a vallomását.

– Készen vagyunk, fiatalúr? – kérdezte. Miklós bólintott. A százados felvette az asztalról Miklós vallomását, leült az asztal mellé, és olvasni kezdte. Nem sok öröme volt benne, szinte szóról szóra megegyezett Imre vallomásával. Volt azonban némi eltérés. Miklós ugyanis azt állította, hogy a merényletet teljesen egyedül követte el. Bevallja, hogy kommunista, nem is lehet más, hiszen apja is az volt már tizenkilencben. Meg aztán véleménye szerint a volksbundisták hazaárulók, s ezért akarta megleckéztetni őket. A füstbombák szerzését úgy írta le, ahogyan Imre is vallotta.

Haranghy összesodorta a papírlapot, és a keze fejéhez ütögette.

– Fiacskám, tudod mi ez? Daci. Bosszantóan csapnivaló, rossz mese. Jószerint semmire sem lehet használni. Nagy merészség volt tőled, hogy ezt a szemetet leírd, és feltételezd, hogy én el is fogom hinni. De játsszunk egy kicsit. Tételezzük föl, hogy elhiszem. Elhiszem és kérdezek, te pedig válaszolj.

– Értettem.

– Tagja vagy a kommunista pártnak?

– Nem vagyok tagja. De kommunista vagyok.

– Ki vagy kik utasítottak, hogy kövess el merényletet a volksbundisták ellen?

– Senki. Mikor megtudtam, hogy gyűlést fognak tartani, elhatároztam, hogy kifüstölöm őket.

– És megálmodtad, hogy vasárnap jönni fog Budapestről egy vörös hajú pasas, bemondja a jelszót, amit természetesen megint csak megálmodtál, éppen úgy, mint a választ is, mire a pesti vörös hajú otthagyja a két füstbombát a kezelési utasítással, mert feltételezem, hogy ő is megálmodta, hogy Bodajkra kell jönnie a fél nyolcassal, és találkoznia kell a restiben Zala Miklóssal, aki gyűlöli a volksbundistákat, és merényletet akar elkövetni ellenük. Tehát ki mondta meg, hogy menj ki az állomásra, és vedd át a pesti futártól a bombákat?

– Erre nem válaszolok.

– Akarod hallani a véleményemet?

Miklós megvonta a vállát. Haranghy folytatta.

– Az a véleményem, hogy működik itt a járásban vagy Bodajkon egy jól szervezett kommunista társaság, amelynek te és Imre barátod a legbutább tagja. És most finoman fogalmaztam, mert marhát is mondhattam volna. A pesti vörös hajú fickó nem létezik. A bombákat itt kaptad Bodajkon a kapcsolatodtól, akinek a nevét, édes fiam, meg fogod nekem mondani, mert ha nem mondod meg, másképpen fogunk egymással beszélni. Nézd, én például azt is tudom, hogy Dávid Imre is veled volt, együtt követtétek el a merényletet, de ha annyira magadra akarod vállalni a balhét, nem bánom, vállald. Tehát a kapcsolatod nevét kérem.

Miklós nemet intett.

– Ha agyonveret, akkor sem.

– Jól van, ahogyan akarod. – Haranghy behívatta Forbáth törzsőrmestert. – Baj van, törzs úr, Zala nem akar beszélni. Megpróbáltam mindent, hogy szóra bírjam. Nem megy. Talán magának több szerencséje lesz. Elmegyek vacsorázni, később visszajövök.

– Értettem – mondta Forbáth. – Azzal a másikkal mi legyen? A Dávid gyerekkel.

– Egyelőre ne bántsák. Vele még beszélek. Hát akkor jó munkát. – Közelebb lépett Forbáthoz. – De nehogy agyonverjék. Az élő Zalára van szükségünk.

Miután Haranghy távozott, Forbáth szisztematikusan megverette, amikor az sem használt, megkínoztatta Miklóst. A fiú kétszer is elvesztette eszméletét, amikor magához tért, üvöltött a fájdalomtól, de nem árulta el társait. Felmosták, de nem bírt lábra állni, szeme bedagadt, alig látott, orra, szája a felismerhetetlenségig megvastagodott, talpa felpüffedt, kezét nem érezte. Kívánta a halált, de szervezete erős, szívós volt. Mielőtt Haranghy visszatért volna, Forbáth elkövette azt az elővigyázatlanságot, hogy a félig agyonvert Miklóst megmutatta Imrének és a lányoknak. Márti, ahogy szerelmét meglátta, elvesztette eszméletét, Bori sírógörcsöt kapott, és szinte eszét vesztve üvöltött, hogy ő nem ezt akarta, neki azt mondták, hogy a fiúknak nem lesz bántódásuk, legyenek átkozottak, az isten eméssze el őket, hogyan éljen ő most már ezután. De akkor esett igazán kétségbe, amikor Imre ránézett, és azt mondta neki:

– Soha nem bocsátom meg neked, soha, míg élek. – Aztán Forbáthra emelte tekintetét. – De magának sem. Esküszöm az istenre, ha életben maradok, megölöm magát. – Tovább nem folytathatta, mert lecsapott rá a gumibot. Még volt annyi ereje, hogy visszaüssön. Állon találta Forbáthot. Aztán elsötétült előtte a világ.

Arra tért magához, hogy Virág doktor élesztgeti. Megismerte Haranghyt is, de le kellett hunynia a szemét, hányinger kínozta, szédült, forgott vele a szoba.

– Erős agyrázkódása van – mondta Virág doktor halkan. – És természetesen azt sem hiszem el, hogy elesett a lépcsőn, és ott verte be a fejét. Ezt a fiatalembert alaposan megverték. Ha kívánja, százados úr, erről csak ilyen értelemben adhatok látleletet vagy igazolást.

– Ön, ha jól tudom, tartalékos zászlós. Gondolom, nem szeretne a frontra menni. Itt, ebben a rózsaillatú községben mégiscsak nyugalmasabb az élet, mint valahol az első vonalban.

– De kérem, ez zsarolás – tiltakozott az orvos.

– Az. Zsarolás – mondta Haranghy. – Első az ország biztonsága. Tehát?

– Százados úr, én orvosi esküt tettem…

– Arra, hogy gyógyítja a betegeket. És nem arra, hogy a hazájával szemben a felforgatók oldalára álljon.

– Kérem, az orvosi etika…

Haranghy elvesztette a türelmét. Hangja élesen csattant:

– Szarok az ön orvosi etikájára. Már engedelmet, de kihoz a sodromból. Ez mégiscsak furcsa. Hogy éppen ön, az úri társaság egyik tagja akadékoskodik.

Virág mereven a százados szeme közé nézett:

– Tudja mit, uram? Küldjön a frontra!

– Előbb meggyógyítja ezt a fickót. Meg a másikat is. De ha megtudom, hogy fecseg arról, amiket itt látott, nem a frontra megy, barátom, hanem máshová.

Imre két hét múlva úgy-ahogy rendbe jött. Haranghy főnökeitől szabad kezet kért és kapott. Így hát úgy döntött, hogy Imrét a beismerő vallomásától függetlenül szabadlábra helyezi, és megfigyelés alatt tartja. Arra számított ugyanis, hogy Imre fel fogja venni a kapcsolatot a megbízóival, vagy azok vele, hogy beszámoltassák őt a történtekről. Rosszul számított, mert Virág doktor kezelés közben alkalmat talált rá, hogy átadja neki Amália üzenetét. A tanítónő azt üzente, hogy szabadulása után ne keresse fel, mert nyilván figyelni fogják. Lépjen ki az agyagbányából, és jelentkezzen munkára az erdőgazdaságban, Schoner Valter erdőmérnöknél. A további utasítást tőle kapja meg. Így történt aztán, hogy Imre a szabadulását követő napon kivette a munkakönyvét a gyárból. Jószerint az egész éjszakát végigbeszélte Miklós anyjával, azt persze nem mondta el, hogy Miklóst milyen embertelenül megkínozták, és milyen állapotban volt, amikor utoljára látta.

A nagymama betegen feküdt az ágyban, gyanakodva nézte a fiút.

– Téged miért engedtek haza? És Miklóst miért tartották ott?

– Nem tudom, nagymama. De tessék elhinni, nem azért engedtek haza, mert a bőrömet féltettem, és cserbenhagytam Miklóst vagy ártottam neki.

– Jól van, Imrus – mondta Zaláné –, nem akarunk mi bántani tégedet. – Csendesen sírdogált. – Istenem, Istenem, most már se uram nincsen énnekem, se fiam. Hogy miért találták ki azt az átkozott politikát? Miért nem élhet nyugodtan az ember? – Imre gondolataiba mélyedve hallgatott. Mit is mondhatott volna? Mit mondhat az ember egy anyának, aki férje után most a fiát is elveszítette? S ki a megmondhatója, hogy viszontlátja-e még valaha!

Imre másnap jelentkezett az erdőgazdaságban Schoner mérnöknél. A harmincöt éves, magas termetű férfi bal lába merev volt, ezért nem teljesített katonai szolgálatot. Tíz évvel ezelőtt akadályversenyen olyan szerencsétlenül bukott a lovával, hogy az állat alá került lába térdben két helyen eltört. Sokáig nyomta a kórházi ágyat, sikerült megmenteni a lábát, de térde merev maradt. Barátságosan fogadta Imrét.

– Már vártam – mondta. – Üljön le. – A tölgyfa székre mutatott. –Imre leült, kíváncsian körülnézett az egyszerűen berendezett irodában. A falakon fákat ábrázoló színes képek, az üvegezett szekrényben faminták, ásványi kőzetek, széles szájú üvegekben különféle magvak, tobozok, préselt falevelek. A bejárattal szemközti falon egy hatalmas, kikészített vaddisznóbőr volt fölakasztva. Schoner valakivel telefonon beszélt, Imre figyelt, de a férfi hangja olyan halk volt, hogy alig hallott valamit a beszélgetésből. Kis idő múlva letette a kagylót, elővette dohányzacskóját, megtömte a pipáját, rágyújtott.

– Elhozta a munkakönyvét?

– Elhoztam. – Belső zsebéből kivette a könyvecskét, felállt, előrelépett, és átadta Schonernek. Visszaült a helyére. A férfi belelapozott, bólogatott, aztán becsöngette az előszobában ülő kövérkés, nagy kontyú fiatal nőt, átadta neki a munkakönyvet.

– Dóra, adja át Dávid úr munkakönyvét Jablonkainak. A mai nappal vegyék állományba. A fűrésztelepen fog dolgozni, órabére harminc fillér. Nézze meg, legyen szíves, melyik barakkban van üres hálóhely, és amelyikben van, ott fog lakni a barátunk. – Gondolkodott, közben szórakozottan pöfékelt. – Ja, igen. Utaljon ki neki csizmát meg a szükséges felszerelést. Még valami. Ma nálam fog dolgozni. – Imrére nézett. – Kaszálni tud?

– Hogyne tudnék. Hiszen tizennégy éves koromban már arattam. Az állatokhoz is értek.

– Nagyszerű – mondta lelkesen Schoner. – Lehet, hogy néhány napig nálam fog dolgozni. – Dórához fordult. – Rendben van, Dóra. Elmehet. – Megvárta, míg a fiatalasszony elhagyta a szobát, azután megkérdezte: – Nem követték?

– Nem. Egészen biztos. Többször is ellenőriztem – mondta Imre.

– Helyes. Most hazamegyünk. Mármint hozzám. Megebédelünk, ebéd után maga lepihen, mert az éjjel átmegy a Dráván, Csuhaiékhoz.

– Nem ismerem a járást.

– Nem is kell. Nem egyedül megy.

Schoner az erdőigazgatóságtól alig egy kilométerre, egy nagy kiterjedésű fenyves szélén lakott, közel a Barcsra vezető főúthoz. A többszobás, földszintes házhoz majdnem egy magyar hold jó föld tartozott. A telek kőfallal, egyes helyeken élősövénnyel volt bekerítve. A ház mögött létesítették a veteményeskertet, a terület többi részén park volt, gondosan nyírt angolpázsit és dísznövények. Közvetlenül a fenyves szélén épültek az ólak az aprójószágok számára, volt belőlük bőven. Két hatalmasra nőtt komondor vigyázott, hogy idegenek ne zavarják meg a ház nyugalmát.

Schoner a kutyákat az ólba parancsolta, majd Imrével bement a házba. Bemutatta Imrének csinos, fiatal feleségét és nyolcéves kislányát. Imre meglepődve vette észre, hogy Virág doktor is a házban tartózkodik. De meglepődött Schoner is.

– Te már itt vagy, Miska? – kérdezte.

– Úgy gondoltam, jobb, ha minél előbb eltűnök.

– Nem követtek?

– Nem. Egyébként a rendelőben úgy tudják, hogy beteghez mentem. Amália telefonált a csomádi majorság intézőjének a nevében, hogy azonnal menjek ki a majorba egy súlyos beteghez.

– Rendben van – mondta megnyugodva Schoner. – Isztok valamit?

Kisüstit ittak, beszélgettek. Imrének sehogyan sem tetszett, hogy át kell mennie a Dráván túlra.

– Kérem – mondta Schonernak –, én nem akarok átmenni.

– Hogyhogy nem akar átmenni? – kérdezte Schoner, és kitisztította pipáját. – Ez utasítás. – Újból megtömte a pipáját dohánnyal, körülményesen rágyújtott, mintha húzta volna az időt. – Ha szabadna tudnom, miért nem akar átmenni?

Imre zavarában a körmét rágta.

– Miklós Forbáthéknál van. Hogy veszi az ki magát, hogy Miklós fogságban van, én pedig meglógok? – Egyre határozottabban érezte, hogy itthon kell maradnia. – Ki kell szabadítanom Miklóst.

Virág doktor letette a pálinkáspoharat.

– Hagyja abba, Imre – mondta. – Ez romantika. Úgy látszik, sok romantikus regényt olvasott. Hogyan akarja kiszabadítani a barátját? Teletömi kézigránáttal a zsebeit, és nekiront a csendőrőrsnek?

Schoner csendesen megszólalt:

– Barátocskám – mondta –, Zala Miklós már nincs az őrsön. Ezt még Virág doktor sem tudja.

– Hát hol van? – kérdezte izgatottan a fiú.

– Értesülésem szerint Haranghy tegnap éjjel Zala Miklóst és Mártit felszállíttatta Budapestre. Ha ki akarja szabadítani, fel kell utaznia Budapestre, és meg kell találnia őt. Hogy akarja megtalálni?

– Felad egy apróhirdetést – mondta bosszúsan Virág doktor.

Imre ránézett.

– Most miért gúnyolódik velem, doktor úr? Mert szeretem a barátomat? Ez olyan gúnyolni való? – Szeme már könnyes volt. – Miklós magára vállalt mindent, hogy engem megmentsen. Hát nem értik? Ha valami baja történik, nem bocsátom meg magamnak.

Schoner teletöltötte itallal a poharakat. Szemével intett, hogy igyanak. Ittak. Akkor az erdőmérnök azt mondta:

– Imre, figyeljen rám, és jól jegyezze meg, amit most mondok. – Meggyújtotta pipáját, pöfékelt kettőt-hármat, aztán folytatta: – Úgy látom, hogy magukat, amikor csatlakoztak a mozgalomhoz, Attiláék nem jól oktatták ki. Nem közölték, hogy milyen veszélyekkel jár kommunistának lenni.

– De elmondták.

– Várjon, barátom, most én beszélek. Nos, Zala Miklós magára vállalta a merényletet. Haranghyékat azonban az érdekli, hogy kik a kapcsolatai. Miután Zala Miklós ezt nem hajlandó elmondani, kínozni fogják. Nem úgy, mint Bodajkon. Komolyabban és szakszerűbben. Tormászsákkal, villanyárammal meg ilyesmikkel. A csendőrnyomozók értenek ezekhez a vallatási módszerekhez. Összegezve: Zala barátunk nagyon nagy bajban van, ha szerencséje van, megússza sokéves börtönbüntetéssel, ha nincs szerencséje, lehet, hogy a kínzásokba belehal. És az is lehet, hogy halálra ítélik. És mi, maga is, mi is, tehetetlenek vagyunk.

Virág doktor felállt, sétálni kezdett. Néhány lépés után megállt Imre előtt.

– Maga, Imre, azt gondolja, hogy mi nem akartunk segíteni rajta? Akartunk. Mindent elkövettünk, hogy könnyítsünk helyzetén. Mit gondol, én miért vagyok itt?

– Nem tudom.

– Azért, barátom, mert segíteni akarunk Miklóson. A legutóbbi vizsgálat és kötözés alkalmával beszéltem vele. Arra utasítottam, vallja azt, hogy én, Virág Mihály voltam a Békepárt megyei vezetője. Tőlem kapta az utasítást a merényletre, én adtam neki a füstbombát is. Rendszeresen találkoztunk a lakásomon, amelyhez, mint talán tudja, orvosi laboratórium is tartozik. Ott készítettük a röplapokat, ott írtuk a leveleket, amelyeket a vezetőknek elküldtünk. A házkutatásnál a nyomozók meg fogják találni a szívópapírt, a festéket, az írógépet, vagyis minden olyan tárgyat, ami Zala Miklós vallomását igazolja. Természetesen vallomást tesz magára is, Imre, most már tehet, mivel az éjjel átmegyünk a határon, és azt is bevallja, hogy Csuhai Bálinttal együtt járt szemináriumra hozzám. Arra is gondoltunk, hogy Bálint feleségét, Katinkát biztonságos helyre vigyük. Most már láthatja, hogy megtettünk érte mindent, amit emberileg megtehettünk. A gyanú teljesen rám terelődik, így Amáliáék nyugodtan tovább dolgozhatnak.

Schoner a fiúra nézett.

– Megnyugodott? – kérdezte mosolyogva.

Imre bólintott.

– És a doktor úr szüleivel mi lesz?

– Erdélyben laknak. Haranghyék oda már nem mehetnek értük, mert az a rész már felszabadult. Feleségem nincs. Menyasszonyomat Bodajkon nem ismerik. Pápán lakik. Leveleit megsemmisítettem, és értesítettem őt, ne írjon, mert külföldre utaztam. És végül, hogy egészen megnyugodjon: Amáliáék Miklós barátja édesanyjáról gondoskodni fognak. Nem tudom, hogyan, de ismerem Amáliát, biztosan kitalál valamit.

Imre megnyugodott. Ebéd után az alibi kedvéért kaszált egy ideig,

Schonernak még arra is volt gondja, hogy többen lássák, beszéljenek vele. Tudta, hogy Imrét Zala Miklós vallomása után keresni fogják, és akkor őt is kihallgatják.

Éjfél előtt Csuhaiéktól megérkezett a vezető. Középkorú erdei ember volt, ismerte a vidéket, mint a tenyerét, ha nem jobban. Egyformán beszélte a magyar nyelvet és a szerb-horvátot. Harmadik éve harcolt az usztasák, a csetnikek és a németek ellen. Imréék nyugodtan rábízhatták magukat. Elindulás előtt Schoner egy-egy parabellumot adott nekik tartalék lőszerrel együtt, aztán elbúcsúztak egymástól.

– Sok szerencsét, elvtársak! – mondta Schoner. – Remélem, hamarosan találkozunk.

Virág doktor intett a kezével.

– Csak a hegyek nem találkoznak, Valter – mondta. És elindult a vezető után.

Miklóst és Mártit az Andrássy-laktanyába vitték. Másnap már kihallgatták őket. Miklós két napig kitartott eredeti vallomása mellett, két napig verték és kínozták. Voltak olyan pillanatai, amikor azt hitte, hogy nem bírja tovább. Többször elájult. De vállalnia kellett a szenvedést, hogy „igazi” vallomását majd elhiggyék. A harmadik napon azt mondta:

– Vallomást akarok tenni. Elég volt. Nem bírom tovább.

Vallomást tett. Két éve kapcsolódott az illegális párthoz, miután apját elvitték. Csuhai Bálint szervezte be őt is meg Dávid Imrét is. Csuhai mutatta be őket a területi bizottság titkárának, Virág Mihály orvosnak. Nála tartották a szemináriumokat, nála beszélték meg az akciókat. Virág doktor sok kommunistával állt kapcsolatban, de miután a tagok sejtekbe voltak szervezve, a többieket nem ismeri. Virágtól kaptak utasítást a volksbundisták elleni merényletre, tőle kapták a füstbombákat is. A házi laboratóriumban készítették a röpcédulákat, egy német gyártmányú sokszorosítógépen, amit tudomása szerint Virág doktor egy német katonától vett. Egyébként ettől a katonától nagyon sok fontos értesülést kapott a doktor. Ő mindent őszintén elmond, csak ne bántsák. A röpcédulák továbbításáról annyit mondhat, hogy tudomása szerint a röpcédulákat gyógyszeres- meg vöröskeresztes dobozokba csomagolták. Egy vagy két alkalommal valamelyik városból katonai mentőautó jött a csomagokért, és egy orvos hadnagy vette át azokat. Miklós olyan valószerűen adta elő félrevezető vallomását, hogy a kihallgatók minden szavát elhitték. Pompás személyleírást adott a képzeletbeli hadnagyról. Mondták is neki, így kellett volna kezdeni az elején, sok verést, szenvedést megspórolhatott volna. Ez igaz – mondta –, csakhogy az ember szereti magát hősnek képzelni. Védte Mártit, és azt bizonygatta, hogy a kislány nem kommunista, azt sem tudta, hogy ő az. Szereti őt, és ezt a szeretetet használta ki. Márti úgy tudta, hogy a merénylet csak ártatlan játék, nem komoly dolog, ezért segített neki.

Miklós vallomását jegyzőkönyvbe vették. Virág doktornál házkutatást tartottak, és a talált bűnjelek alátámasztották a fiú vallomását. Október tizedikén átkísérték őket a Margit körúti katonai börtönbe, huszadikán bíróság elé állították mindkettőjüket. Mártit a bíróság felmentette, Miklóst pedig, figyelembe véve beismerő vallomását, tíz év börtönre ítélte.