Berkesi András

Bunker

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-531-1

Valkó óvatosan kikémlelt az ablakon, de a közelben felcsattanó robbanás száraz hangjától megrettenve, visszaugrott a sarokba. Majdnem két hete tartott már. Odakint tombolt a városért folyó harc, ő meg itt lapult Simonék negyedik emeleti lakásán, s az ütközet hangjait fülelve próbálta megállapítani, milyen közel lehetnek már az oroszok. De még mindig nem jöttek, csak aknáik hullottak a környékre, és idáig hallatszottak géppisztoly- és géppuskasorozataik.

Feszülten fülelt, várta a robbanások jól ismert reccsenését, a gépágyúk dobpergésszerű, dühös hangját, de odakint csend volt. A falhoz lapulva kilesett megint. Tiszta, februári idő volt, messzire ellátott. A hegynek futó utca végén templom állt, tornyán robbanás szakította, nagy nyílás, amelyből egy gerendacsonk meredt elő, mint fölszakított testből a csont. Jobb kézről, a Göncöl utca Duna felőli oldalán vékony hótakaróval borított, üres telek húzódott. Közepén, mint valami nagy tisztátalanság a békés fehérségben, becsapódás tölcsérje feketéllett. „Biztosan az előbbi akna.” Balra a Várhegyet lehetett látni. Tisztán kivehetőek voltak az épületek körvonalai, s időnként, mintha valaki tüzet csiholna a tetők fölött, egy-egy robbanás lángja villant fel.

Elfordította fejét, s megint a telekre bámult. A telek túlsó végén emelkedő kétemeletes ház tűzfalán kátránnyal mázolt, futballkapuhoz hasonló keret feketéllett. „A srácok” – gondolta, és elmosolyodott. Valamikor, nagyon régen még, amikor Weisz úr felépítette a házat, az első futballkaput ő mázolta fel a tűzfalra. Mosolygott, és szívét egyszeriben elöntötte a bánat, feltört benne a vágyakozás a múltba merült gyerekkor után, amelynek emlékét elsodorták a háborús évek irgalmatlan élményei: a kegyetlen verések a Margit körúti fogházban, az Ukrajnában átélt iszonyú napok és hónapok.

Jólesett most arra a régi-régi időre gondolnia, amikor a gyerekkor édes ízeit még nem keserítették meg a komorrá lett élet gondjai.

Apja az első világháborúban, az olasz fronton halt meg, s nemsokára követte az anyja is. Ötéves lehetett, amikor nagynénjéhez, az egyszerű óbudai munkásasszonyhoz került. Rózsi néni özvegyen, egyedül nevelte alig iskolás fiát, Ferit. Együtt nőttek fel Ferivel, csak az később gyárba került, ő meg gimnáziumba. Simon tanár úr, apja egykori katona barátja kijárta neki, hogy felvegyék, és később is, amikor csak tehette, anyagilag is segítette. Mindig jó tanuló volt, és különösen szeretett festeni meg rajzolni. Középiskolás korában egy vízfestménnyel első díjat nyert az országos rajzpályázaton.

Most, hogy eszébe jutott a vízfestmény, megint elmosolyodott. Örült az első díjnak, de nagyon büszke volt arra is, hogy Kissné, a házban lakó fuvaros madonnaarcú felesége, elkönyörögte tőle a képet. Nekiadta, s milyen nagy volt a megrökönyödése, amikor néhány nap múlva észrevette, hogy a híres képet Kissné a konyhában, a tűzhely fölé szögezte ki, falvédő helyett.

Érettségi után beiratkozott a Képzőművészeti Főiskolára. Simon tanár úr buzdította, és segítette is az egyetemi évek alatt. A tanár úr az utóbbi években – nem tudja, miért – elhidegült tőle, sőt, néha úgy vette észre, mintha gyűlölet lobogna a szemében, de mégis nagy-nagy szeretettel és hálával tudott csak rágondolni. Rózsi néni áldozatos, majdnem anyai szeretete mellett Simon tanár úr jóságának köszönhette a legtöbbet. Befogadta családjába is, és látható jóérzéssel figyelte, hogy a jópajtási kapcsolat – Éva, a tanár úr lánya és őközötte – már-már egyéb érzelmi szálakkal is gazdagodik.

Nem kívánt sokat az élettől, s elégedett volt. Szerette a hivatását, s amikor a főiskola elvégzése után Simon tanár úr segítségével állást kapott az egyik budai gimnáziumban, úgy érezte, révbe ért. Nyugodt, békés élet következik már, és végképp lezárult a nyári szünetben végzett pályaudvari szénlapátolások, a hajnali tej- és tüzelőfelhordások korszaka, és most már csak festeni fog, nagyszerű képeket, jobbakat, mint amiért a negyvenes kiállításon az újságok is elismeréssel beszéltek róla.

Boldog volt, minden a legnagyobb rendben ment, Évával már az esküvő napját tervezték. És ekkor valami összezavarta egész élete kitervelt rendjét.

Feri, az unokatestvére, akiről már régen tudta, hogy az illegális kommunista párt tagja, s akivel változatlanul jó, mondhatni, testvéri viszonyban volt, 1942 tavaszán, egy esős, tavaszi napon a gimnázium előtt várta. Alig üdvözölték egymást, Feri mindjárt egy furcsa kéréssel rukkolt elő. Arra kérte, utazzon le Dorogra, ahol egy munkaszolgálatos zászlóalj dolgozott, és segítsen megszöktetni három embert a zászlóaljtól. Amikor Feri előadta a tervet, megkérdezte tőle: „Bolond vagy? Jó, hogy nem arra kérsz, menjek fel a kormányzóhoz, és beszéljem le az oroszok elleni háborúról. Hát mi közöm nekem ahhoz a három emberhez?” Feri azonban lázasan bizonygatta, hogy el tudja intézni, mert neki jó barátja a zászlóaljnál dolgozó, nyilvántartó zászlós. Szedje rá, hogy hunyjon szemet, és semmisítse meg a nyilvántartó kartonokat, és a párt már a többit elintézi. Elbújtatja őket. És ha még most nem is lát tisztán, később majd megérti a dolgokat, csak menjen el, és a párt majd meghálál neki mindent.

Végül is a következő vasárnap elutazott Dorogra, és a zászlós, az egykori gimnáziumi osztálytárs, maga tartóztatta le. Még azon a. vasárnapon a defenzív osztályra került. Három napig vallatták.

Megverték.

Ettől megmakacsolta magát, és újra csak ütötték. De nem szólt. Tudta, ha egy szót szólna, Feri nagy bajba kerülne, és talán sokan mások is. De még ezzel sem törődött volna. Mikor verték, mindig Feri járt az eszében: „Most majd megmutatom!” Mert Feri mindig elpuhult kispolgárnak gúnyolta, ha nézeteltéréseik voltak. És a nagy verések, a kegyetlen megaláztatások ellenére sem szólt. Azt mondta, saját feje után ment, amikor elhatározta, hogy megmenti a három embert.

Hogy mit tett, csak akkor mérte fel igazán, amikor a katonai ügyészségen felolvasták előtte az ítéletet: ötévi munkaszolgálat. Ekkor döbbent rá, hogy le kell számolnia a vágyaival, mindennel, amit a jövőben tenni akart. És amikor másnap beszélőre hívták, és a drótháló túlsó oldalán Éva várta, és amikor meglátta szemében a tébolyító rettenetet, nem tudott szólni semmit, csak lehajtotta fejét, mert valami nagyon-nagyon összeszorította a torkát, és hagyta, hadd csorogjanak sovány arcán a könnyek. Nem tudott szólni semmit, és ha Éva megkérdezte volna, miért tette, meg sem tudta volna magyarázni.

Negyvenkettő nyarán egy különleges munkászászlóaljjal Ukrajnába vitték.

Aknákat szedett, harckocsi-árkokat, erődítéseket ásott, és eltetvesedett, mint a többiek... és éhezett. Konok gyűlölet lobogott a szemében, ha rabtartóira nézett, és gyűlölet áradt benne akkor is, ha Ferire gondolt, mert úgy érezte, beugratta... a „kispolgárt”, aki senkinek nem vétett, csak képeket akart festeni, beugratta.

Magába zárkózott emberré lett, fagyosan elutasított minden közeledési kísérletet. Társai, akikkel egy szakaszban volt, összesúgtak néha a háta mögött. „Búskomor festő” – így nevezték. Pedig nem is volt búskomor: új, belső világ tárulkozott föl benne, amelynek rendjét ő építette. Ebben a világban nem voltak rabok és rabtartók és háborúk, csak jóság és szépség. Ebben a világban a festő kezéből sem ütötték ki az ecsetet. És megszállott módon ismételgette magában: „Majd aztán...” Gyönyörű szép képeket fest majd arról az új világról... Megfesti a borzalmakat is, amiket átélt. Csak egy képen. Azon az egy képen kifejezi a fegyverek előtt álló halálraítéltek szemében fellobbanó iszonyatot, és felvillantja a végtelen ukrajnai hómezőn vánszorgó páriák sovány arcát és mindent, amit talán sohasem látott, de érzett. „Majd aztán” – gondolta újra meg újra visszatérve a bűvös szavakhoz. „Majd aztán” – suttogta halkan, pedig azt sem tudta, tulajdonképpen mire gondol, csak a szabadság régen nem érzett gyönyörűségét ízlelgette, az időben és térben mélyre süllyedt pesti életet és a fáradt, szelíd vágyat Éva után, akinek sápadt arca, mint valami soha el nem érhető látomás, gyakran megjelent hóvakságtól gyulladt szeme előtt. Társai sorra dőltek ki mellőle, de őt életben tartotta a megszállottak hite és annak bizonysága, hogy egyszer még úgyis jóra fordul minden.

Kijevtől Budapestig feltúrták az egész irdatlan határt. Védelmi vonalakat építettek, harckocsiakadályokat, fedezékeket, és ha elkészültek, jött a parancs, hogy húsz kilométerrel hátrább új védőrendszert kell építeni. Az állati robottól elcsigázottan, ezerkilencszáznegyvennégy őszén egyszerre csak azt vették észre, hogy Óbudán ássák már a harckocsi-árkokat. Karácsony előtt a Dunántúlra akarták vinni a zászlóalj maradványait, de már nem tudtak kijutni a Budapest köré vont gyűrűből. Visszaterelték hát őket, s a Medve utca környékén, egy elemi iskolában kaptak szállást. Itt csaptak le rájuk a fegyveresek. Január 28-án estefelé egyszerre csak karszalagos géppisztolyosok rohantak be a szobába, ahol a keret tanyázott, s a csattanó sorozatok hallatán tudták, hogy ami odabent történik, őértük történik. És amikor Kunsági őrmester, a szakaszparancsnokuk, derékszíj, sapka nélkül berohant hozzájuk, az ő agyát egyszeriben elöntötte a vér, s a keze ügyében levő kályhapiszkáló vassal úgy vágta fejbe az őrmestert, hogy vérbe borultan zuhant az olajos padlóra. A kielégült bosszú annyira eltöltötte a lelkét, hogy eszébe sem jutott, hogy embert ölt, és arra sem gondolt, hogy sok bajtársa gyilkosát ölte meg a kormos vasdarabbal.

A többiekkel együtt kirohant ő is a tanteremből, és ahogy tétován megállt az iskolaudvaron, egyszerre csak a nevét hallotta:

– Sanyi, Sanyikám!

Ismerős volt a hang, s annyi öröm, szeretet csengett benne, hogy majdnem kicsordult a könnye, mert nagyon régen nem szólították őt már így.

Feri állt előtte. Alig ismerte meg, bajuszt növesztett. Sötét bőrű, tatáros arcán öröm fénylett, amint hozzálépett, és ahogy testvérek között szokás, megcsókolta.

– Sanyikám! Édes istenem, de örülök, hogy élsz! – hadarta szaporán Feri, s egyik kezében a géppisztolyt tartva, fél kézzel egyre ölelgette. – Jaj de örülök! – s szemében könnyek csillogtak.

Szóhoz sem hagyta jutni.

– Gyere – mondta –, rendbe kell szedned magad. Elter, nem vihetnénk át hozzátok? A testvérem – tette hozzá magyarázólag. – Hadd egyen valamit, és meg is kell neki mosakodni és átöltözni.

Közben a zászlóalj tagjai, akik pestiek voltak, szétszéledtek. Alig néhány ember maradt csak az udvarban, azok meg elmentek a fegyveresekkel a KISKA-alakulat szállására.

Öröm áradt benne, alig tudott szóhoz jutni. Tulajdonképpen föl sem érte még, milyen óriási esemény történt: szabad lett. Szótlanul lépkedett Feri mellett, úgy érezte magát, mint egy gyerek, aki a felnőttek biztató, bátorító kíséretében lépked az utcán. Feri valószínűleg megérezte, mi megy végbe benne, mert bátorítóan ránevetett, és vállára tette a kezét.

Késő este volt már, mire túl voltak a vacsorán, megmosakodott és átöltözött. Elteréknél, a konyhában ültek Ferivel.

– És most mihez akarsz kezdeni? – kérdezte Feri, és lassan cigarettát sodort.

– Nem tudom.

– Hová mész lakni?

– Nem tudom.

Hallgattak. Évek óta most lakott jól először, sőt, még bor is jutott a konzervekből álló vacsorához, s most kissé kóválygott a feje, nem is gondolt a jövőre. Aztán hirtelen eszébe jutott Éva.

– Megkeresem Éváékat – bökte ki. Feri elgondolkodó képet vágott.

– A Göncöl utca környékén SS-csoport tanyázik. Arrafelé gyakoriak a razziák. Hamar elcsípnének.

– Nem tudok máshová menni. Rózsi néni meghalt. Tudod jól, hogy Éváékon kívül nincsenek ismerőseim.

– És én? Hát rólam megfeledkezel? – tárta szét Feri a kezét.

Valkó szótlanul töprengett.

– Itt nem maradhatok.

– Nem is itt, hanem átjössz szépen te is a KISKÁ-hoz, és ott elbújsz. Még egy géppisztolyt is kaphatsz. Azt hiszem, van elég visszafizetnivalód.

Valkóban egyszerre fellobbant a düh. „Hát nem volt elég neki egyszer?” És most eszébe jutott, hogy Ferinek is köszönheti a munkaszolgálatban eltelt három évet”... a kegyetlen veréseket... és Éva elvesztését... mindent, mert a kommunisták ugratták be.

– Igen, abból is, de ebből is elegem van! – mondta élesen.

– Nem értem, mit mondasz.

– Egyszer már beugrattatok. Nagy árat fizettem érte, tanultam belőle!

– Ez az, ez jellemző rád! – csattant fel Feri, s harag izzott a szemében. – Ezek vagytok ti, rohadt kispolgárok. Gyávák!

– Ilyen szónoklatokat már tartottál többször. Elegem van belőle. Belőletek. Többször nem fogtok a vágóhídra hajtani. Ti meg megbújtok idehaza!

– Bolond vagy?! – kiáltotta élesen Feri. – Hát ki bújik meg? Nem arra kérlek éppen, hogy harcolj velünk? Jámbor birka gyanánt magad mész a vágóhídra!

Ettől megsértődött. Azt mondta Ferinek, hogy kalandorok mindannyian. Nem törődnek vele, hogy az akcióikkal véres megtorlásokat idéznek föl. És Feri hiába magyarázkodott, hiába érvelt, másnap reggel otthagyta őket azzal, hogy Éváékhoz megy. Feriéktől hamis igazolványt kapott; a KISKA-csoport „razziát tartott” a Göncöl utcában, s közben fölcsempészték Simonék lakásába.

Azóta itt van, s nem tudja, ha Feri most újra eléállna, hogy menjen vele, itt maradna-e. Az egyedüllét, a belövésektől, az állandó német razziáktól való félelem kikezdte az idegeit, s most már bármi áron itthagyná búvóhelyét. Bármi áron.

Gondolatait a közelben becsapódó aknák süvítő hangja szaggatta szét. Sistergéssel és hullámzó morajlással telt meg a levegő, s mindez olyan váratlanul, hogy fölrezzent, pedig tudta, hogy az előbbi csend nem tarthat sokáig. De most nem ugrott el az ablak mellől. Fásultan a falnak támaszkodott, és lehunyt szemmel hallgatta a tüzérségi párbaj idegtépő hangját; közben azt gondolta: „Talán már a szomszéd utcában harcolnak. Talán már csak órák kérdése, és szabad leszek. A Duna-parton már oroszok vannak. Kétezer méter... már csak kétezer méter. Furcsa, az életét méterben lehet mérni. Mert az én életem most méterektől függ.”

Nem tudta, mennyi ideig állt lehunyt szemmel az ablaknál, arra eszmélt fel, hogy elhallgattak a fegyverek. Félrehúzta a függönyt, és óvatosan kikémlelt. A Vár felett fekete füst gomolygott, amelyet áttetsző pirosra festettek az égő házak felcsapódó lángjai. Amikor a sérült tornyú templom irányába nézett, észrevette a telekhez közeledő németeket. Négy SS-katona három civil ruhás férfit kísért. Sándor előrehajolt, hogy jobban lásson. Az egyik férfi majdnem egy fejjel magasabb volt a társainál. Barna puhakalapja alól tömött, ősz haj fehérlett elő, prémgalléros, szürke bundája havas volt. A második civil alacsony termetű volt, s talán sebesült, mert tántorogva, nehézkesen vonszolta magát. Barna felöltőt és kék svájcisapkát viselt. A harmadik sovány, szikár, hajlott hátú férfi, zöld lódenkabátja oldalt fel volt hasadva, hosszú, fekete haját összeborzolta a szél. „Katonaszökevények” – gondolta Sándor, és összevont szemöldökkel, mereven nézte a közeledő embereket. Az őszhajú mozgása ismerősnek tűnt föl előtte, s találgatta, hol, mikor látta a férfit. Közben a menet már majdnem a telekhez ért, amikor a tántorgó svájcisapkás karjait felcsapva elvágódott. Sándor ösztönösen lehunyta a szemét, izmai görcsösen megrándultak, és feszülten várta a jól ismert géppisztolysorozatot. Egy ember elvágódott a hóban, kelepel a fegyver. Ez törvény. Várt, és hányingert érzett. Oroszországban is, ahányszor kidőlt a sorból egy ember, és meghallotta a lövéseket, mindig hányingert érzett. De a géppisztolyok most nem acsarkodtak fel. Mikor kis idő múlva újra felnyitotta a szemét, és kinézett az ablakon, megkönnyebbülve látta, hogy az elesett férfit hóna aljánál átkarolva az ősz férfi támogatja. „Szerencséje van – sóhajtott –, nagy szerencséje van.” Közben a németek a telek közepén megállították a civileket.

Vezetőjük, egy alacsony, széles vállú altiszt fürkészve körülnézett. Sándor látta, hogy felemeli a kezét, a futballkapura mutat. A katonák hadonászva vartyogtak, és a civilek elindultak a futballkapuhoz. Amikor megálltak a falnál, és szembefordultak a tőlük mintegy tíz méterre álló fegyveresekkel, Sándor furcsa szorongást érzett, gyomra megint kavarogni kezdett. Ekkor mindent megértett. Még látta, amint a magas, ősz hajú férfi leveszi kalapját a fejéről, és oldalt a hóra dobja, de tovább nem tudta nézni, kezét szájához kapta, és a fürdőszobába rohant. A felcsattanó lövések hangja a fürdőszoba ajtajában érte utol.

Amikor sokára kijött a fürdőszobából, arca elkínzott volt és krétafehér, homlokán verejtékcseppek csillogtak. A levegő megtelt lángot szétfreccsentő robbanásokkal, a ház felett sivítottak a lövedékek. Távolban, a Vár mögött felizzott az ólomszürke égbolt. Meggörnyedt testtel, mintha mázsás súly nyomná a vállát, a tükör előtt állt, és megdöbbenve bámulta az ismeretlen, hosszúkás arcot, az előreugró, akaratos állat, amelyet sötétbarna borosta szálkázott. Ügy állt tükörképe előtt, mint régen, a tárlatokon, a kiállított portrék előtt, de most nem tudta olyan hűvös tárgyilagossággal szemlélni az eléje táruló képet, mint a portrékat. Mélyen ülő szeme tompán csillogott, s a szeméből áradó riadtság is ismeretlen volt. Boltozatos homlokán a bőrt összeszabdalták és méllyé vésték az összecsomósodó gondok, szeme alá fekete félholdakat rajzoltak az elmúlt hetek álmatlanul töltött éjszakái. Konokul összezárt, keskeny száját jobbról és balról két mély ránc foglalta zárójelbe. Arca kétoldalt beesett volt, bőre petyhüdt és ráncos, mint az elkoptatott cipők bőre. És ez az arc vértelen volt és furcsán torz. Tudta, hogy vonásait a félelem torzította el, az tompította és tette riadttá szemében a fényt is.

– Félsz, ugye, nagyon félsz?... – suttogta maga elé.

– Félsz... – Tükörszája hangtalanul mozgott. Lassan felemelte kezét, ujjait széttárva arca elé tartotta. Remegtek. Alig észrevehetően, de remegtek.

Sokáig állt a tükör előtt. Nem akart semmire sem gondolni. Aztán a falnak támaszkodva a sezlonhoz támolygott, és végigdőlt rajta. Hallgatta az egyre erősödő tüzérségi párbaj robbanásait, a becsapódásokat követő, morajló hangokat. Hasra feküdt. Tenyerét fülére tapasztotta. Szédült, úgy érezte, mintha emelkedne, himbálózna vele a sezlon.

Később mintha alábbhagyott volna a tüzérségi tűz. Kissé megnyugodott. Kiment a konyhába. Félrehúzta a függönyt, óvatosan lenézett az udvarra. Üres, elhagyatott volt. A poroló már nem állt a helyén. Reggel a fele még megvolt. Megborzongott. „Hideg lehet a pincében – gondolta –, itt sincs meleg.”

Ragacsos kenyeret evett, hideg lóhússal.

A Göncöl utcai négyemeletes bérház vitéz somlyai Köhler Henrik nyugalmazott tábornok tulajdona volt. Ezerkilencszázharmincban építtette barátja, Bottlik Vilmos tanácsára. Furcsa módon a gazdasági válság idején. Bottliknak lett igaza. Olcsón megtervezték, a főváros adómentességet adott rá, és sok volt a munkanélküli... Az építőanyagot majdnem ingyen dobálták utánuk. Az építkezést Bottlik bonyolította le, mert a tábornok nem sokat értett az efféle üzleti ügyekhez. Bottlik nem csapta be, a szokásos vállalkozói haszonnál nem számított fel többet.

Amikor háborús szelek kezdtek fújdogálni, és a kormányzat elrendelte a légoltalmi felkészülést, a Göncöl utcai házban is megindult az óvóhelyrendszer építése. Köhler összeköttetései révén soron kívül megszerezte a szükséges anyagkiutalásokat, és Bottlikra bízta a kivitelezést. Bottlik úgy okoskodott, hogy elég lesz, ha a ház Kürt utcai pincerészét, a fáskamrákat alakíttatja át. Mivel ismerte Köhler zárkózott természetét, neki külön óvóhelyet építtetett. Vészkijáratot az óvófülke Kürt utcai oldalán létesítettek, s a vállalkozónak még arra is volt gondja, hogy tábornokát külön szellőző-berendezéssel megörvendeztesse. Az ötször hatméteres fülke falait bemeszelték, előírásosan berendezték. A fülke mellett volt a kazánház, ahol vízcsap, sőt, még zuhanyozó is akadt.

A nyári bombázások idején a fülkét csak ketten használták, Köhler és Bottlik. Simonok a többi lakó számára épített óvóhelyen húzták meg magukat.

Köhler karácsony előtt megpróbált kijutni az ostromgyűrűből, de már nem tudott. Összetörten tért haza, és átkozta magát, amiért nem ment el ősszel. Visszatérte után házvezetőnőjét már nem találta a lakásban, az idős asszony a rokonaihoz menekült.

Amikor karácsony másnapján egyre sűrűbben robbantak a belövések, és a ház lakói bölcs előrelátással berendezkedtek a pinceéletre, Köhler is levonult. Levitték a legfontosabb holmikat, néhány nagy utazóládát, négy tábori ágyat, mert Köhler elhatározta, hogy Simonokat is áthívja saját óvóhelyére.

Simon örömmel fogadta Köhler meghívását, mert az ősz hajú tanárnak tömegiszonya volt, meg úgy gondolta, hogy a tábornok óvófülkéje talán biztonságosabb is a másiknál. S a meghívás szinte természetes volt, mert Simont és a tábornokot majdnem húszéves ismeretség fűzte egymáshoz. Köhler meghívása nem volt önzetlen. Valakinek főzni is kell, s erre jó lesz Éva, aki nagyon jó gazdasszonynak bizonyult. A tábornok erről már több alkalommal meggyőződött, hiszen néhányszor vacsorázott már Simonéknál.

Arra persze egyikük sem számított, hogy hetekig kell a pincében lakniuk. Január közepe táján a tábornok megbetegedett. Kubinyi professzor járt át hozzá időnként a szemközti házból. Az orvos rákra gyanakodott, de gyanúját nem közölte a tábornokkal. A beteg még idegesebbé tette a többieket, különösen Évát, aki, mióta Sándor a lakásukban rejtőzött, szinte állandó rettegésben élt. Különösen három napja. Az történt ugyanis, hogy szürkületkor váratlanul megjelent az óvóhelyen a tábornok unokaöccse, Fritz von Köhler SS-őrnagy, aki a várost védő német parancsnokság különleges beosztású tisztje volt. Mint magyarul jól beszélő s a fővárost kitűnően ismerő tisztet, jól fel tudták használni a Gestapo irányítása alatt álló, különleges egységben. Fritz nem csinált titkot a feladatából. Elmondta, hogy a védelem sikere érdekében fel kell deríteniük az ellenállási gócokat, amelyek az utóbbi hetekben egyre jobban elszaporodtak a városban. Nem könnyű feladat, mondta, mert a lakosság egy része támogatja a partizánokat. Fritz azt is elmondta, azért jött, hogy néhány nap múlva valamilyen módon átszállítsa beteg nagybátyját a Várba. Az őrnagy mindenkihez kedves, előzékeny volt, s örömmel vette tudomásul, hogy az óvóhely lakói rendületlenül bíznak a német győzelemben. Beszélgetés közben egyszerre félrehívta Évát a fülke sarkába.

– Mondd, Éva, mit tudsz Valkóról? – kérdezte a lánytól.

Éva elsápadt. Akadozva válaszolt.

– Semmit. Azaz, még tavaly nyáron azt hallottam, hogy a voronyezsi visszavonulásnál elpusztult.

– Hivatalos értesítést kaptál?

– Én? Nem voltam a felesége.

Fritz hosszan gondolkodott, és mint egy vizsgálóbíró, mereven nézte a lányt, aki nagy erőfeszítéssel leplezte zavarát.

– Éva, biztosan nem tudod, mi van vele? Éva habozás nélkül válaszolt.

– Becsületszavamra. De miért nem hiszel nekem?

– Szeretnék hinni – mondta Fritz. Aztán elmesélte Valkóék szökésének körülményeit. – Sajnos, én csak ma délelőtt tudtam meg az esetet. Több szökevényt elfogtunk...

– És... és mit csináltatok velük?

– Hát... – Széttárta a karját. – Háború van, és a szökésért halál jár.

Éva nyugalmat erőszakolt magára, és azt magyarázgatta Fritznek, hogy ha Sándor valóban megszökött volna, valószínűleg átment az oroszokhoz, hiszen oktalanság lenne, ha olyan házban rejtőzne, ahol gyerekkora óta ismerik a lakók.

– Arra persze nem gondoltam – mondta Fritz –, hogy itt fogom találni. – Gúnyosan elmosolyodott. – De régi törvény, hogy ilyen helyzetben a szeretők mindig megtalálják egymást.

Éva hallgatott, aztán kis idő múlva megkérdezte.

– Miért gyűlölöd?

Fritz elgondolkodott. Lassan, kényelmesen rágyújtott.

– Akár hiszed, akár nem, erre nem tudok válaszolni. Csak azt tudom, hogy gimnazista korunkban is gyűlöltük már egymást. Mert ő is gyűlöl.

– De mi az oka? Fritz megvonta a vállát.

– Nem tudom. Amikor szerelmes lettem beléd, annak sem tudom az okát. Szerettelek, és kész. Valkót pedig gyűlöltem. Talán azért, mert ő is szeretett.

Fritz azzal távozott, hogy hamarosan visszajön. Azóta három nap telt el, és nem jelentkezett. Éva nem szólt Sándornak a látogatásról. Nem akarta nyugtalanítani.

Bottlik fel-alá sétált az ágyban fekvő tábornok előtt, és előadást tartott stratégiai elképzeléseiről. Éva elnézte az alacsony, madárfejű emberkét, aki inkább zsokéra hasonlított, mint egy ravasz, minden hájjal megkent üzletemberre. „Már befoghatná a száját – gondolta Éva –, karattyol reggeltől estig, és mindig ugyanazokat a badarságokat ismétli. Ráadásul azzal sem törődik, hogy senki sem figyel rá.”

– Az is lehetséges – mondotta Bottlik, és megállt a beteg tábornok előtt –, igen, Henrik kérem, még az is lehetséges, hogy az ostrom hetekig eltart. De a fontos mégiscsak az, hogy a felmentő csapatok idejében megérkezzenek.

Éva látta, hogy a beteget idegesíti Bottlik fecsegése, mert a tábornok felemelte sovány kezét, s türelmetlenül intett. De Bottlik még nagyobb hévvel kezdett magyarázni. A lány szunyókáló apjára nézett, s attól félt, hogy Bottlik erős, vékony hangja felébreszti.

– Vili bácsi – mondta halkan, és intett az öregnek. Bottlik elhallgatott, és a lányhoz lépett. Leült az ágy szélére. – Vili bácsi, maga még lehetségesnek tartja, hogy a németek felszabadítják Pestet?

– Ajaj, de mennyire...

– Már régen meg akartam kérdezni – folytatta Éva –, Vili bácsi miért nem ment Nyugatra?

– Nyugatra, én? Soha, kislányom, soha!

Még akkor sem mennék, ha az ördögök foglalnák el Budapestet. Mit keresnék én ott?

– Halkabban. Felébrednek... – suttogta Éva. Megfogta az öregember karját. – Magának sok pénze van. A pénz Nyugaton is pénz.

Az öreg büszkén kihúzta magát. Éva arra gondolt, hogy most nagy előadás következik, mert Bottlik folyton panaszkodott, pedig mindenki tudta róla, hogy bőven van mit a tejbe aprítani.

– Én magyar vagyok, és nem hagyom el a hazámat. Én nem tudnék Pest nélkül élni.

„Biztosan azért – gondolta Éva –, mert minden vagyonod ingatlanban van. Aranyat kellett volna gyűjtened.”

– Húsz évig éltem idegenben – folytatta Bottlik. – Tudod te, mi az a húsz év?

A lány suttogóra fogta a hangját.

– Vili bácsi, de az is megtörténhetik, hogy az oroszok mégiscsak elfoglalják a várost. Akkor mi lesz magával? Azt beszélik, hogy a gazdagokat elviszik Szibériába.

Az öreg lopva körülnézett, mintha attól félne, hogy valaki kihallgatja beszélgetésüket.

– Éva – susogta –, neked elmondom. Én, kérlek szépen, nem hiszek ám el minden marhaságot. Félek az oroszoktól, de ha mégis ők győznének, Magyarországon akkor sem lenne kommunizmus. Ismerem az ideiglenes fegyverszüneti egyezményt. Demokratikus köztársaság lesz. Tudod, az pedig nem is olyan rossz. Olyan, mint Amerikában...

– Vizet – nyögdécselte a tábornok.

Éva felállt, odament a beteghez. Megitatta.

– Hogy érzi magát tábornok úr? – Zsebkendővel felitatta az öreg szája sarkán lefolyó vizet.

– Köszönöm... kislányom... már jobban vagyok. Nem harcolnak? Nincs valami újabb hír?

– Semmi – mondta Éva –, az előbb aknáztak, de most csönd van megint.

Éva az asztalra tette a poharat. Bottlik már Kohlért biztatta.

– Csak semmi pánik, Henrik. Ne veszítse el a fejét! Igazam van, tanár úr?

Éva megfordult.

Látta, hogy apja riadtan felkapja fejét, megrázkódik, és megdörzsöli a szemét.

– Kérdezett valamit?

Simon idegesen kutatott zsebeiben, majd az aktatáskájában kotorászott, és olyan kétségbeesett arcot vágott, mintha valami életbe vágóan fontos dolgot veszített volna el.

– Mit keresel, apa? – kérdezte Éva aggódva.

– Az orvosság... hol a csillapítóm... hova tetted?

– Nem láttam... te csomagoltad össze – körülnézett, mintha azt kutatná, hova tette apja az orvosságokat, amiket napok óta kínzó fejfájása ellen szedett. – Talán elfelejtetted magadhoz venni.

– Nem, nem, biztosan tudom, hogy itt volt a kabátzsebemben. Biztosan tudom.

Éva megfogta apja kezét.

– Felmegyek, és megnézem, jó?

– Ne menj – nyögdécselte a tábornok.

– Miért ne menjek?

– Mert minden pillanatban megindulhat az offenzíva.

Éva tanácstalanul állt a fülke közepén.

– Gyere, kislányom – ajánlkozott Bottlik –, gyere, felmegyek veled, csak nem hagyjuk apádat szenvedni.

Simon az ágyra ült, fejét tenyerébe hajtotta.

– Ne menj – mondta. Éva melléguggolt.

– Nagyon rosszul vagy?

– Nem, mindjárt elmúlik...

Éva nem akart vitatkozni. Ö is az ágyra ült. Sejtette, hogy apja miért nem engedi fel a lakásba. Inkább szenved, mert nem akarja, hogy találkozzon Sándorral. Pedig reggel óta nem volt fenn, most meg már dél is elmúlt. De nem mert vitatkozni, félt, hogy apja felindulásában véletlenül elárulja Sándor ittlétét.

A folyosóról beszűrődött az óvóhelyen tartózkodó lakók halk zsivaja. Odakint csend volt, mintha végleg megszűntek volna a harcok. „Ha apa elszunyókál – gondolta Éva –, felmegyek. Buta voltam, hogy az előbb nem mentem fel, amikor...” Fölfigyelt, mert a folyosón felerősödött a zaj, kiáltások röppentek, aztán lépéseket hallott, s maga sem tudta, miért, félelem fogta el. Apjára nézett, majd Bottlikra, s látta, hogy ők is a zajra figyelnek. Ekkor kicsapódott az ajtó, s Éva megdöbbent, amikor meglátta a házban lakó hentes hústorony feleségének feldúlt arcát. A kövér asszony levegő után kapkodott, és szinte vonítva beszélt. Az asszony mögött méltatlankodó emberek jelentek meg, összevissza kiabáltak. Éva rosszat sejtve felállt. A hangok összefüggéstelenül jutottak el tudatáig, és csak sokára értette meg a szavak értelmét. Arcából kifutott a vér...

„A németek razziáztak a környéken. Kubinyi doktort és még két másik embert megöltek...” Ügy zuhant rá az iszonyat, hogy beleszédült. Hallotta még, hogy a tábornok valamit kérdezett, de nem törődött vele, kirohant a fülkéből. Emberek álltak a folyosón, izgatottan beszélgettek. Az egyik fülkéből gyereksivítás hallatszott. Eszelős tekintete előtt összefolytak az arcok. „Sándor, Sándor... – most csak ez a név kalapált az agyában. – Kubinyi tudta, hogy Sándor a házban rejtőzködik.”

Mikor a negyedik emeleten reszketve megállt, egy pillanatra behunyt szemmel a falnak dőlt, és vadul zakatoló szívére szorította a kezét. – Jaj istenem – suttogta, és nem tudta, benyisson-e a lakásba. Aztán hirtelen az ajtóhoz lépett, és reszkető kézzel babrált a zárral.

Amikor Valkó elébe jött, úgy érezte, iszonyú súlyok szakadnak le róla. Nem szólt semmit, csak odarohant a férfihoz, mellére borult, és hangosan fölzokogott.

– Éva, mi történt? – kérdezte Valkó tanácstalanul, és maga felé fordította a lány arcát.

De Éva csak zokogott, és sokáig tartott, míg megnyugodott.

– Jaj, úgy megijedtem.

Sándor átkarolta. Rossz sejtelmek törtek fel benne.

– Menj be, bezárom az ajtót. Becsukta a nyitva hagyott előszobaajtót, s bement Éva után a szobába. A lány ott ült a vetetlen ágy szélén, s ahogy megpillantotta a belépő Valkót, elmosolyodott.

– Már azt hittem, nem talállak itt.

– Mi történt?

És Éva elhadarta, hogy mit mondott a hentesné, és hogy ő attól annyira megijedt, hogy mindjárt felrohant a negyedik emeletre, és hogy nem bánja, akármi lesz, többé nem hagyja itt...

Valkó odaült melléje, és miközben hallgatta, lassan simogatta a haját. Arra gondolt, talán nem is tette helyesen, hogy idejött, hiszen a jelenlétével még inkább megszaporítja Éva gondjait. És maga sincs biztonságban, még annyira sem, mintha Feriékkel ment volna. Ha velük lenne, nem érezné ennyire kiszolgáltatottnak magát.

Gondolataiba merülve észre sem vette, hogy Éva már régen elhallgatott, és hogy odaborult az ölébe, és arcához szorított kezét csókolgatja.

– Itt nem maradhatsz... mert itt kétszeresen veszélyben vagy... nemcsak az aknák miatt... ha itt találnak velem, nem fognak kérdezni, akkor téged is visznek...

Sokáig hallgattak. Valkó kibámult az ablakon: a kihalt telekre, a futballkapu előtt fekvő három halottra.

– Most már vége lesz nemsokára – simogatta a lány haját –, és velem lehetsz mindig.

– De mikor, meddig fog ez még tartani? – emelte fel fejét Éva.

– Két-három nap...

– Két-három nap – ismételte Éva a szavakat. – És ha tovább tart?

– Nem tarthat tovább. – Valkó hangja határozott volt. Tudta, hogy nem meggyőző, amit mond, de hát mit beszéljen! – Hát nem érted? – mondta emelt hangon. – Nem tarthat tovább. Éhen veszünk...

– Ettél ma valamit?

Valkó bánta már, hogy elárulta magát. Tudta, hogy Éváéknak sincs mit enniük.

– Az utolsót, a maradékot... – mondta fáradtan.

A nyitott ablakon mozdony pöfékelése hullámzott be. Olyan békebeli kerékcsattogás, szuszogás támadt, hogy egy pillanatra megfeledkeztek a háborúról.

A templom felől, a villamossíneken kiöregedett tolatómozdony közeledett. Két rozsdabarna vasúti kocsit húzott maga után.

A szerelvény mellett siető német katonák jöttek, jobbra-balra tekingetve kémlelték a házakat. Kis idő múlva három légvédelmi ágyút vontattak elő a templom irányából.

Némán nézték a vonulást. Egy német tiszt kiabálva intézkedett. A lövegeket a telekre vonszolták. Közben a szerelvény is csikorogva megállt, a vasúti kocsik ütközői összeverődtek. A kis mozdony akkorát fújtatott, mintha a lelke szabadult volna ki.

A németek négy csoportra szakadtak, és egy-egy tiszt vezetésével eltűntek a környező házakban. Csak néhány géppisztolyos őr maradt a szerelvénynél és a lövegeknél.

Egyik csoport a tiszt vezetésével Éváék háza felé közeledett.

– Beszállásolnak? – találgatta riadtan a lány, kék szemében aggodalom tükröződött. Izgalmában alsó ajkába harapott. Sándor megsimogatta sötétbarna, hullámos haját, magához vonta, gyengéden megcsókolta.

– Lehetséges, de rajtuk már ez sem segít.

Újból kinéztek az ablakon. Tábori csendőrjárőr ment el a szerelvény mellett, több polgári ruhás férfit kísért. Éva belemarkolt a férfi karjába. Olyan váratlan és erős volt a szorítása, hogy Valkó felszisszent.

– Bújj el – susogta a lány. Valkó csak legyintett. Már erősen sötétedett.

Az utca megtelt emberekkel. Kezükben szerszámok, ásók, lapát, csákány. A németek fegyverrel terelték őket.

A három ágyúnak ásattak tüzelőállást a telken, az utcán pedig az útburkoló köveket szedették fel.

– Barikádot építenek – állapította meg Valkó, és úgy gondolta, hogy a németek valószínűleg arra számítanak, hogy az oroszok a templom felől közelednek majd, és ezért akarják lezárni az utcát.

Lázas sietséggel folyt a munka, az utca zajjal telt meg. Több, tisztekkel teli Ford Taunus és Opel személygépkocsi futott be.

– Mennem kell – mondta Éva, elfordulva az ablaktól –, kereshetnek már. És még ennivalót is akarok felhozni.

Valkó kétségbeesetten szorította magához a lányt. Soha nem érzett erővel áradt szét benne az egyedülléttől és a kiszolgáltatottságtól való félelem. Arcát Éva hajába temette, mert félt, hogy észreveszi rajta a gyengeséget, a félelmet.

Éva megértette a mozdulatot, és anyáskodva simogatni kezdte a férfi arcát:

– Ne félj, mindjárt jövök vissza – mondta tettetett könnyedséggel. – Mindjárt...

De Sándor csak szorította, és görcsösen összeharapta a szája szélét, lehunyta szemét, nehogy kicsorduljanak a könnyei.

Éva hozzásimult.

Aztán eltűnt körülöttük minden, a porlepte bútorok, az elhanyagolt lakás, kihullott tudatukból a kint morajló világ; elmosódtak a reménytelen évek szenvedései, feloldódott az egyedülléttől való félelem. Csak ők voltak ketten a térben, fényesen keringő, tüzes napocskákat láttak, és tudták, hogy a tündöklő csillagok milliárdjai bennük kavarognak.

Egymás mellett feküdtek az ágyon. Az utcáról beszűrődött a barikádokat építők monoton kopácsolása, egy-egy élesebben felcsattanó német vezényszó, és nagyon távolról, a Fő utca vagy a Széna tér tájáról a géppisztolysorozatok szaggatott kelepelése.

Sándor megmozdult. Feljebb húzta a takarót. Éva a férfi moccanására megrezdült. Mintha ajtónyitást hallott volna.

Valkó tisztán hallotta a léptek finom zaját, de csak akkor ébredt tudatára, hogy mi történt, amikor egy elemlámpa fénykévéje siklott rájuk. Éva tágult szemmel nézett a fénybe, és védelmet keresve Sándorhoz bújt.

Az elemlámpát tartó kéz megremegett. Aztán kihunyt a fény, vaksötét lett.

– Öltözz fel...

A tanár hangja elcsuklott a felindulástól, de Sándor érezte a suttogó szavakat átfűtő belső izzást, mely fakadhatott undorból, csalódásból, gyűlöletből éppen úgy, mint keserűségből vagy megvetésből.

Megmozdultak. Éva dermedten öltözködött.

Valkó gyors mozdulatokkal kapkodta magára ruháját. Éva már felöltözve állt mellette, megfogta a kezét, megszorította.

Kis idő múlva megszólalt megint a tanár:

– Azonnal menj le a pincébe...

Éva szeretett volna magyarázkodni, de apja parancsoló hangja elfojtotta akaratát.

– Tedd azt, amit mondtam...

Érezte, hogy Sándor előrelép, felemeli kezét, és bár nem látta a férfi elkínzott arcát, csak magas, meggörnyedt alakját, mégis megmagyarázhatatlan szánalom ébredt fel szívében.

– Tanár úr, kérem...

Éva sírni szeretett volna, mert most érezte át igazán Sándor megalázottságát.

De Simon még mindig hallgatott, és Sándorban is megrekedt a szó.

– Takarodj! – szólalt meg végre a tanár gyűlölettől fojtott hangon. – Te meg takarodj ki azonnal a lakásból!

– Apa, nem! – sikoltott Éva.

Csönd volt, úgy álltak ott mozdulatlanul, mint a múzeumok sötét termeiben kiállított szobrok. Végül Simon megfordult, és kiment a lakásból. Az ajtó döngve csapódott be utána, és Évának úgy tűnt föl, mintha egy halálos ítélet végére tettek volna pontot. Tudta, hogy apja elvakult gyűlöletében mindenre képes, és szinte maga előtt látta, amint a kapubejáratban tanyázó német katonákhoz lép, és elárulja Sándort.

Éva a kővé vált férfira nézett, és az apja után rohant.

„Takarodj!” – Valkót úgy érte Simon tanár hangja, mint az ostorcsapás. „Takarodj!” – mormolta maga elé sokszor, miután Éva is otthagyta a lakásban. Nehézkesen megmozdult. Visszatámolygott az ágyhoz, és leült. Tudta, hogy ha Simon elárulta, bármelyik pillanatban itt lehetnek a németek. Egy pillanatra felötlött benne a menekülés szándéka, de mozdulni se tudott. Annak tudata, hogy ki sem teheti a lábát a házból, teljesen megbénította. Csak ült, s egyre arra gondolt, hogy éppen olyan helyzetben van, mint birka a vágóhídon: várja, hogy megöljék. Feri jutott megint eszébe: mit tenne most ő? Lelőtte volna a tanárt? Nem, biztosan nem, de nem is ülne itt ilyen kétségbeesetten, mint ő. Biztosan eltorlaszolná a lakást, és géppisztollyal várná a németeket.

Amikor később újra hullani kezdtek az aknák, bement a belső szobába. A fegyverropogás, a robbanások zaja annyira idegesítette, hogy tenyerét fülére szorította.

„Most – gondolta –, most kellene imádkozni. Milyen jó, aki hinni tud Istenben vagy valami túlvilági dologban. – Eszébe ötlött, hogy hányan lettek spiritiszták bajtársai közül. – Igen, aki hinni tud Istenben, aki hinni tud abban, hogy a lelke tovább él, vagy abban, hogy halála után ismét megszületik, az könnyebben barátkozik a halál gondolatával is. Szörnyű az – fűzte tovább gondolatait –, amikor sok évi szenvedés után, az utolsó órákban, a szabadulás küszöbén hal meg az ember. De a háborúban mindig eldördül az utolsó lövés is és valakinek utoljára is meg kell halnia.”

Számolgatta a perceket, s azzal biztatta magát, hogy mégsem szólt Simon a németeknek. Hátha megszánta. Ha szólt volna nekik, már érte jöttek volna. Csak tudná, hogy Simon miért gyűlöli olyan engesztelhetetlenül. Amikor még a háború előtt megpályázta az olaszországi tanulmányutat, Simon minden elképzelhető összeköttetését igénybe vette, hogy őt küldjék ki. Még pénzt is adott neki kölcsön, hogy alaposan felszerelve induljon útnak. És amikor egy évvel később hazajött, Simon nem állt vele szóba. Minden megokolás nélkül kitiltotta a lakásából, és hiába erősködött magyarázatért, Simon nem felelt. Attól kezdve Évával is titokban találkoztak csak. Faggatta a lányt, de ő sem tudott semmit. Tudomásul kellett vennie a tényeket, és csak az vigasztalta, hogy Éva kitartott mellette, szerette őt.

„De miért gyűlöl? Miért? Sohasem bántottam” – töprengett.

A robbanások távolodtak, a lövöldözés egyre jobban halkult. Érezte, hogy mellén és hátán nyirkos az ing. Homlokához nyúlt. Verejtékben úszott.

„Miért félek ennyire? Nem félek – erősítette magát –, csak rosszak az idegeim.”

Zsebkendőjével megtörölte homlokát. Cigarettára gyújtott, hanyatt feküdt. Megszámolta, még tíz Leventéje van, és legalább negyven csikkje. Most már nem takarékoskodik. Mi lenne, ha a cigarettákat és a csikkeket vízben kiáztatná, és meginná? Mennyi idő alatt végezne vele? Milyen csalódott arcot vágnának a németek. De hülyeség! Nem iszik dohánylevet, fogják el, lőjék agyon.

Újabb cigarettára gyújtott. Nézte a felizzó parazsat, nagyokat szippantott, lassan fújta ki a füstöt.

Az ágyúszó megint erősödött, feldörögtek a telken beásott légvédelmi ágyúk is. Valkó ismerte ezeket a hangokat, tudta, hogy két-három kilométerre folynak a harcok, s ha nem hagyják abba, akkor egyelőre megúszhatja, mert nem valószínű, hogy ebben a pokoli tűzben a németeknek kedvük van emberekre vadászni.

Az ágyúzás pillanatnyi szünetében jól hallotta a repülőgép zúgását. Fájdalmasan megrándult a gyomra. Mindig félt a bombázásoktól. Feszülten figyelt. Az időnként beálló csendben tisztán hallotta a repülőmotorok jellegzetes hangját „Heinkel!” – villant át az agyán. Valahol nem messze dühösen felugattak a légvédelmi ágyúk.

Sándor ijedten felállt, kétségbeesetten körülnézett.

Aztán nem tudta, mi történt vele. Mintha valami óriási szélvihar támadt volna. A légnyomás a falhoz lapította. Fájdalmat nem érzett, csak furcsa zsibbadás bizsergett agyában. Cselekedetei ösztönösek voltak. Próbálta mozgatni a karját, a lábát. Nem tudta. Mintha megbénult volna. Lecsúszott a padlóra, és többé nem hallotta a robbanásokat, és a szemközti házból felcsapó lángok sem vakították.

Ájulása csak percekig tartott. Mikor felnyitotta szemét, először csak a lángoktól átszínesedett porfelhőt látta. Egyre tisztábban hallotta a repülőmotorok morgását, az ágyúk bömbölését, a közelben becsapódó bombák robaját. A zajok és az ablakon át fellibbenő lángnyelvek magához térítették.

Lassan feltápászkodott. Lába alatt törmelék, üvegcserép ropogott. Az utcai szobát megvilágította a szemközt égő ház fénye, rőt színűre festette a lebegő porfüggönyt.

Megint hallotta az aláhulló bombák ijesztő harsogását. Arca eltorzult.

Ekkor, mintha összeomlott volna felette a világ. Recsegett-ropogott minden, a falakról lehullottak a képek, a bútorok megmozdultak, remegett lába alatt a padló, hullott fejére a vakolat.

Nem emlékezett rá, hogyan jutott ki a sötét lépcsőházba. De kint volt, és rohant le a lépcsőn. Hallotta a bombazápor sistergő hangját, fülébe fájdalom nyilallt, mintha tüzes vassal szúrták volna át dobhártyáját.

A második emeleti pihenőnél az volt az érzése, hogy összeesik. Egy pillanatra meg kellett állnia. Öklendezett. Tüdeje sípolt, teste verejtékben fürdött. Végighúzta homlokán a kezét. Ragacsos nedvességet érzett. Nem tudta, hogy vér. Szaladt tovább. Kezét előrenyújtotta a fal mentén. Az első emeletnél elvétette a lépést, elvágódott, vállát alaposan beverte a korlátba. Rohant tovább. Nem kereste a pinceajtót, ismerte a ház minden zugát.

A pince sötét folyosóján egy pillanatra megállt. A folyosó végén, az utolsó fülkéből halvány fénycsík szűrődött ki. A robbanások itt lent a mélyben tompábban, de fenyegetőbben morajlottak.

Valkó tántorogva végigbotorkált a folyosón, és feltépte a tábornok óvófülkéjének ajtaját.

Éva a pincelejáratnál érte utol apját. – Apa – mondta neki aggodalomtól remegő hangon, ahogy melléje ért –, apa, ugye, nem fogsz szólni senkinek?

De Simon rá se nézett, csak belépett a fülkébe, s otthagyta az idegességtől reszkető lányt a folyosón.

Éva néhány pillanatig tétovázott még az ajtó előtt, aztán ő is bement. Ahogy megszokta szeme a világosságot, megtorpant. Odabent, a fülke közepén álló asztalnál Fritz ült kényelmesen elterpeszkedve. Amint megpillantotta Évát, felállt, mosolyogva elébe ment, és kezet csókolt neki.

– Szervusz, Éva. Nem jól nézel ki. Jobb lenne valami nyugodtabb helyen, ugye? – kérdezte kedélyeskedve.

Éva szórakozottan válaszolt neki: „Hogyne, természetesen” – és lopva apjára nézett. Simon a sarokban levő ágyon ült, s feldúlt arccal meredt maga elé.

Fritz látta a lány kedvetlenségét, ránevetett, s visszament az asztalhoz és folytatta Bottlikkal meg a tábornokkal megkezdett beszélgetést.

– Elismerem, nehéz napok ezek... – hallotta Éva Fritz fiatalosan csengő hangját, de a szavak nem hatoltak el tudatáig. Mardosó szégyent érzett, és aggodalom gyötörte.

Szótlanul odament apjához és alázatosan leült mellé az ágyra. Minden pillanatban azt várta, hogy zúdulnak fejére a szidalmak, és megtudják a többiek is, hogy Sándor a házban rejtőzködik és Sándort megölik...

De Simon nem szólt, árkoktól barázdált arcán csak fájdalom tükröződött.

Amazok hárman, Bottlik, a tábornok meg Fritz egyre nagyobb hévvel tárgyalták a hadihelyzetet.

– De kérlek, Fritz – hallatszott a tábornok erőtlen hangja –, azt nem értem, kérlek szépen, és ezen már sokat vitatkoztam Vilmossal is. – A magánzóra nézett. – Ugye, Vilmos? Nem értem, kérlek, azt, hogy az utánpótlást, a muníciót, a hadtápot hogyan biztosítjátok? Mert végeredményben mégiscsak be vagyunk kerítve.

Fritz öntelten mosolygott, és megértően bólogatott.

– Értelek, Henrik bácsi, értelek. Valamit azonban kihagytál a számításodból. Te még – s ezzel nincs szándékomban stratégiai képzettségedet lebecsülni –, igen, te még Clausewitznál tartasz. Az első világháború hadi tapasztalatai Clausewitz koncepcióit nem nagyon cáfolták meg, s el kell ismernünk, hogy az öregúr alaptételei között még ma is nagyon sok, általánosságban és egy-egy esetre alkalmazva, érvényes meghatározás akad. Csakhogy. Ez a háború a technikai erők küzdelme, s a technikai hadászat alapkövetelménye a mozgás. Ha idefáradnál az asztalhoz, kedves Henrik bácsi, szemléltetően megmagyaráznám, mit értek mindezen.

A tábornok nyögve felállt. Nehézkesen az asztalhoz vánszorgott, és botjára támaszkodva Fritz mellé állt. Bottlik is közelebb ment az asztalhoz.”

– Ez itt Budapest. Ez itt az orosz gyűrű. – Az őrnagy ujja hegyével kört rajzolt egy konzerves doboz köré. – Itt állnak saját erőink. Páncélos hadosztályok. Kérdezlek, Henrik bácsi: mi történik akkor, ha páncélosaink acélgyűrűt vonnak az ostromlók köré? Na? – mosolyogva nézett a tábornokra.

– Kolosszális – lelkesedett Bottlik –, kolosszális! Látja, Henrik, milyen egyszerű. Na, miért nem gondolt maga erre?

A tábornok leintette a magánzót. Sovány kezével megdörzsölte hegyes állát. Bozontos szemöldökét felvonta.

– Hm. Erre tényleg nem gondoltam. De, kérlek szépen, erre te sem gondolhatsz komolyan.

– És miért nem? – kérdezte Bottlik.

– Vilmos, kérem. Ehhez maga nem ért.

– Henrik bácsi – szólt közbe Fritz –, én is csak ezt kérdezhetem...

– Ha te is ezt kérdezed, akkor már megértem, kérlek, hogy miért pofoznak benneteket a vörösök egy év óta.

Az őrnagy összeráncolta a homlokát.

– Megmagyaráznád, kérlek, hogy a te páncélosaid példának okáért hol fognak átkelni a Dunán? – Az öreg arca fájdalmasan megvonaglott. Tenyerét gyomrához szorította. – Nem lehet Clausewitzot, kérlek, nem lehet, hogy úgy mondjam... ennyire lebecsülni.

– Az istenért, hagyják abba!...

Éva felé fordultak. A lány kezébe temette arcát. A beálló csendben tisztán hallották a lövések zaját.

Éva hátrasimította a haját, zavartan megszólalt:

– Elnézést kérek... nem tudom... ideges vagyok...

Az őrnagy megértően szabadkozott.

– Én kérek bocsánatot. Ne haragudj. Simon fásultan bámult maga elé, mintha semmit sem hallott volna.

A tábornok visszatámolygott az ágyhoz. Lefeküdt. Rosszul érezte magát. Bottlik bundája zsebéből elővett egy bádogdobozt, matatott benne, majd a dobozt visszacsúsztatta a helyére. Évához lépett. Kedveskedve megérintette a lány karját.

– Éva... Tessék, idegcsillapító. Valódi svájci. Originál. Víz sem kell hozzá.

A lány hálásan nézett a kopasz emberkére.

– Köszönöm.

– Mindjárt rendbe jössz. – Megpaskolta a lány arcát. – No, kislányom, föl a fejjel! Ne félj, odaverünk a vörösöknek, és kész. Igaz, Frigyes?

Az őrnagy nem válaszolt. Elgondolkozva nézte Évát.

Odakint elhalkult a lövöldözés.

Sokáig füleltek.

Bottlik törte meg a csendet.

– Van kedve egy játszmára, tanár úr? Egy bástya előnyt ajánlok fel.

– Majd később – hárította el Simon az ajánlatot. – Fáradt vagyok.

Fritz Éva mellé ült.

– Jobban vagy? A lány bólintott.

– Szegény Éva. Megértelek. – Elővette tárcáját, rágyújtott. Körülnézett az óvóhelyen.

– Éva, tudod, miért jöttem? – folytatta suttogva az őrnagy. – Átviszlek benneteket a Várba. Ott mégiscsak biztonságosabb. Henrik bácsit meg titeket...

Simon valószínűleg megértette a suttogást, mert felütötte a fejét.

– A Várba? – kérdezte elmerülten.

– Igen. Mégiscsak... harminc méter mélyen... sziklapincék... élelem...

Bottlik, aki közben érdeklődve közelebb jött, közbeszólt:

– Ez a bunker legalább olyan jó, mint a te sziklapincéd. Talán még jobb is...

– Igen, igen – mondta az őrnagy –, de előfordulhat, hogy taktikai okokból a Göncöl utca környékét átmenetileg ki kell ürítenünk.

A tanár ujjait masszírozta, s cipőjével taktust vert, mintha valahol egy mások számára nem hallható zene szólna. Mereven nézte lábfejét.

Éva a szája szélét rágta, aggódva nézett apjára.

Simon összeráncolta a homlokát, s mintha eszébe jutott volna valami, a szeme felvillant.

– Azt hiszem, igazad van. Ha át tudnál vinni bennünket... nagyon hálásak lennénk... Mikor indulunk?

Éva megütközve nézett az apjára. „Tudom, miért határoztál így, nagyon jól tudom.”

Felállt, s dacosan megrázta a fejét.

– Én nem megyek sehova!

– Nem? – kérdezte Simon.

– Nem.

– Miért ne jönnél, Éva? – kérdezte az őrnagy, és látta, hogy a tanár arca megvonaglik.

– Mert nem megyek.

– Helyes, Éva – nevetett Bottlik –, ők csak menjenek. Mi ketten itt maradunk.

– Bottlik úr – fordult a magánzóhoz Simon. Arca bosszús volt. – Ez a mi dolgunk.

– Kérem – Bottlik széttárta a kezét. – Semmi közöm... de az ember ne hagyja el, kérem, a lakását, az értékeit...

– Nekünk nincsenek értékeink – mondta Simon, és jelentőségteljesen Bottlik ládáira nézett.

– Éva – kezdte az őrnagy –, hallgass csak rám...

– Kár a szóért, nem megyek!

Simon megfogta Éva vállát, maga felé fordította, mereven az arcába nézett, és lassan, tagoltan kérdezte, de úgy, hogy a többiek ne hallhassák:

– Jól meggondoltad?

– Igen – suttogta a lány határozottan, és farkasszemet nézett az apjával.

Simon arca mozdulatlan volt, alig észrevehetően nyelt egyet.

– S ha elvitetem, ha szólok Fritznek? Évának nehezére esett a válasz, de kimondta.

– Ennyire nem lehetsz aljas. De ha megteszed, engem is megölsz.

Ekkor hallották meg a repülőgépek baljós morajlását.

Egyszerre figyeltek fel.

A zúgás erősödött. Mindnyájan megmerevedtek.

Amikor a légvédelmi ütegek dühösen felugattak, idegesen megrándultak. Fritz rágyújtott, keze remegett.

– Jó lenne, ha nem dohányoznál – mondta Bottlik.

– Nem szívom végig – nyugtatta az őrnagy az öreget. – Annyit tanakodtak, hogy ma is ittragadtunk. – Órájára nézett.

A motorbúgás még hangosabb lett, de a bombák sivítását még nem hallották.

– Oltsd el a cigarettát. Nem hallod? – Bottlik dobbantott. – Azt hiszed, nektek mindent szabad?

Fritz nem válaszolt, csak gúnyosan Bottlikra mosolygott. Felemelte ujját, fejét féloldalt hajtva figyelt, és lassan szívta a cigarettát.

Éva behunyta a szemét. Gyorsan, kapkodva lélegzett. Sándorra gondolt, s a gépágyúk felcsattanó sorozataira megrándult. „Csak ne bombázzanak...”

– Mindössze tíz gép lehet – szólalt meg végre Fritz.

– Oroszok? – kérdezte aggódva Bottlik.

– Á! Heinkelek. Az utánpótlási vonalakat fogják bombázni.

A tábornok felült az ágyán, és a Miatyánkot mormolta:

„És ne vígy minket a kísértésbe, de szabadíts meg a gonosztól...” Itt megakadt. Mivel az imát nem tudta olyan jól, mint a Szolgálati Szabályzatot, és nem jutott eszébe a folytatás, hát elölről kezdte, „Miatyánk... ki vagy a...”

– Fölöttünk vannak már? – kérdezte suttogva Bottlik, mintha attól tartott volna, hogy a pilóták meghallják.

– Mindjárt. – Az őrnagy intett, és kiment a folyosóra. Üres volt. Mindenki behúzódott, az ajtókat is bereteszelték. A gépzúgást itt sokkal erősebben hallotta. „Igen, ezek a mieink – gondolta Fritz –, a jó öreg Heinkelek. – A falnak támaszkodott. Becsukta a szemét. Látta az égre kúszó jelzőrakétákat, az irányítóállomásokon dolgozó rádiósokat, a pilóták egykedvű tekintetét... Vonásaik merevek, szájukat összezárják. „Bár több gépünk lenne” – gondolta melankolikusan.

Mélyet szívott a cigarettavégből, aztán bedobta a homoktartályba. Megigazította a derékszíjat, és visszament.

– Nem kell félni! A mieink – jelentette ki határozottan.

Bottlik ránézett. Paprikás hangulatban volt.

– Ki fél? Ti féltek? Én akarok a Várba menni?

Fritz elmosolyodott.

– Ej, Vili bácsi, de sok bátor ember akad errefelé, ha nincs baj. De ha rosszra fordul a dolog, ugyancsak sokan nyüszítenek, mint a kutyuskák...

– Ki nyüszít itt? – csattant fel Bottlik.

– Csak úgy általában mondom – nevetett Fritz. Kedve volt kötekedni, folytatta. – Tudja, Vili bácsi, amikor Sztálingrádnál álltunk, a magyar urak – az „urak” szót gúnyosan megnyomta – azon veszekedtek, hogy Ukrajnában ki mennyi földet fog igényelni. A német katonák véreztek, Magyarországon meg egyesek üzletelni akartak.

– Azt beszélik – szólt közbe csendesen Simon –, hogy csak a Don mellett nem egészen egy év alatt százezer magyar katona pusztult el. Ha ez így van, akkor mi is becsületesen véreztünk...

– Ez megint csak amolyan magyar legenda – mondta ingerülten Fritz. – Ráadásul a bolsevista propaganda terjeszti.

– Lehet – legyintett Simon.

– Tudja, tanár úr – mondta az őrnagy, és Simon elé állt –, csalódtam a magyarokban. Szégyellem, hogy valaha magyarnak tartottam magamat.

– Ízlés dolga – bökte ki akaratlanul a tanár –, én nem szégyellem, hogy az is vagyok.

– Maga, tanár úr – kötekedett Fritz –, becsületes dolognak, szövetségi hűségnek tartja azt, hogy amíg mi harcolunk, a magyar vezetők tárgyalásokat kezdenek az angolokkal, hogy amíg Budapestet védjük, a lakosság közül sokan a kommunista szabotőröket, partizánokat támogatják? És csodálkoznak a könyörtelen intézkedéseken...

Ekkor robbant az első bomba. A robbanás közelről hallatszott, s mintha földrengés rázta volna meg a környéket, a ház megremegett.

Fritzben elakadt a szó, s megmerevedett testtel hallgatózott. Odakint, mintha iszonyú orgona bömbölne, egybefolyt a lezúduló bombák süvítése, s az átható, éles hangot csak a közeli robbanások mély döreje szakította meg.

Rázkódott velük az épület, a bútorok is megmozdultak, az asztalon összeverődtek a poharak. Sejtették, mi történt, de egyikük sem merte kimondani sejtéseit. Fritz megpróbálta leplezni szorongását, a többiek ijedt arcát látva nevetni akart, de csak furcsa, torz vigyor ült ki a képére.

Nem tudták, mennyi idő telt el az iszonyú hangorkánban, amikor váratlanul kicsapódott a fülke ajtaja. Felkapták fejüket. Az ajtóban Valkó állt, riadtan, félelemtől összetörten. Homloka véres volt, ruhája majdnem fehér a vakolatportól, kabátja a vállánál szakadt, kilátszott belőle a foszló válltömés.

– A ház... – dadogta szinte eszelősen – a ház... minden épület...

Nem tudta folytatni, megszédült. Érezte, hogy valaki melléugrik, ismerős puhaságú karok ölelik át. Éva hangját hallotta, aztán víz józanító hűvösséget érezte az ajkán. Mohón ivott. Szája sarkán vékony csíkban folyt a víz.

Mikor kinyitotta szemét, az első, ami elhatolt a tudatáig, Éva aggódó tekintete volt. Ott állt mellette a lány szorosan, félkarjával átölelte, és előrehajtott fejjel kémlelte az arcát. Szólni akart neki, de nem jött ki hang a torkán.

– Mi történt? – hallotta már harmadszor Éva hangját.

Idegenül bámulta a megdöbbent arcokat.

Senki sem szólt. Mozdulatlanok voltak és merevek, mint afféle panoptikumfigurák. Nézték a kimerült, véres arcú férfit.

Kint csönd lett. Gépzúgást sem hallottak. A csend puhán omlott szét.

Valkó végigjártatta szemét a gipszarcokon. Átvillant az agyán: köszönni kellene. Nem tudott. Sután és kifejezéstelenül megbiccentette fejét.

– Mi történt? – A lány hangja idegesen rezdült.

Évára nézett. Persze, már kérdezte, valamire emlékszik. Mondott is valamit. Vagy csak neki tűnik úgy?

Újból a gipszarcokba bámult.

– Bomba... – suttogta. Nehezen forgott a nyelve, hangja önmaga számára is idegen volt. Lecsukta a szemét. – Bomba – ismételte.

– A lakás?... – Simon felállt, remegett a keze. Nem merte folytatni a kérdést.

Valkó megtörölte homlokát, megnyalta száját... „Milyen furcsán néznek. Bottlik bácsi is. Fritz... Mit kérdezett Simon? Igen... a lakás.”

Akadozva válaszolt.

– Az is, minden... szétment... azt hiszem... – megvonta a vállát. A mozdulat fájdalmat okozott.

– Te jó Isten, hiszen ez Valkó Sanyi – szólalt meg hirtelen Bottlik, s hangjában öröm bujkált.

A tábornok megkoccantotta botjával az asztalt.

– A ház? – Halk volt a hangja. – A ház ég?... Az nem lehet... – motyogta maga elé, s hihetetlennek tűnt előtte, hogy az ő házát is eltalálhatták...

– Ég... minden ég...

A tábornok a mellére tette sovány kezét, s visszaereszkedett az ágyra.

Fritz kérdő tekintettel nézett körül. Nem értette a helyzetet, s főleg azt, hogy Valkó honnan került ide. Hát mégsem szökött át? Akkor...

Az asztalhoz lépett. Hosszan nézett Valkóra.

– Hát te honnan kerültél ide? – kérdezte.

Valkó nem válaszolt, kivette Éva kezéből a poharat, odament a vizesvödörhöz, mohón ivott, aztán öntött tenyerébe is, és megnedvesítette a homlokát.

– Nem hallod?! Hogy kerültél ide? – hallotta újra Fritz sürgető hangját, amelyben már fenyegetés is csengett.

– Na, de ilyet – szólt közbe Bottlik könnyed hangon.

Valkó mélyet lélegzett, teljesen magához akart térni. Válla sajgott, felszisszent. Az asztalra tette a poharat, tenyerét nadrágjába törölte, és visszament Évához.

Emlékezett rá, hogy ők ketten Fritzcel soha nem szívelték egymást, de kapcsolatuk mindig udvarias volt, és most meglepte a Fritz ellenséges hangjából áradó fenyegetés. Zavartan Évára nézett, s a lány szemében tükröződő ijedtséget látva, el is határozta, hogy óvatos lesz.

– Hogy honnan kerültem ide – kérdezte, és széttárta karját –, hát nem mindegy az?

Fritz úgy tett, mintha nem venné észre a Valkó hangjában bujkáló könnyedséget, továbbra is zord, hivatalos ábrázattal ült az asztalnál.

– Mutasd a papírjaidat!

Bottlik, aki már az előbb megorrolt, amiért megjegyzésére senki sem szólt semmit, most indulatosan kifakadt:

– Hát megbolondultál, te Fritz?! Úgy teszel, mintha soha életedben nem láttad volna Sanyit. Még hogy a papírjait! Ismerős, hát kész!

– Bottlik bácsi – mondta Fritz rendreutasító hangon a magánzónak –, maga ehhez nem ért, ne szóljon bele. – Azzal újra Valkóra nézett, s most már erélyesebben folytatta: – Vedd elő azonnal a papírjaidat!

Valkó érezte, hogy Fritz mindent tud a szökéséről. Körülnézett. A tábornok gőgös arcán kíváncsiság ült. Bottlik képére rá volt írva, hogy bolondnak tartja Fritzet. Simon tekintetéből égő gyűlölet sugárzott. Egyszerre elhagyta az önbizalma. Rájött, hogy Éván kívül itt mindenki ellensége.

– Mi vagy te? A vizsgálóbíróm? Semmi közöd hozzá, vannak-e igazolványaim, vagy nincsenek. Itt vagyok, és kész!

– Nahát, ezt az impertinenciát! – dohogta a sarokban a tábornok, mert nem értette, hogy lehet valaki ilyen modortalan. „Beállít más ember óvóhelyére, és még neki áll feljebb.”

– De igen, közöm van hozzá – mondta Fritz emelt hangon, ügyet sem vetve nagybátyja közbeszólására. – Közöm van hozzá és maguknak is közük van hozzá – mutatott körbe –, mert ez az ember halált hozhat valamennyiükre.

Dermedt csönd követte a bejelentést. Fritz láthatólag élvezte a hatást, és diadalmasan körülnézett.

A tábornok petyhüdt arcán szent felháborodás tükröződött, mintha csak egy tetten ért gonosztevőre nézne. Simon megadóan lehajtotta fejét. Éva nem mert Fritzre nézni, közelebb húzódott Valkóhoz, és görcsösen szorította a kezét. Bottliknak a meglepetéstől tátva maradt a szája.

Fritz, miután kiélvezte a helyzetet, tovább folytatta:

– Na ugye! Mit szólnának hozzá, ha most beállítana egy őrjárat, és kiderülne, hogy katonaszökevényt rejtegetnek a házban?

– Nem vagyok katonaszökevény! – vágott közbe Valkó.

– De az vagy! A munkaszolgálatra behívottak éppúgy a hadsereg állományába tartoznak, mint a fegyveres szolgálatot teljesítők. Aki pedig a hadseregből megszökik, hazaáruló. A hadbíróság hatáskörébe tartozik. És aki katonaszökevényt rejteget – folytatta Fritz éles hangon, s vádlóan Simonra nézett –, szintén felkoncolandó. Így rendelkezett a város katonai parancsnoksága.

Senki sem szólt semmit. Fritz várt egy darabig, aztán megkérdezte:

– Ki tudott róla, hogy Valkó a házban tartózkodik?

– Én nem – mondta gyorsan, szabadkozva Bottlik –, Isten ments!

– Én tudtam róla – szólalt meg fáradt hangon Simon, és lemondóan legyintett.

Éva meglepetten nézett az apjára.

– Na de, Simon... ez... ez botrány... felelőtlenség... ebben a házban... hát maguk, kérem... – károgott a tábornok a sarokban – Simon... maga... maga nem úri... maga nem magyar ember...

Simon felállt. Indulatosan megszólalt...

– Kérem szépen, megtörtént. Jelentsen fel, vitessen el... vagy... vagy... ha úgy tetszik... hát itt vagyok... koncoltasson fel – mondta keserű dühvel, és maga sem tudta, miért vállalta Valkó bújtatását, amikor ő csak néhány nappal azután tudott a dologról, hogy Éva felvitte a lakásba.

Fritz megütközve nézett a tanárra, aztán Évára szegezte tekintetét, aki zavartan lehajtotta fejét.

– Úgy, tanár úr? Meg a kisasszony? Szökevényt bújtatnak a házban. S arra nem gondolnak, milyen következményekkel járhat ez mindannyiuk számára. Na jó, erre majd még visszatérünk. Valkó! – mondta éles hangon a festőnek. – Azonnal hagyd el az óvóhelyet!

Éva rémülten az őrnagy elé ugrott.

– Fritz, az istenért, ezt nem teheted!

– Kérlek, ne avatkozz bele az ügybe. – Fritz fél kézzel félretolta a lányt. – Valkó miatt nem koncolhatják fel az egész házat, így is ki kell majd találnom valamit. Mindannyian veszélyben vagytok. – Ismét Valkóhoz fordult. – Kifelé!

Valkó tétován körülnézett.

A leplezetlenül ellenséges arcok láttán elfogta a keserűség és a gyűlölet. „Hát nincs egy szavuk? Egy szavuk nincs, pedig tudják, hogy odakint mi következik.”

– Hova akarod kísérni? – kérdezte Bottlik.

– Az már az én dolgom!

– De Fritz, nem teheted ezt! – Éva megfogta az őrnagy karját.

Az őrnagy a lányra nézett.

– Tévedsz! Még mást is tehetek.

– Például mit? – kérdezte Valkó, mindenre elszántan. – Mit tehetsz? – kérdezte még egyszer, s ökölbe szorított kézzel előrelépett.

– Például agyonlőhetlek. Itt, a helyszínen. – A tábornok hangja ingerülten recsegett.

– Ne itt! Vidd ki!

A repülőgépzúgást elnyomta Éva sikoltása.

– Nem!... Nem engedem!... Hát emberek maguk? Tábornok úr! Bottlik bácsi – Éva a sovány emberkéhez ugrott, kétségbeesetten nézett rá, torkát a sírás fojtogatta. – Bottlik bácsi, maga mindig olyan jó volt... – Belekapaszkodott az öreg karjába.

Bottlik elfordította a fejét. Mentegetőzve megszólalt.

– Ha itt találják, minket is felkoncolnak. A ház... – Nem folytatta. Elfordult, és az ágyához lépett.

Fritz diadalmas ábrázattal figyelte a jelenetet.

– Nem!... Nem... Apa – fordult most Éva az apja felé –, hát legalább te szólj! Neked sincs egy szavad sem?

Simon konokul összezárta száját.

– Éva – szólalt meg Sándor. Hangja meleg volt, selyemlágy. – Évám...

– Indulj! – Fritz előrelépett. „Már túl sokáig játszunk” – gondolta.

Évából feltört a sírás. Leomlott az ágyra, s görcsösen felzokogott.

Valkó, az SS fenyegető arcával mit sem törődve, a lány mellé térdelt, átölelte.

– Éva... hallod? Éva...

Az ágyúk olyan viharosan bömböltek, hogy Sándor nem hallotta Fritz sürgető hangját, csak azt érezte, hogy valaki durván vállon ragadja.

Felállt. Torz, ijesztő volt az arca. Szemében fanatikus láng lobbant, remegő szája széle elfehéredett.

Az SS hátrahőkölt, ösztönösen pisztolytáskájához kapott.

– Mit akarsz hát tőlem, te féreg? – hörögte Sándor, és ugrásra készen megfeszült a teste. – Gyilkolni akarsz?... Na, lőj!... – Lassan megindult feléje.

Fritz bizonytalanul hátrált. Ideges mozdulatokkal előrántotta pisztolyát.

– Állj! – kiáltotta, és megremegett a hangja.

– Na, lőj! – Sándor agyát elborította az indulat. – Még van egy kevés időd... használd ki... – suttogta... – Siess...

Éva rémülten nézte a jelenetet. Hangja elakadt. Valkó ijesztően eltorzult arca a többieket is odacövekelte a betonhoz.

Fritz a fülke közepén álló nehéz tölgyfa asztal mögé húzódott.

– Na, miért nem lősz?

– A folyosóra!

– Nem! itt! – hörögte Valkó. – Ők még nem láttak gyilkosságot. Igaz? Még nem láttak ilyesmit?... Most figyeljenek! Maga is, tanár úr!... Nézze csak végig! Tanár úr! Ne süsse le a szemét. – Már nem is tudta, mit kiabál. Megcsikordult a foga, mint az epilepsziás betegeké, görcsösen megmarkolta a nehéz tölgyfa asztalt.

– De olcsón nem adom! – kiáltotta, s minden erejét összeszedve, előretaszította a súlyos bútordarabot.

Ekkor irtózatos erejű robbanás rázta meg az épületet. Még hallották a pisztoly dörrenését, s aztán minden zajt elnyomott a kinti hatalmas dörgés. Az óvóhely mintha kimozdult volna helyéből, megingott, hullámzott. A földre vetették magukat, Bottlik ijedtében leverte a lámpát. Vaksötétség borult rájuk. Fejük felett pedig mintha összeomlott volna a világ, és megindult volna a föld, recsegett, ropogott, morajlott minden, és azt hitték, a félelmetes földindulásnak soha nem akar vége szakadni.

Órák teltek el vagy csak másodpercek? Egyikük sem tudta. Megállt az idő. A tér és az idő fogalmát elmosta bennük a gomolygó sötétség.

Fritzet meglepte a váratlan robbanás, de különösebben nem rémítette meg. Hányatott katonaélete alatt megszokta a veszélyes helyzeteket, és számos kockázatos vállalkozást hajtott végre sikerrel. Katona ismerősei és barátai legendákat meséltek bátorságáról, vakmerőségéről. Nem szerette a nyugodt, kiegyensúlyozott életet, s lenézte a gyávákat.

Már régóta az az érzés élt benne, hogy neki nem történhet baja a veszélyes helyzetekben sem. A harmincas évek végén megismerkedett az asztrológiával. Behatóan kezdte tanulmányozni, és kizárólag olyan emberek társaságát kereste, akik szintén megszállottai voltak ennek a „tudomány”-nak. Évente elkészítette horoszkópját. 1943-ban megismerkedett Schultze professzorral, a kiváló sebésszel. Abban az időben mindketten a „Diamant” SS-hadtestnél szolgáltak. Schultze vezető hadtestorvos volt, ő pedig a felderítő szolgálat vezetője. Amikor megtudta, hogy az alacsony sebész az asztrológián kívül spiritizmussal is foglalkozik, kereste az orvos barátságát. Schultze nem zárkózott el a közeledés elől, s valami egészen mély – ahogyan ők mondták –, „istentől rendelt szferikus” kapcsolat alakult ki közöttük. Schultze rendszeresen, szinte hivatásszerűen szeánszokat tartott, és Fritz hű hallgatója lett az isteni kinyilatkoztatásoknak és a szellemvilág titokzatos igéinek. Együtt kerültek Budapestre is, és most, amikor Fritz közölte vele, hogy meglátogatja nagybátyját, Schultze nem marasztalta. Kilátásba helyezte ugyan, hogy halálos veszélybe fog kerülni, de az isteni gondviselés oltalma alatt áll, s az égvilágon semmi baja sem lesz. Ez ismét csak egy próbatétel lesz, hasonló az előbbiekhez.

Az a fontos, hogy életben maradt. Megmozdult. Mozgatta végtagjait. Nem érzett fájdalmat, és ez még inkább megnyugtatta. „Gyáva, civil népség” – gondolta. A ház közelébe nagyobb méretű bomba zuhant, és ezek már nyöszörögnek, vinnyognak, mint a kutyák. Átfutott az agyán, hogy Valkót eltalálta-e. Nem biztos, mert az a nyavalyás Bottlik meglökte a kezét. Nem számít, úgysem menekülhet. Hova a fenébe esett a pisztolya? Amikor az asztal rázúdult, kiejtette kezéből. Lábával motoszkálni kezdett, de sehol sem érezte. Elbánik ő Valkóval pisztoly nélkül is. De azért nem árt, ha fegyver van a kezében. De hol lehet az az átkozott pisztoly?

Gyufa után kutatott a zsebében. A fellobbanó fénynél körülnézett. A lámpát azonnal észrevette, a pisztolyt azonban nem látta sehol. Felemelte az elemlámpát, a gyufát eldobta, mert majdnem a körmére égett. A sötétségben kitapogatta a kapcsolót. Persze, elcsúszott csak, más baja nem történt. Felkattintotta. Sárgán ömlött szét a fény. Körülnézett. Megvetően elhúzta a száját, amikor a halálra rémült embereket meglátta, és villanásszerűen arra gondolt, milyen gyáva szövetségesei vannak a Birodalomnak. Bottlik, mint egy sündisznó, úgy gubbasztott a fal mellett. „Talán még a nadrágja is besárgult” – gondolta. De Éva is falfehér, és akár a kocsonya, úgy remeg. Bosszús lett, amint megpillantotta Valkót a fal mellett. „Nem találtam el.” Akkor vette észre, hogy a felborított asztal a nagybátyján hever. Hozzálépett, és erőlködve leemelte róla a nehéz bútordarabot. Mekkorát nyög. De talán nem történt komolyabb baja...

– Vizet... vizet... kérek... – hörögte a tábornok.

A hangra a többiek is megmozdultak. Fritz körbenézett.

– Hol tartják a vizet? – kérdezte parancsolóan, és a beteg mellé térdelt. – Nyugalom, Henrik bácsi, azonnal kapsz vizet. – Hátrafordította a fejét. Látta, hogy Éva a sarokban álló vödör felé megy. „Mi történt Évával – gondolta –, úgy mozog, mintha nem is élne. Miért néz olyan üres szemmel?” Éva felemelte a vedret. Megcsikordult a fogó, Fritznek úgy tűnt föl, mintha valahol messze lélekharang szólna.

– Hova mész? – kérdezte Valkó..

– A kazánházba, kiömlött a víz.

– Fritz, vizet... vizet... – nyögdécselt a tábornok. Az őrnagy gyengéden megszorította a beteg sovány kezét.

– Azonnal, Henrik bácsi, azonnal. – Közben Valkóra figyelt. „Ha Valkó támadna... hát csak jöjjön. Nem, nem támad, Évához megy. Nagy a szerelem közöttük. Hogy hazudott Éva. Két éve nem tud semmit Valkóról. Két éve, közben a lakásán rejtegette...”

– Add ide a vödröt – hallotta a festő hangját, s látta, hogy Valkó elveszi az edényt. „Okos Valkó – gondolta –, meg akarsz szökni, de ez bizony ócska trükk.” Felugrott, és Valkóhoz lépett.

– Majd én megyek vízért. – Megmarkolta ő is a vödröt, és keményen Valkó szemébe nézett.

– Te ápold csak a nagybátyádat – ajánlotta Valkó..

– Engedd el a fogót, te is, Éva! Ez az én dolgom.

Valkó gúnyosan elmosolyodott. Most már értette, miért nem akarja kiengedni a másik.

– Ne félj, nem szököm meg...

– Félni? Én ugyan mitől félnék? Félni csak neked van okod.

– Hát csak menjél – mondta Sándor, s legyintett. – De ha azért mész ki, hogy feljelents, pórul jársz... Na, menj, utánad megyek.

Fritz megfordult, és könnyedén meglökte a nehéz betonajtót. Mintha a falba ütközött volna a keze. Ráfeszítette a tenyerét, és erősen nekitámaszkodott. Az ajtó nem engedett. Összeráncolta homlokát, szemét összehunyorította, és végigvizsgálta a tömör betonlapot. „Miért nem nyílik? A reteszek nyitva vannak. Akkor?” Letette a vödröt, vállával az ajtónak dőlt, lábát kitámasztotta, és nagy erővel a betonajtónak feszült. De az meg sem mozdult. Mintha kívülről a keretre hegesztették volna.

Tanácstalanul hátrafordult, és Valkó gúnyos arcát megpillantva, bosszúság ömlött szét benne.

– Na, miért nem mész ki? – hallotta a festő hangját, és az volt az érzése, hogy Valkó szinte élvezi kudarcát. Nem felelt. Simonra, majd Bottlikra nézett. A két férfi furcsán bámult rá, mintha azt kérdezné: no, mi történt?

– Mit röhögsz? – kiáltott Sándorra tehetetlen dühében.

– Nem röhögök – válaszolta nyugodtan Valkó. – Rosszak az idegeid?

– Valami kívülről az ajtónak feszül – mondta ingerülten, aztán a tábornokra nézve folytatta:

– Henrik bácsi! Fegyelmezd egy kicsit magad... rögtön lesz víz...

Simon felvonta a szemöldökét, és odament hozzá. Bottlik is letette az aktatáskáját, és ő is közelebb lépett.

– Mi az, nem nyílik? – kérdezte Bottlik, és apró kezével megnyomta a betonlapot.

– Valami kívülről... – kezdte az őrnagy. – Nem nyílik, persze hogy nem nyílik.

– Pedig sietni kell, ha a Várba akarunk menni – jegyezte meg Simon –, mert ha újból megindulnak a harcok, itt ragadunk.

– Próbáljuk meg közösen – mondta Fritz.

Féloldalt egymás mellé álltak, és nagy erővel az ajtónak feszültek. De hiába. Lihegve hátraléptek. Arcuk eltorzult az erőlködéstől.

Fritz látta, hogy a többiek nyugtalanul tekingetnek egymásra. Egyre idegesebb lett.

Ekkor Bottlik hirtelen felüvöltött, nekiugrott az ajtónak, és torka szakadtából ordított:

– Nyissák ki! Nyissák ki! Ki akarok menni!

Ököllel verte, rugdalta a tömör betonlapot.

Fritz erősen megmarkolta Bottlik nyakán a kabátot, és magához rántotta. Dühösen kifakadt.

– Hülye! Ne csináljon pánikot, mert... – hirtelen felindultságában nem tudta, mit mondjon. Hátrább lódította az öreget. – Ezzel nem sokra megyünk – folytatta nyugodtabb hangon. – Gondolkozzunk. Pánikot kelteni még ráérünk. A folyosón, az ajtó mellett volt valami?

– Semmi – mondta elcsukló hangon Bottlik –, semmi, csak a homokostartály.

Fritz Valkóra nézett. Látta, hogy a festő valamin töpreng. Mutatóujjával a szája szélét simogatja.

– Fritz – szólalt meg végre Valkó színtelen hangon –, te valóban nem sejted, mi történt?

– Valami kívülről az ajtónak feszül – mondta gépiesen.

Sándor legyintett.

– A lőszerszállítmány... a ház előtt... a lőszerszállítmány...

– Mi van a lőszerszállítmánnyal? – kiáltott sürgetően Fritz.

– Felrobbant! Hát... nem értitek?

– És?... – kérdezte sikoltás szerűen Éva, és felugrott az ágyról. – És ?...

– És... – ismételte gépiesen Fritz...

– Ránk omlott az épület! Megdöbbenve néztek egymásra.

Éjfél körül közelharc hangjai törtek hozzájuk. Némán, gondolataikba süppedve ültek. Bottlik nagyokat nyelt, állandóan a vízre gondolt, egyre szomjasabb lett, s az volt az érzése, hogy bedagadt a torka. Eleinte nyugtalanul fel s alá járkált, de amikor a többiek ráförmedtek, abbahagyta a sétálást. Leült, tenyerébe temette arcát, gyötrődött.

Fritz a körmeit nézte. Véraláfutások jelezték, hogy a vészkijárat ajtajával is hiába próbálkozott. Fáradt volt, alig tudott mozogni. Majdnem egy órán keresztül kopogtattak a falon, de a szomszéd fülkéből sem kaptak választ.

Sándor biztosra vette, hogy a szomszédos fülke födémje nem bírta ki a ránehezedő terhet, beszakadt, és maga alá temette az ott összezsúfolódó embereket.

A robbanások, a közeli becsapódások megremegtették a falakat. A harcok a ház körül dúltak. Néha motorzajt, lánctalpak nyikorgását hallották, aztán egy-egy nagy erejű becsapódás után újból dübörgött, morajlott felettük minden, szinte érezték az omló romok lihegését.

Ijedten néztek a boltíves mennyezetre, amelyen reszketett a lámpa fényfoltja. A pillanatnyi tűzszünetekben tisztán kivették a vonításnak tűnő, német vezényszavakat. Úgy tűnt föl, hogy a ház romjait a védekező németek szállták meg, erre utalt a közvetlen közelben szabályos időközönként fel-felcsattanó ágyúszó.

– Tíz és felesek – mondta fakó hangon Fritz, majd megnyugtatásképpen hozzátette –, a mieink.

Senki sem válaszolt.

Valkó Éva kezét fogta, és maga elé képzelte az utca képét.

A felrobbant lőszervonat biztosan romba döntötte a környező házakat is, eltorlaszolta a keskeny Göncöl utcát. A szemközti házak, de az ő házuk is nagyrészt az utcára omlott, és áttörhetetlen barikádot emelt a templom irányában.

„Talán a templomnál vannak már az oroszok – gondolta –, a romok között pedig a németek. Kitűnő védelmi hely, nem kell attól tartaniuk, hogy a fejükre omlik az épület. – Kesernyésen elmosolyodott. – Nekik már nem...” Becsukta a szemét, s szinte látta a villózó torkolattüzeket, az éjszakát felszaggató világító lövedékeket, a magasba kúszó rakétákat, amint fényernyőt feszítenek a házak fölé. A ház romjai felett robbantak az aknák. „Persze, az oroszok most észrevették, ide lőnek.”

A börtönben eltöltött időszak annyira kifinomította a hallását, hogy a legvadabb hangzavarból is képes volt kiszűrni az egyes hangokat, színük, minőségük, erősségük szerint, sőt a hang erősségéből még a hangforrás távolságát is majdnem pontosan meg tudta határozni. Most a hangok változásából arra következtetett, hogy a németek elvonulnak a környékről. Oldalt a lányra nézett. Éva falfehér arccal meredt maga elé, s meg-megrezdülő vállal hallgatta a küzdelem hangjait. „Szegény Éva – gondolta Sándor. – Nem így képzeltük el a következő napokat.” Aztán felötlött benne, hogy vigasztaló és biztató szavakat fog mondani. Elmondhatná például a hangokból levont következtetéseket. A németek már délután visszavonultak, mert a Göncöl utcának ez a szakasza nem alkalmas a védekezésre, tehát, ha nem akarnak elpusztulni, ki kell, hogy ürítsék. „Érdekes – mondta magában –, érdekes, most nem félek. Cseppet sem félek.” Nem kutatta az okát, mert a felismerés fölvidámította. Elmosolyodott. Hirtelen Feri jutott eszébe, és maga előtt látta unokaöccse mosolygó ábrázatát. Eltűnődött. „Talán csak Freud tudná megmagyarázni, hogy most miért jutott eszembe Feri. Nem akartam rá gondolni. Lehetséges, hogy Ferit bántja a lelkiismerete, bűntudata van, rám gondol, és én azt érzem? Erre is csak Freud adhatna választ.” Elidőzött Ferinél. Furcsa módon, most nem akart menekülni Feri gondolatszülte alakja elől. Egyszerre világosan felismerni vélte, hogy saját erejükből nem menekülhetnek meg, csak külső erők segíthetnek rajtuk. Most már a menekülés gondolata foglalkoztatta. Feri – ha van a lelke mélyén csekély becsület – valószínűleg keresni fogja őt. Tudja, hogy Évához jött. A környék hamarosan felszabadul. Ferivel gyerekkorában is számtalanszor veszekedett, de a harag nem tartott sokáig. Mindig Feri volt az, aki a békülést elkezdte. Elborult az arca, mert eszébe jutott a vitájuk. Haraggal váltak el, még kezet sem fogtak. „Kár volt” – állapította meg. Talán túlságosan is durva volt. De neki volt igaza, és mit csináljon, nem tudott parancsolni önmagának. Furcsa, hogy most ilyen józanul, szinte cinikusan tud gondolkodni. És nem fél. Vajon meddig tart ez az állapot?

Váratlan reccsenésre riadt fel. Olyasféle hang volt, mint amikor a kezdődő jégzajlás megroppantja az összefüggő jégpáncélt. Látta, hogy a többiek is megrezzentek, és idegesen kapták fel a fejüket, s fürkészve néztek egymásra. Mi történhetett? Egyikőjük sem szólt. Aztán csend lett, nyugtalanítóan mély csend, nagyon-nagyon távolról percentek csak a lövések. Olyan elemi erővel tört fel benne a közeli szabadulás reménye, hogy az minden más érzést elsöpört. Ezek nem tudják, hogy mit jelent a váratlan csend. Nem is sejtik, hogy vége a harcnak. Kiverték a németeket. Ez biztos, hiszen délután az oroszok már a Vitéz tér környékén voltak, s ha azok megindulnak... Nagyon halványan felrémlett benne: és ha a németek verték vissza az oroszokat? „Nem – tiltakozott gondolatban –, nem.” Ismeri a nácik harcmodorát. Akkor már mozgás lenne a fejük felett, mert erősítenék a védelmi állásokat. Az oroszok viszont mindig kivárnak. Ezért van hát a csend, persze hogy ezért van.

Akkor pedig a partizánok... Mit is akar a partizánokkal? Igen, valószínű, hogy Feri üzenetet küld neki, vagy kerestetni fogja. Mosolyogva a lányra nézett, és amikor Éva megdöbbent arcát meglátta, arra gondolt: „Biztosan azt hiszi rólam, hogy megőrültem. Különben nem nézne ilyen iszonyodva rám. Persze nem tudja elképzelni, hogy min mosolygok.” Hallotta a beteg tábornok vízért könyörgő hangját, látta a megdöbbent, bosszúságot tükröző tekinteteket, de nem tudott parancsolni magának, fölnevetett.

Észrevette, hogy Bottlik arcán rángás fut végig, madárfejecskéjét idegesen rángatja.

– Mit vigyorogsz? A fene enne meg!... – Látta, hogy Bottlik méregtől lángvörös arccal felugrik, és elébe toppan. – Rajtam röhögsz, te fakutya, te bitang... mi?

Azt akarta mondani, hogy nem, nem rajta nevet, de az öreg, madárarcú emberke komikus harciassága még jobban megnevettette.

– Minden miattad van...

Csak akkor tűnt el arcáról a mosoly, amikor Bottlik feléje sújtott. Hirtelen elkapta a vékony emberke csuklóját, megszorította, és hátrarántotta.

– Engedj el, engedj... te bitang... – rikácsolta Bottlik.

Elengedte az öreget, aki bukdácsolva penderült az asztalnak.

– Hát nem bántottam én magát – mondta Valkó mentegetőzve. Tenyerébe hajtotta fejét, és maga sem tudta, miért, nagyon szégyellte magát. Sajnálkozva nézte az öreget, aki még mindig a csuklóját nyomogatta. Aztán Bottlik váratlanul felüvöltött.

– Szomjazom!... Vizet! Vizet adjatok! Sándor felállt. Oda akart menni, hogy megnyugtassa, de Fritz hangja megállította.

– Maradj a helyeden! Mit akarsz! Mit bántod ezt az embert?

Sándor megdörzsölte az állát.

– Téged, Fritz, nem kérdeztelek, s nagyon kérlek, ne avatkozz a dolgomba.

– Sándor, hagyd abba! Ne kötekedj! – Éva könyörögve nézett a férfira.

A tábornok ismét feljajdult, és sovány kezét a hasára szorította. Sándor a tábornokról meglepődve a lányra nézett. Arcát elszürkítette a szomorúság. De nem szólt. Megfogta az egyik széket, a fal mellé tette, és leült.

A lány lehajtotta a fejét. Így ültek sokáig.

Aztán Sándor váratlanul megszólalt.

– Csak nevettem... – mondta halkan. – Nem akartam senkit sem bántani. Téged sem. – A lány felé fordult. – De... hát mit csináljak... Örülök, hogy szétverték a nácikat. Vége a háborúnak. Örülök.

Valamennyien egyszerre kapták fel a fejüket. Még a tanár is felült az ágyon.

– Miket beszélsz? – kérdezte Simon.

– Vége a háborúnak, tanár úr... béke van... Éva... érted?... nem kell félni...

Látta, hogy Éva lassan feláll, és mellélép. Tétován rágcsálta mutatóujja körmét. „Még diákkorában szokta meg – gondolta Sándor. – Ha erősen gondolkodott, olyankor szokta a körmét rágni. Nem tudtam leszoktatni róla.”

– Vége?

– Hát nem hallod a csendet? – Felemelte a kezét. – Figyeld csak. Csend. Hol vannak a németek? – Felállt. Tenyerét a lány vállára tette, fejével intett. – Vagy visszavonultak, vagy megsemmisültek.

Éva a fejét rázta.

– Ez a csend... ez még... nem jelenti azt...

– Hát mit jelentene? – Valkó az őrnagyhoz fordult. – Fritz, ugye így van? – Választ sem várva folytatta: – Persze, te miért is mondanád? Neked az nem nagy öröm. Pedig, tudod...

– Én csak azt tudom – mondotta az SS, és véres körmeire nézett –, hogy... ez semmit sem jelent. Ábrándozol vagy meghibbantál.

Sándor odament hozzá, és megérintette a vállát.

– Mondd csak, Fritz, te halálodig nem fogod elismerni a vereségeteket?

Az őrnagy cigarettát kotort elő a zsebéből, rá akart gyújtani, de Sándor megfogta a kezét.

– Nem bánom, ha a végsőkig hiszel is, de ne gyújts rá.

– Engedd el a kezemet.

– Tedd el a cigarettát... Bottlik Sándor pártjára állott.

– Már most is rossz a levegő... – mondta az öreg.

Fritz eltette a cigarettát, hátat fordított Valkónak, és a tábornok ágyára ült.

– Jobban vagy, Henrik bácsi? – kérdezte halkan, aggódva, s megfogta a tábornok kezét. Az öreg pulzusa rendetlenül vert.

– Min vitatkoztatok? – kérdezte Köhler, és mélyet lélegzett.

– Semmin. Próbálj aludni. – Megsimogatta az öreg homlokát, magában pedig azt gondolta: „Lehet, hogy Valkónak igaza van. Furcsa ez a csend.”

– Ne veszekedjetek... idegesít... úgyis... hogy... – hosszan hallgatott, szemét lehunyta, nagyokat és nehezen nyelt – most már úgyis mindegy... igazán mindegy... – Megfogta Fritz kezét. – Fogd csak meg. Vigyázva... Borogatás kellene... – Megnyalta cserepes száját. – Szomjas vagyok...

Valkó odaült Éva mellé.

– Haragszol?

– Nem... ideges vagyok... – Sándor megdörzsölte a homlokát.

– Bocsáss meg nekem, Éva – mondta töprengve. – Mikor a Margit körúton ültem, éppen a siralomházban ült egy Talián nevű parasztgyerek. Halálra ítélték, mert állítólag megölte az őrmesterét. Külön sétált. A szerencsétlen eleinte mindig azt kiabálta: „Ártatlan vagyok!” Tényleg ártatlan volt. Más követte el a gyilkosságot. Azonnal szabadlábra helyezték. És még aznap zárt intézetbe vitték. Szegény megőrült az örömtől. Éva, én is halálra vagyok ítélve...

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Tulajdonképpen semmit, csak hát szökevény vagyok. Felkoncolás...

Hallgattak. A tábornok halkan beszélgetett Fritzcel. Bottlik a ládák mellett ült, és azokat bámulta. A fal mellett négy láda volt egymásra rakva. Abból a három alsó Bottliké volt, a legfelső pedig a tábornok vasalt, kincstári ládája. A magánzó a lakatokkal bíbelődött. Karácsony óta minden este megvizsgálta a ládákat, jól be vannak-e zárva.

Éva megérintette a festő karját.

– Sanyi?

– Tessék.

– Ígérd meg, hogy többé nem veszekszel. Sándor felállt, és zsebre tett kézzel sétálni kezdett. Mit ígérgessen? Nem gyerek. Meg hát nem veszekszik senkivel – gondolta. A két ágy között, az akasztós szekrény tetején felfedezett egy telepes rádiót. Körbenézett.

– Kié ez a masina? – mutatott a rádióra.

– Az enyém – felelte Bottlik hátrafordulva –, de nem jó.

– Mi a baja?

Az öreg megrándította a vállát.

– Egy hete bedöglött.

– Megnézhetném? Valamit értek hozzá...

– Nézd...

Sándor levette a készüléket, az asztal mellé ült.

– Gyere, Éva – mondta –, megjavítjuk. A lány felállt, s az asztalra könyökölve bámulta Sándor gyorsan mozgó ujjait.

Simon hanyatt feküdt az ágyon, és elrévedt tekintettel bámulta a fülke betonmennyezetét. A beszélgető tábornok és Fritz fojtott hangja elmosódva ért a füléhez, és az egyhangú mormolás elálmosította. Kezét feje alá tette, és lehunyta szemét. „Ha álmában éri az embert a halál, nem érez semmit” – gondolta még, s várta, mikor hullik az álom jótékony sötétségébe. De csak nem tudott elaludni. Valkó és Éva dolga a lelke mélyéig megrázta. Már évek óta nem állta a festőt, s a háborús események alatt, míg Valkó a fronton volt, lassan kezdte azt hinni, hogy Éva és Sándor között egyszer s mindenkorra lezáródott minden. És most, amikor meglátta őket ott az ágyban, legszívesebben megölte volna mindegyiket. A harag és a fájdalom úgy elöntötte, hogy órákig megbénultak még a gondolatai is. Ebből a passzív, nekikeseredett lelkiállapotból még a ház összeomlása sem rázta fel. „Hát meghalunk – gondolta, amikor rádöbbentek, hogy a betonkoporsóból nem juthatnak ki –, legalább elintéződik minden.”

Lehunyt szemmel feküdt, s erőltette az alvást, de most váratlanul megrohanták a gondolatok, és nem hagyták aludni. „Lehet még más kiút is a halálon kívül? A többiek számára talán igen. Valkónak lenne más útja is. Évának is. Valkó előtt nemcsak ennek a fülkének az ajtaja tárulna föl. Még talán Fritzet is életben hagynák, ha innen kijutnának. De vajon mit szólnának a kommunisták, ha elébük állna Simon Gusztáv tanár? Mi lenne, ha mindent megtudnának?!” Idáig jutott a gondolatokban, amikor érezte, hogy hőhullám önti el. Sóhajtva oldalra fordult.

Most már tudta, hogy egyhamar nem fog elaludni. Kinyitotta szemét, s a tábornokkal beszélgető Fritzet bámulta. Nem hallotta tisztán a szavakat, csak beszédfoszlányok jutottak el hozzá.

– Nyugodj meg, Henrik bácsi – mondta Fritz –, hiszen ., .

– ... a lágerben... – hallotta Simon most a tábornok reszkető hangját.

– De hát ezt elmesélted már, Henrik bácsi – próbálta nyugtatni Fritz a nagybátyját.

– Az a gaz Tímár Mihály... Simon is meg tudná mondani...

Simon megmerevedett, mintha ostorral vágtak volna végig rajta. „Tímár Mihály – zakatolt fülében a név –, Tímár Mihály. Igen, jelentkezik, újra és újra jelentkezik. Nem hagyja nyugodni. Ezért az ügyért még számadással tartozik.” Nagyot sóhajtott, s nyugtalanul a fal felé fordult.

– Apa – hallotta Éva hangját –, apa, nem jól érzed magad?

Nem fordult vissza Éva felé.

– Nincs semmi bajom.

– Kérsz orvosságot? Megtaláltam – suttogta tovább Éva.

– Nem kell.

Most egy darabig csend volt, de Simon tudta, hogy Éva is ugyanarra gondol, mint ő.

– Apa – hallotta megint –, igaz?

– Micsoda?

– Amiket a tábornok úr mondott. Simon hallgatott. Idegesen beletúrt a hajába.

– Apa, miért titkolózol? Hidd el, te is sokkal nyugodtabb lennél.

Simon hirtelen támadt ingerültséggel fordult vissza. „Hát mit erőszakoskodik?” – gondolta indulatosan, de ahogy a lánya aggódást tükröző szemébe nézett, egyszeriben elpárolgott a bosszúsága. Hát kivel is beszélhetne az ő nagy titkáról, ha nem vele? Szelídebben nézett hát Évára, aki bátortalanul a keze után nyúlt.

– Mindent tudni akarsz – mondta csendesen. – Jó, mindent elmondok. – Mély lélegzetet vett, mintha erőt akarna gyűjteni.

– Az előbb hallottad itt Tímár Mihály nevét. Azt a Tímár Mihályt, akivel kapcsolatban a tábornok az én nevemet is említette, te is ismered... Tudod, hogy azonos Kalmár Pista bácsival, akit a Mercur RT-től ismersz. Azonos azzal a Kalmár Istvánnal, akit 1939-ben felakasztottak.

Éva megdöbbenve nézte az apját, s egyszerre fölsejlett benne, hogy itt valami iszonyú nagy titok lappang.

– Tímár Mihály nekem kedves katonapajtásom volt még az első háborúból. Ö is meg Sanyi apja is, csak Valkó szegény odaveszett tizennyolcban. Tímár Mihállyal egyszerre vonultunk be katonának. Együtt kerültünk a frontra is. A tábornok úr volt az ezredparancsnokunk, persze akkor még csak alezredes volt. Tímár nem szerette Kohlért, de általában nem szerette a tiszteket. Már abban az időben is szenvedélyesen politizált. Én tartózkodtam a politikától, sohasem szerettem. Mindig az volt az elvem, hogy politikára nincs szükség, és hogy az embereket a szép, a jó szeretetére kell tanítani, s ha mindenki szeretni fogja a szépet és a jót, az emberek megváltoznak, és meg fog változni a világ is.

Tímár csak nevetett az én humanista elveimen. Mindig azt magyarázta, hogy a világot fennkölt gondolatokkal nem tudjuk megváltoztatni. Sokat vitatkoztunk, mert én az erőszak ellen voltam, amely mindig csak gyűlöletet fakaszt. Aztán valahogyan elkerültünk egymástól. Én az ezredtörzsbe jutottam, Tímár pedig az első vonalba ment. Közben megtudtam, hogy a fronton forradalmi agitációt folytat a katonák között. Eleinte eltüntettem az erről szóló jelentéseket, később azonban Köhler mégis tudomást szerzett a dologról. Parancsot adott, hogy Tímár zászlóst tartóztassák le. Még időben sikerült értesítenem, és Tímár majdnem egy szakasz katonával átszökött az oroszokhoz. Kohlért bántotta, hogy éppen az ő ezredénél folyt a vörös agitáció, és esküdözött, ha Tímár még egyszer a kezébe kerül, felakasztatja. Magamban mosolyogtam, és butaságnak tartottam az ilyen gyerekes fogadkozást. Nem sokkal ezután, tizenhét nyarán, az egész ezred fogságba esett. Keserves hónapok következtek. Végül megállapodtunk az omszki tiszti lágerben. Itt sokat köszönhettünk Köhlernek. Keményen kézben tartotta az ezred tisztjeit, s nem engedte, hogy összeroppanjunk. Kiállt értünk, kiabált, veszekedett a láger orosz parancsnokával. Hivatkozott a genfi egyezményre. Egyszóval, nem vesztette el a fejét.

Megkövetelte a rendszeres tisztálkodást, s gondoskodott arról, hogy mindenkinek legyen valami elfoglaltsága. Azt is ő harcolta ki, hogy a Vöröskereszt útján levelezhessünk. Ekkor kaptam én is a hírt, hogy megszülettél.

– Azt nem is tudtad, hogy anya meghalt?

– Nem. Azt csak huszonkettőben tudtam meg – válaszolta Simon. – De jobb volt, hogy nem tudtam – folytatta. – Rossz bőrben voltam nagyon. S talán, ha Köhler keménységével nem mutat példát, elpusztultam volna. Nemcsak én, hanem mások is. Hittem neki, s tisztelettel vegyes csodálattal néztem fel rá. Akkoriban már nagy erővel dúlt a polgárháború. Nem tudnám megmondani, kitől, de hallottuk, hogy az Omszk környékén harcoló egyik vörös egység parancsnoka Tímár Mihály. Nem akartam elhinni a hírt. Köhler elhitte. Egyik napon tiszti gyűlést hívott össze, és azon a tiszti gyűlésen egy kollektív vádiratot, vagy nem is tudom, minek nevezzem, egy jegyzőkönyvet készítettünk. Én írtam. Volt abban minden. A fele is elegendő lett volna, hogy Tímár Mihályt a hadbíróság főbe lövesse. Sejtettem, csak sejtettem, hogy hazugságokat írok, de nem vitatkoztam, jólesett hinnem Köhlernek. Amikor az utolsó tiszt is aláírta a jegyzőkönyvet, mintegy végszóra beállított a lágerbe Tímár Mihály. Közben ugyanis a vörösök elkergették Omszkból a fehéreket. Tímárnak nagy, lógó bajusza volt. Báránybőr bekecs, csizma, ferdén félrecsapott kozáksapka volt rajta. Mintha most is magam előtt látnám. Szélesen mosolygott, körbenézett, ráhunyorított fegyvereseire. A hadifogoly tisztek meglepődve álltak, én is úgy éreztem, mintha gyökeret eresztett volna a lábam.

Tímár csak mosolygott, aztán valami olyasfélét mondott: „Gyűlésezünk, uraim? Gyűlésezünk? Hát csak csinálják.” Észrevett, és kitárt karral rohant hozzám. Akkor derült ki, hogy miattam jött. Engem keresett. Azt akarta, hogy menjek vele harcolni a fehérek ellen. Talán megérted lelkiállapotomat. Ott állt előttem a barátom, köröttem pedig hetvenegynéhány tiszt, a sorstársaim, akik becsületesnek, jó magyar embernek tartottak, és én is annak hittem őket. S nekem döntenem kellett, színt kellett vallanom. Akkor már sok minden apró jelből éreztem, hogy Tímárnak száz és száz kérdésben igaza van, de azt is igaznak véltem, amit Köhler a forradalommal járó kegyetlenségekről mondott. És én nem akartam a forradalmat, mert gyűlöltem a harcot, az erőszakot, a törvénytelen dolgokat, az önkényeskedést, gyűlöltem a vért, a rombolást, a háborút, békében szerettem volna élni, és legfőképp hazamenni, tehozzád és szegény anyádhoz. Tímár nélkülem távozott. Csalódott volt és szomorú. Mielőtt elment, még alaposan összezördült Köhlerrel. Egyik embere fegyvert is fogott az alezredesre, de Tímár leintette a felbuzdult katonát. Alig távoztak el, máris újabb jegyzőkönyv született: Tímár fegyveresen behatolt a lágerbe, agyon akarta lőni...

– Te miért nem szóltál közbe? – suttogta Éva.

– Ez az, amit ma nehéz elhinni. Egyrészt azért – felelte Simon –, mert annak a jegyzőkönyvesdi játéknak semmi komolyságot nem tulajdonítottam. Azt hittem, Köhleren kívül más sem vette komolyan, hiszen nem nagyon hittük, hogy hazajutunk. Aztán évekig semmit sem hallottam Tímárról. Hazajöttünk. Anyád nem élt, te hatéves voltál. Nem volt lakásom, állásom sem. Testileg-lelkileg összetört a háború, de legfőképp anyád halála. Aztán a forradalom és az ellenforradalom napjairól hallottak nagyon-nagyon elkeserítettek, és még inkább megszilárdították bennem a meggyőződést, hogy erőszakkal nem lehet jobbá tenni a világot. Nem sokkal azután, hogy hazakerültünk, Köhler azonnal magas beosztásba került. Segítségemre sietett. Lakást szerzett, és álláshoz juttatott. Nem volt ennek semmi különös oka, ő is megszeretett. Így lettem tanár Óbudán. Tímár csak az emlékeimben élt, azt hittem, elpusztult a polgárháború alatt. Kezdtem talpra állni. Ott voltál te. El is határoztam, hogy életemet neked szentelem. Számodra akartam biztos jövőt teremteni. Vágyódtam a béke, a nyugalom után.

Éva megrendülve hallgatta apját.

– És egy napon felkeresett Köhler, és örömmel újságolta, hogy megtalálta Tímár Mihályt, aki a kommün alatt fontos beosztásban dolgozott a hadügyminisztériumban. Csak két évre ítélték el. Megkérdeztem Kohlért, mit akar tenni.

– Tudod, mit válaszolt? – kérdezte Simon. Hangja remegett a visszaemlékezéstől. – „Mit? Felakasztjuk azt a gazembert. Felakasztjuk.” Kérdeztem tőle: „De miért, alezredes úr? Hát mit vétett Tímár?” Köhler elhúzta a száját. „Kedves Simon – mondta –, hát maga már elfelejtette, hogy mi történt a fronton és a lágerben?” Akkor még volt annyi erőm, hogy szembeszálljak Köhlerrel. Vitatkoztam vele, meg akartam győzni: mindaz, amit annak idején a jegyzőkönyvbe foglaltunk, nem igaz, nagy része agyalmány. Meg aztán, ha úgy is lett volna, felejtsük el, az erőszak bosszút szül. Köhler azonban hajthatatlan maradt. Végül is azzal távozott, hogy csalódott bennem, és az a véleménye, hogy eszmeileg én is vörös vagyok. Napok múlva aztán az újságban olvastam, hogy Tímár Mihályt újból vád alá helyezte az ügyészség. Cikkek jelentek meg Tímár kegyetlenkedéseiről, amelyeket állítólag a Tanácsköztársaság alatt követett el. Nem tudtam, mennyi az igaz, és mennyi a kitalált ezekből a tudósításokból. Pár hét telt el. Magamban megpróbáltam tisztázni az ügyet, és azt kutattam, mennyiben vagyok én Tímár sorsáért felelős. Aztán váratlanul történt valami. Felkeresett két tiszt. Nem tudom, ki küldte őket. Jól ismertem mindkettőt, ezredtársaim voltak. Nem sokat kerteltek. Nyersen tudomásomra hozták, hogy szükség van a vallomásomra. Vagy vallomást teszek, vagy engem is a vádlottak padjára ültetnek. Oda a tanári állásom, lefokoznak, és így tovább. Felsorakoztatták az érveiket: Tímár jó barátom. Nem véletlen, hogy felkeresett az omszki lágerben, és magával akart vinni. Azonkívül jelezték, hogy tudnak még egy-két olyan dolgot Tímárról és rólam, amit ügyesen eltitkoltam. Nem tudtam másra gondolni, csak azokra a Tímár ellen beérkező jelentésekre, amelyeket annak idején eltüntettem. Aztán hátha az is kitudódott, hogy a fronton is én értesítettem Mihályt a készülő letartóztatásáról. Arra is gondoltam, mi lesz veled, ha elvisznek, ha kirúgnak az állásomból, ha megbélyegeznek? Hol fogok én állást kapni? Mi lesz, ha megbízhatatlannak minősít a kormányzat? Aztán úgy okoskodtam, hogy az én vallomásom semmit sem árthat Tímárnak, hiszen sokan, nálam befolyásosabb emberek fognak vallani ellene. Fél füllel már hallottam a tiszti különítmények működéséről, és ez nagyon megfélemlített. Huszonnégy óra gondolkodási időt adtak. Teljesen megkeveredtem. Végül jelentkeztem az ügyészségen. Az ügyész úgy megforgatott, hogy a kihallgatás végén azt sem tudtam, mit írok alá. Nem tudtam, miért faggat Tímárhoz fűződő barátságomról. Hamarosan sor került a tárgyalásra. Beidéztek. Tanú voltam. És amikor szemtől szembe álltam Tímárral, éreztem, hogy becstelenséget követtem el. Vallomásomban olyan dolgok is szerepeltek, amelyek nem voltak igazak.

Sohasem fogom elfelejteni Tímár arcát. Láttam rajta, hogy sajnál. Olyan magabiztosnak, olyan szilárdnak még sohasem láttam őt, mint akkor. Szégyelltem magamat, arcom égett. Aztán valahogy erőt vettem magamon, és visszavontam a vallomásomat. Vissza kellett vonnom, mert úgy éreztem, Tímárnak van igaza, és nem azoknak, akik el akarják pusztítani.

Simon elhallgatott. Fáradtan körbenézett. A többiek nyugtalanul aludtak, csak Valkó volt ébren. Ott ült az asztal mellett, és maga elé bámult.

Éva magához vonta, és megcsókolta apja kezét.

A tanár végigfeküdt az ágyon, és üres szemmel bámulta a mennyezetet.

– Látod – szólt egy idő után –, és mégsem haragudtam Köhlerre, pedig sejtettem, hogy a két tisztet ő küldte hozzám. De nem haragudtam, mert ő védett meg a tárgyalás után. Miért tette? Ma sem tudom, talán megsajnált. Sohasem beszéltünk róla.

– Talán azért – mondta Éva –, mert felébredt a lelkiismerete, hiszen szeretett téged.

– Lehet.

– A tábornok úr téged becsült is. Nekem sokszor mondta.

– Igen, valószínű, hogy így van.

– És aztán mi történt Tímárral? – kérdezte Éva.

– Huszonhárom végén kicserélték az oroszok.

Éva elgondolkodva nézett apjára.

– Valamit nem értek – mondta. – Ezek szerint Tímár később illegálisan jött haza. Amikor felvette veled a kapcsolatot...

– Dehogy vette – legyintett keserűen Simon. – Menekült előlem. Amikor véletlenül találkoztam vele huszonhét nyarán, s amíg a viszontlátás örömében az üdvözlő szavakat kerestem, Tímár eltűnt. Egyik utcából a másikba. Szegény Misi, nem mert szaladni, mert az feltűnő lett volna. Mikor utolértem, nagyon meg volt ijedve.

– Valóban az oroszok küldték? – kérdezte Éva.

– Nekem sohasem mondta. Egy alkalommal, amikor megkérdeztem, olyasmit magyarázott, hogy nem tud emigrációban élni. Belepusztul. Inkább vállalja az illegalitással járó kockázatot, csak hogy itt élhessen. Azóta sokat gondolkoztam a mi kettőnk kapcsolatáról, mert sok dolgom volt, amit nem értettem. Nem értettem például, hogy miért nem menekültem Tímár elől én.

– Igen, ezt akartam kérdezni. Sejtetted, hogy a kommunisták küldték, és mégis erőszakoltad a vele való találkozást.

Simon tűnődve morzsolta ujjait.

– Persze – folytatta –, ez nem volt olyan egyszerű. Valamikor jó barátok voltunk, nagyon szerettük egymást. Engem örökös lelkiismeret-furdalás gyötört az elítélése óta, úgy éreztem, hogy a vallomásommal, még ha visszavontam is, súlyosan vétettem ellene. Törleszteni akartam, jóvá akartam tenni a hibámat, be akartam bizonyítani, hogy igaz barát vagyok, és úgy gondoltam, ennek most érkezett el az ideje, amikor Misi újból veszélyben van. Aztán egyedül voltam, nagyon egyedül. Nem voltak barátaim, nem voltak társaim, kikkel gondolataimat megbeszélhettem volna.

– És Tímár, ő nem félt, hogy te veszélyt jelentesz számára...

– Valószínűleg félt. Neki tulajdonképpen – amikor látta, hogy felismertem – el kellett volna tűnnie. Talán olyan feladata volt, amit minden körülmények között teljesítenie kellett. Aztán hova tűnt volna? Sehol sem lehetett biztonságban. A Szovjetunióból jött, oda pedig körülményes és veszélyes volt az átszökés. Meg ahogyan én Tímárt ismertem, dolgavégezetlenül nem ment volna vissza. Mindehhez még hozzájárult az is, hogy, azt hiszem, a második találkozásunk alkalmával kiöntöttem előtte a szívemet. Azt mondtam neki, nézd, Misi, engem nem érdekel, hogy miért jöttél haza, én nagyon szeretném, ha barátodnak tartanál, ha nem félnél tőlem. Szeretnék mindent jóvátenni. Te most üldözött vagy, de rám mindig számíthatsz. Ha eltűnnél a szemem elől, nagyon fájna. Azt hiszem, efféléket mondtam. Megszorította a kezemet.

– A Mercur RT-hez te ajánlottad őt?

– Igen. S ez neki nagyon jól jött. Kalmár István néven ismerték, tudták, hogy barátja Simon tanárnak, aki jó viszonyban van Köhler tábornokkal. Sohasem kérdeztem, hogy mit csinál, s hálás voltam, hogy sohasem akart beszervezni, sohasem kért tőlem olyan szívességet, ami veszélyt jelenthetett volna számomra. Téged nagyon-nagyon szeretett.

– Tudom – mondta Éva. – Én is szerettem őt.

Valkó feje az asztalra koppant. Éva felugrott, és a férfihoz ment.

– Sándor – súgta –, gyere, feküdj le.

A festő hunyorgó szemmel bámult a lányra. Vonásai elmélyültek, a szeme karikás volt.

– Feküdj az én ágyamra, én majd apa mellé húzódom...

– Ki kellene próbálni a rádiót – mondta ásítva Sándor.

– Megjavítottad?

– Páka kellene. Talán sikerült.

– Majd reggel kipróbáljuk.

Sándor nehézkesen felállt, és engedelmesen követte a lányt. Végigdőlt az ágyon. Lehunyta a szemét, de nem tudott már aludni. Éva az előbb kiverte szeméből az álmot, és most várhatja, amíg újra elálmosodik. Érezte, hogy Éva betakarja, aztán hallotta, amint az apjához osont.

Éjjel fél egy volt. Február tizenegyedike. Sándor éhes volt. Korgott a gyomra. Legalább rágyújthatna. Zsebéhez nyúlt, megtapogatta cigarettáját. Ha rágyújtana, nem lenne éhes. De nem gyújthat rá. Ennivalója nincs, csak dohánya van. Néhány Leventéje meg a csikkek. S mi történne, ha mégis rágyújtana? Szomjúság gyötörte... A sarokból csámcsogást hallott.

Bottlik a fal felé fordulva falatozott. Nem akarta, hogy lássák, mit eszik. A tábornok mélyen aludt. Fritz a falnak dőlve szunyókált, de Valkó jól látta, hogy ő is Bottlikot figyeli, és közben nagyokat nyel.

„Persze – gondolta Sándor –, nemcsak én vagyok éhes. Fritz is az. De én jobban bírom az éhezést, mert többet koplaltam életemben, mint Köhler.” Aztán megállapította, hogy ez hülyeség. Fritz nincs kiéhezve, tehát tovább bírja a koplalást. És valószínűleg a tábornoknak van élelme. Köhler bizonyára tartalékolt annyi élelmet, hogy hetekig is elegendő lesz. „Csak nekem nincs. Éváéktól nem fogadhatok el semmit. Akkor pedig rövidesen felfordulok.”

De miért fordulna föl? Nem tarthat az ostrom napokig Feri keresni fogja, és... „Már megint Feri. Mit akarok én Feritől? Mások is kimenthetnek.” A Kürt utcai oldalon a vészkijáratot ki kell szabadítani a törmelék alól. Nem olyan nagy munka, nem is kell hozzá sok ember. Egy-két nap alatt megmenthetik őket. Feri tudja, hogy itt van. Ez a lényeg. „Feri, Feri... miért jut folyton az eszembe?” Valakik megmentik őket. Addig kibírja víz és élelem nélkül. A fronton is előfordult, hogy napokig nem ettek. Csak nem szabad az evésre gondolni. „Most ugyan nagyon szomjas vagyok. De ha a vízre gondolok, még szomjasabb leszek. Szörnyű ez a nagy csend. És hogy zúg a fülem. Mintha verebek csiripelnének. Beszélnem kell, mert megbolondulok. De mit beszéljek, és kivel? Fritz gyűlöl, nem áll velem szóba. Pedig jó lenne őszintén beszélgetni vele.”

Simonra nézett. Az öreg már egyenletesen lélegzett. Busa oroszlánfejének árnyéka rálapult a falra. Olyan volt ez az árnyék, mint egy halotti maszk. „Szép halott lesz belőle. Igen, az egésznek van valami ravatali jellege. Érdemes lenne felvázolni. – Ujjával ösztönösen húzta a levegőbe az elképzelt vonalakat. – Vajon Éva milyen lenne feketében? Még nem láttam Évát fekete ruhában.”

Aztán Évát tapogatta végig a szemével, és olyan fájdalom hasított szívébe, hogy majdnem feljajdult.

„Hülyeség! Nem várhatjuk a külső segítséget. Nem pusztulhatunk itt el. Valamit tenni kell.”

Felállt. „Zabál a vén uzsorás – villant agyába, mikor Bottlikra nézett. – Zabál, de nem kínál meg.” Odament Fritzhez, aki meg sem mozdult. Sándor megdörzsölte borostás állát, várt egy percig, aztán suttogva megszólalt:

– Fritz... – megérintette az őrnagy karját. – Nagyon jól tudom, hogy te is éppen olyan tisztán látod a helyzetünket, mint én.

– Mit akarsz? – kérdezte halkan az őrnagy.

– Nézd, Fritz... én nem akarok veszekedni. Én... nem bánom, hogy gyűlölsz, és azt se, hogy meg akartál ölni.

– Azt mondd meg, mit akarsz... Ami pedig a megbocsátást illeti, az engem nem érdekel. Én sem bocsátok meg senkinek, nekem se bocsássanak meg. Én minden tettemért vállalom a felelősséget.

– Most nem erről van szó – mondta Sándor. – Betemetett bennünket az épület. Innen csak akkor jutunk ki, ha mi ketten: te meg én, összefogunk. A nagybátyád mozdulni sem tud, Bottlik hisztérikus, Simonra se számíthatunk... Aztán, hogy mi történik majd velünk, azt bízzuk a jövőre...

Az SS-tiszt elhúzta a száját. Előredőlt.

– Értelek – válaszolta. – Most én is őszinte leszek hozzád. Valószínűleg neked van igazad. Lehet, hogy a környéket feladtuk, és felettünk már oroszok vannak. Ha a legkisebb reményem is volna, hogy innen kijutva szabad maradok, nemhogy veled, de még az ördöggel is szövetséget kötnék.

Sándor megdörzsölte az orra hegyét.

– Fritz – szólt közbe –, ha kiszabadulunk, futni hagylak… Azt teszel, amit akarsz.

– Nagylelkű vagy… – Fritz szája gúnyos mosolyra húzódott.

– Ez nem nagylelkűség. Egyszerűen nem vagyok bosszúálló. Na, gyere… A vészkijáratot talán ki tudjuk nyitni.

Fritz gondolkodott. Felső ajkát harapdálta, egy pillanatra kivillant hibátlan fogsora. Aztán tagadólag rázta a fejét.

– Egy lépést sem teszek. Különben is, innen ugyan nem rángatjuk ki magunkat. Meg aztán, azért, hogy ti megmeneküljetek, nem töröm magam.

– Mondom, hogy futni hagylak…

– Te? Hát mit számítasz te? Én SS-tiszt vagyok! Engem az oroszok azonnal falhoz állítanak.

– Ez marhaság! Gondolod, hogy minden SS-t kivégeznek?

– Tudom.

– Nem hiszem. Legfeljebb hadifogságba visznek.

– Soha. Engem soha. – Fritz a levegőbe bámult, aztán gyors mozdulattal megragadta a festő karját.

– Add vissza a pisztolyomat.

Sándor ösztönösen ravaszkodott. Tudta, hogy a fegyver Simonnál van. Amikor Fritz meggyújtotta a lámpát, a tanár akkor rejtette el a pisztolyt.

– Minek az neked? Itt már nincs szükség rá… Na, gyere. Próbáljuk meg a vészkijáratot… Meglátod, sikerülni fog…

– Hagyj békén. Nem megyek.

Sándor nem adta fel a harcot. Belemarkolt az SS karjába.

– Fritz, nemcsak rólad van szó. Itt van a nagybátyád, aztán Bottlik, Simonék… Vagy téged ez hidegen hagy? Ha tudnám, hogy akasztófa vár rám, én, én akkor is segítenék. És hidd el, hajlandó vagyok elfelejteni mindent, ami kettőnk között történt.

– Mondtam, hogy hagyj békén. Mindenki törődjön magával.

Sándor nem válaszolt. Elmerülten bámulta a betonpadlóra vetődő, halvány fénypászmákat. Mély csend vette őket körül, mintha egy völgykatlan fenekén ültek volna. Bottlik már befejezte az étkezést, végigdőlt az ágyon. Csak ők ketten voltak ébren.

A lámpa sárgás fényt vetett a falakra, a sekély horpadásokban megültek az árnyak. Sándor nézte a falat, az árnyékokból figurákat állított össze a fantáziája, és azon tűnődött, miért ilyen csökönyös Fritz.

Fritz a tábornok szenvedő arcát nézte, és elérzékenyült. Úgy szerette az öreget, mint az apját. Azért jött le a Várból, hogy magával vigye. Arra aztán igazán nem számíthatott, hogy a fejükre fog omlani az épület. Mindegy, így történt, ezen már segíteni nem lehet. Életük az Isten kezében van. Reméli, hogy az utolsó percben még megmenekül. S ha elpusztul? Persze, elkerülhette volna ezt a buta helyzetet, ha nem jön le a Várból. De le kellett jönnie. Különben kár ezen töprengeni. Önként vállalta a küldetést, s ha most a baj okán tűnődik, ezt egy percre se felejtse el. A katonai pályát hivatásának vallja, előfordulhat, hogy a feladat teljesítése közben valaki elpusztul. Egy város feladása nem azonos a háború elvesztésével. A harc folyik a frontokon, és folyik a hátországban is. S ha Budapestet elfoglalják az oroszok, ők azért Budapesten is tovább harcolnak. Az a baj, hogy most már nehezen tudja végrehajtani feladatát. Pedig Bohner ezredes nagyon bízik benne. Visszaemlékezett az ezredessel folytatott utolsó beszélgetésére:

– őrnagy úr, világos a feladat?

– Igenis.

– Vállalja? – kérdezte Bohner, miközben felállt, és az íróasztal elé lépett.

– Vállalom, ezredes úr.

Bohner arca ünnepélyessé vált, kihúzta magát, kékesszürke szeméből szokatlan melegség áradt.

– Köszönöm. Ezt vártam, fiam! Fritz csak annyit tudott mondani:

– Heil! – Felemelte kezét, mereven a Führer képe felé tartotta, és érezte, hogy testében valami furcsa, boldog érzés árad szét.

Aztán leültek, és részletesen megbeszélték a feladatokat. Büszke volt, hogy rá esett a választás. Érezte, gyorsan ívelő karrier előtt áll. Tudta, hogy a feladat veszélyes, de nem félt. Sok az ismerőse Budapesten, magyarul még ma is jobban beszélt, mint németül, aztán még negyvenkettőben igen értékes kapcsolatokat szervezett.

– Lehetséges, hogy az Alpokig feladjuk a frontot – mondta Bohner. – Természetesen minden a Führer stratégiai elképzelésétől függ. Valószínűnek tartom, hogy az új rakétafegyverek bevetése már csak rövid idő kérdése. De… Neked természetesen fel kell készülnöd rá, hogy Budapestet feladjuk. Amikor az ilyen irányú értesítésünket megkapod, azonnal illegalitásba vonulsz. Semmilyen körülmények között nem hagyod el a magyar fővárost…

Feleszmélt.

– Ide nézz… – Valkó megrázta a vállát, és a falra mutatott.

Fritz odanézett. A falon gyufaszál vastagságú repedés húzódott végig, a padlótól a mennyezetig.

– Mi a csuda ez? – kérdezte meghökkenve Fritz.

– Repedés.

– Repedés?

– Nem látod?

Közel hajoltak a falhoz. Hosszasan vizsgálgatták.

– Hozd csak ide a lámpát – mondta Fritz.

– Emlékszel még arra a nagy csattanásra? – kérdezte Sándor, és a falra világított. – Valószínűleg akkor repedt meg…

Hangosabban beszéltek, s a hangra Bottlik is felfigyelt. Felült, megdörzsölte a szemét.

– Mi történt?

Az SS a falra mutatott.

Bottlik felállt, odament. A három férfi árnyéka hosszan elnyúlt a betonon, Valkó kezében imbolygott a lámpa.

A .magánzó közel hajolt, elővette szemüvegét.

– Semmiség – állapította meg. – Semmiség.

– Honnan tudja? – kérdezte Fritz.

– Tudom. Értek hozzá! Ismerem a terveket…

– Persze, elfelejtettem, hogy Vilmos bácsi volt a vállalkozó – mondta Fritz megkönnyebbülten.

Sándor elővett egy szál gyufát.

– Fogd csak a lámpát.

Fritz átvette. Valkó a gyufaszálat beleszúrta a repedésbe.

– Mire való ez? – kérdezte Bottlik. – Mit akarsz?

– Meglátjuk, hogy továbbreped-e?

– Ne kelts feleslegesen pánikot. Akkor sincs semmi baj, ha továbbreped – mondta az öreg. – A beton mögött van még a főfal is. A betonfalat csak biztonságképpen húzattam fel ezen az oldalon. Ha ez az oldal ledőlne, akkor sem történne semmi baj. A főfal nagyon vastag és erős.

– Gondolja, Bottlik bácsi? – kérdezte kételkedve Sándor.

Bottlik ingerülten válaszolt.

– Gondolom, nem gondolom, így van. Nem ez a baj. Nincs víz! Megdöglök a szomjúságtól. Az a baj! A torkom már beragadt. Nézd meg a nyelvem. – Kidugta. – Már nyálam sincs. Az a baj! Ez semmi. – Hangja száraz volt és suttogó. – Ki kell nyitni az ajtót…

– Jöjjön, próbáljuk meg… – Sándor felemelte a lámpát.

– Felesleges erőlködés – mondta Fritz. – Csak kívülről segíthetnek rajtunk. Értsék meg végre. Mi nem tehetünk semmit. Nyugodtan kell várni…

Elhallgatott.

Bottlik felemelte a kezét.

– Pszt! Halljátok? Tankok… Az arcokra kíváncsiság feszült.

– Tankok! – ismételte Sándor.

Tisztán hallották a motorok egyre erősödő hörgését és a lánctalpak csikorgását.

– Oroszok – mondta Valkó.

– Mindegy, orosz vagy német… csak víz… legyen…

– Kopogjunk – Sándor a lámpával a vészkijárat aknája felé mutatott.

– Azt hiszed, a motorok zajától meghallják? – Az SS kedvetlenül legyintett.

Remegett fölöttük a födém. Zajokkal telt meg az éjszaka, a távolból lövések dörrentek.

Éva felijedt. Hirtelen nem tudta, hol van, tanácstalanul nézett körül.

Sándor odalépett hozzá, megfogta a kezét.

– Oroszok vannak fölöttünk – súgta örömmel.

Éva megdörzsölte a szemét. Mélyet lélegzett. A sírás ott bujkált a torkában.

– Oroszok? – kibuggyantak a könnyei. – Akkor… – Felugrott, megölelte Sándort.

Így álltak, egymást átölelve, boldog révületben, s mindketten a közeli menekülésre gondoltak.

– Éva… most már ne sírj… most már…

Fritz elszürkült arccal, keserűen nézte őket, s arra gondolt: „Vége, most már mindennek vége. Schultzénak nem lett igaza.”

Nemcsak az a baj, hogy a németek visszavonultak, hanem az, hogy innen már nem mehet illegalitásba. Az öt ember közül valaki elárulhatja. Hiszen még civil ruhája sincs. Talán csak Valkó ruháját tudná magára venni.

A motorzaj elhalkult, aztán csend lett.

Beszédfoszlány ütötte meg a fülüket. Előrenyújtott nyakkal figyeltek. Nem mertek mozdulni.

Egyre több hangot hallottak, majd lábdobogás szűrődött át a falakon, vezényszavak röpködtek az éjszakában, Fritz először nem akart hinni a fülének. Szíve hevesen dobogott.

– A mieink – tört ki belőle a szó, ujjongva ismételte. – A mieink! Vili bácsi! – megragadta a kis embert, és most már szinte az arcába üvöltötte. – A mieink! Tudtam… éreztem! – Fritz derékon kapta Bottlikot, és megforgatta maga körül.

Simon is felébredt. Csodálkozva ült fel. Fritz az ágyhoz ugrott.

– Tanár úr! A mieink! Németek vannak felettünk… A mieink!

Fritz nem törődött Valkó megdöbbent arcával, azt sem látta, hogy az csalódottan és összetörve leomlik a székre. Mintha újjáéledt volna, gyorsan felmászott a vészkijárat aknájába, és teljes erővel verni kezdte a kijáratot elzáró vasbeton ajtót.

– Kamerad! Ka-me-rad!… Ka-me-rad! Egy vasdarabbal ütötte az ajtót és a falakat. Az ajtóhoz verődő vas csengése úgy visszhangzott, bongott a csendben, mint a lélekharang.

A többiek némán figyelték a jelenetet. Fritz rövid szüneteket tartott. Aztán kezdte elölről. Éva megsemmisülve állt, a csalódás arcára fagyott.

Csend. Csak beszédfoszlányok szűrődtek a mélybe, elmosódottan.

Fritz nem hagyta abba a kiabálást. Hangja egyre dühösebbé vált, egyre rekedtebb, haragosabb lett.

Éva Sándor keserű arcába bámult. Érezte, milyen vihar dúlhat a férfi szívében. Mert neki még szabadulást hozhatnak a németek, de Sándornak? Neki mit? Erőt vett magán. Csak a nők képesek arra, hogy pillanatok alatt átváltozzanak. Évából is nyomban vigasztaló anya lett.

– Sándor…

A férfi felnézett. Szemére hályogot borított a könny. Nem akarta, hogy a lány sírni lássa. Küszködött a könnyeivel. De arcára annyi fájdalom zsúfolódott, mintha a világ összes bánata benne halmozódott volna fel.

Éva a férfi mellé ült.

– Sanyi, tudod, mit álmodtam az előbb? Valkó szaporán pislogott, mintha füst marná a szemét. A lányra nézett.

– Azt álmodtam, hogy mindkettőnket vidékre helyeztek…

– Ka-me-rád! Ka-me-rád!…

– … egy kis vidéki városkába… talán nem is városka volt az, inkább olyan nagyobb falu… Olyan, mint mondjuk… Törökszentmiklós… Te rajztanár…

– Ka-me-rád… – Fritz hangja eszelősen hörgött.

Sándor megszorította a lány kezét.

– Értelek – mondta halkan. Megpróbált mosolyogni. – Már elmúlt… Már elmúlt… Te magyarszakos… én pedig… rajztanár. De ugye, Budapesten is jó lesz?

– Jó, persze… hogy jó. Elhallgattak.

– Már nem félek, Éva…

A lány Fritz elkeseredett üvöltésére figyelt.

– Mondd, hallhatják ezt odafent? Sándor megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Ha tudnák, hogy itt vagyunk, ha keresnének, ha figyelnének ránk…

– Akkor…

– Mondom, már nem félek… Tudod, sok volt… Negyvenkettő óta… sok… Tárgyalások, front, aknaszedés… – Sándor hangja fakó lett. – Aztán azt hittem, már csak napok választanak el… De most már… – Hajába túrt. – Jó, hogy melletted vagyok. És örülök, hogy melletted vagyok… Bárhogyan is lesz… Így együtt… együtt, így nagyon jó…

Simonnak, ahogy nézte őket, amint egymáshoz simulva álltak, egyszerre megkeseredett a szája íze. Látta, tudta, hogy Valkót és Évát elsöprő erejű szenvedély láncolja össze, és ez fájt neki. Fájt, hogy éppen Valkóhoz, a gazemberré lett, egykori kedves tanítványához kötődött a lánya sorsa. Már tegnap el akart mondani mindent Évának, de aztán meggondolta magát. Arra gondolt, most már úgyis mindegy. Miért keserítse meg ezt a hátralevő néhány óráját a szörnyű betonkoporsóban. De legalább ne lennének itt a szeme előtt. Ha nem látná őket, nem marcangolná ennyire a kín. Még hogy éppen Valkóval, akinek a legnagyobb rosszat, a legkeservesebb csalódást köszönheti.

– Éva – suttogta félhangosan maga elé –, Éva…

– Ka-me-rád!… – kiáltozott Fritz őrjöngve, és ekkor visszaesett a betonra.

Nem állt fel. Arca eltorzult, szőke haja csapzottan hullott a homlokába, lihegve meredt maga elé. Tenyerével a piszkos padlóra támaszkodott.

– Átkozottak… – alig lehetett érteni a szavát – átkozottak, nem hallják. – Végigdőlt a betonon. Feje koppanva a ládákba ütközött.

Sándor felállt. Odament hozzá. Fritz felemelte a fejét. Valkó arcába bámult. Gyűlölettel nézett rá.

– Add ide a pisztolyomat… Hallod?… Add vissza…

Simon megrezdült.

– Nem adom – hallotta Valkó hangját. Simon a melléhez nyúlt. Megtapogatta a kabátját, aztán megkönnyebbülve felsóhajtott.

– Add vissza, te ördögi… – Az őrnagy a falnak támaszkodva felült. Aztán lassan, erőlködve felállt. Sándor látta, hogy erősen megmarkolja a háromélű szögvasdarabot.

– Fritz, ne butáskodj.

Az SS szeme összeszűkült. Nekitámaszkodott a falnak. Alig állt a lábán.

– Add vissza!…

– Fritz…

Valkó ösztönösen arca elé kapta kezét. Az ütés az alsókarján az izmokat érte. Azt hitte, kettétört a csontja. Éles fájdalom hasított a karjába. Ösztönösen cselekedett. Jobb lábával teljes erőből sípcsonton rúgta Fritzet. Mikor az SS feljajdulva a lábához kapott, Sándor nagy lendülettel az arcába vágott.

Fritz szeme felakadt, hátratántorodott, feje a falhoz koppant, és hangtalanul végigdőlt a padlón.

Sándor lehajolt, elvette a szögvasat.

– Gyilkos… – sziszegte a tábornok, aki már ébren volt, és látta a jelenetet. Botja után kapkodott. – Gyilkos… – Aztán feljajdult, és kezét a hasára szorította. Csak a szeme forgott gyűlölettel, de hang nem jött ki a torkán.

Sándor bambán nézett az öregre. Aztán Évára tekintett. A lány kezébe rejtette arcát, és zokogott.

– Nem akartam… – dadogta – nem akartam – kezét tehetetlenül széttárta.

Simon nem válaszolt. Valkó falra vetődő árnyékát nézte, és gondolataiba mélyedt.

Valkó, mikor látta, hogy a tanár nem törődik vele, az ájult Fritzhez hajolt, és hóna alá nyúlva Bottlik ágyához vonszolta. Egyedül már nem tudta az ágyra emelni.

– Bottlik bácsi – szólt elfulladva az öreghez, aki az egész jelenetet némán, eszelős tekintettel figyelte –, segítsen.

Aztán csend lett a fülkében. Fritz nemsokára magához tért, és kábán bámulta a mennyezetet. A tábornok félrefordított fejjel figyelte, s időnként gyűlölettel teli pillantásokat vetett Valkóra.

– Apa… nem vagy éhes? – kérdezte Éva, hogy valamivel megtörje a nyomasztó csendet.

Simon felfigyelt.

– Éhes? Van még ennivaló?

Valkó hirtelen elfordult, hogy ne vegyék észre, milyen nagyokat nyel.

– Egy doboz keksz meg egy tábla csokoládé…

– Semmi más?

A lány szomorúan nemet intett.

– Száraz bab és sárgaborsó…

– Azt én is adhatok – szólt közbe furcsán nevetve Bottlik. – Víz… víz kell. Ne egyetek, Éva, mert utána szomjazni fogtok… – Minden átmenet nélkül ismét nevetni kezdett. – Víz… víz kell.

– Nem vagyok éhes… – mondta Simon elrévedve.

– Reggel óta nem ettél.

Felfigyeltek. Bottlik testét görcsös zokogás rázta.

– Végünk van, Istenem, végünk van!

Simon odament hozzá, megpróbálta csitítani. De az öreg csak kiabált, átkozta önmagát, mindenkit. A tanár elgondolkodva hallgatta kitöréseit. Nem rendítették meg a könnyek, a görcsös sírás sem hatott rá. Megvárta, míg Bottlik elcsendesült, aztán megkérdezte.

– Nem értem magát, Bottlik úr. Miért nem ment maga Nyugatra?

Az öreg Simonra nézett. A mély ráncok közül felcsillantak könnyei. Szemében gyanakvás fészkelt, aztán lassan mosolyra húzódott az arca. Keze fejével megdörzsölte szemét, és Simon füléhez hajolt.

– Miért? Ha magának házai lennének, maga is elment volna?

– Bottlik úrnak házai vannak? Ezt nem is tudtam.

– Kedves tanár úr, maga sok mindent nem tud. – Megragadta Simon karját. – Oda nézzen! Látja ott azt a vasalt ládát? Azt a legalsót? Tudja maga, mi van abban?

– Nem…

– Persze hogy nem tudja. Hajoljon közelebb. Egy Rubens, két Tizian… Érti? Rubens és két Tizian… Menjek velük Nyugatra! Hogy a németek a határon elvegyék? Azt hiszi, én nem tudom, hogy mit csinálnak a menekültekkel? Mindenkit kirabolnak, érti, mindenkit. Most már érti? – Elszomorodott.

– De mindegy! Nincs segítség! Itt pusztulunk. Maga is, én is…

Simon nem válaszolt. Évát nézte. Látta, hogy leemelte a szekrényről kézitáskáját, és intett Valkónak.

– Sanyi…

Sándor fáradtan odahúzódott melléje.

– Gyere, egyél – mondta a lány. – Ugye, éhes vagy?

Sándor nem szólt, nagyokat nyelve bámulta a kibontott kekszet. „Az egészet meg tudnám enni, az egészet.” Fegyelmezte magát. Érezte, hogy a keze remeg, nem mert a kekszért nyúlni.

– Na, miért nem veszed el? Te sem vagy éhes?

Sándor a lányra nézett. „Mint a farkas, olyan éhes vagyok” – gondolta. Simonra bámult. Felfogta a tanár ellenséges pillantását.

– Nem vehetem el… – elhallgatott. Remegő kezét visszahúzta.

Éva csodálkozva nézett rá. Sándor a tanár felé intett.

– Értem – suttogta a lány –, értem.

A doboz tetejét az ágyra tette, aztán a kekszet két részre osztotta.

– Ez apáé… – mondta hangosan – az én részemből ehetsz. – Kivett néhány darabot, és Valkónak nyújtotta. – Tessék…

Sándor ellenállását legyőzte az éhség. Bizonytalanul elvette s a szájához emelte az első kekszdarabot. Lassan, szinte szertartásos áhítattal kettéharapta. Forgatta a szájában, ízlelgette.

– Azt hiszem, a tíz ujjamon meg tudnám számlálni, hányszor laktam jól az utóbbi két évben.

– Ne gondolj rá… Tessék, egyél még… Sándor a fejét ingatta.

– Nem, elég volt. Holnapra is kell.

„Holnapra.” Évát jeges félelem dermesztette meg. Holnapra is… persze, holnapra is. És holnaputánra. És hogyan lesz tovább? Hogyan fognak kijutni ebből a kriptából? Ki fog segíteni rajtuk?

– Igen, holnapra is – suttogta maga elé Sándor. Megnyálazta az ujja hegyét, és egyenként szedte fel nadrágjáról az apró morzsákat. A lány kétségbeesett arcára nézett.

– Hány napig bírja az ember? – kérdezte Éva.

– Hány napig? – Tudta, hogy a lány mire gondol. Lehajtotta a fejét, és szórakozottan mozgatta hosszú ujjait. Jobb mutatóujja barna volt a nikotintól. „Jó lenne rágyújtani.

Van még egypár Leventém. A csikkek is itt vannak. Hány napig? Hazudjak?” Meresztette ujjait. Megfogta Éva vékony csuklóját, szájához vonta, és megcsókolta.

– Négy… öt… – mondta alig hallhatóan. – Volt a börtönben egy kommunista, az nyolc napig bírta.

– Nem evett semmit?

– Semmit.

– Nem is ivott?

– Azt nem tudom – felelt Sándor. Megnyalta a száját. Szomjas volt. – Éva. – Gyengéden megszorította a lány kezét. – ígérd meg nekem, hogy amíg itt leszünk, nem beszélsz sem evésről, sem ivásról.

– Látod, egy szót sem szólok, pedig gyötör a szomjúság. Már alig tudom mozgatni a nyelvemet.

A közelben lövések csattantak. Felkelepeltek a géppisztolyok, és száraz reccsenéssel az aknavetők is megszólaltak.

– Kezdődik megint – mondta Bottlik. – Frigyes, milyen fegyverek ezek?

Az őrnagy nem válaszolt. Olyan arcot vágott, mintha nem hallotta volna Bottlik kérdését.

– Haragszik – súgta a magánzó Simonnak. – Érthetetlen, hogy ez a két ember mennyire gyűlöli egymást.

Simon összeráncolta a homlokát. Fejük felett megint morajlott, mintha a törmelékek megcsúsztak volna.

– Ránk fog szakadni – mondta halkan, hogy a többiek ne hallják. – Előbb-utóbb ránk fog szakadni.

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Bottlik nevetve.

A tábornok megmozdult. Felnyitotta a szemét. Nagy fájdalmai lehettek, mert az arca egészen eltorzult. Homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek.

– Vizet… vizet… – suttogta elhaló hangon.

Fritz a tábornokhoz ment. Zsebkendőjével felitatta a verítéket. Az öreg homloka forró volt.

– Papot… hívjatok papot…

Fritz az ágy szélére ült. Megfogta a tábornok kezét. Nyugtatta.

A morajlás erősödött.

Fritz a mennyezetet nézte. Nagyon fájt neki, hogy tehetetlen, nem tud segíteni nagybátyján. A magánzó észrevette. Felállt, ő is a tábornok ágyára ült.

– Nem fog ránk szakadni – erősködött Bottlik. – Háromszor ennyi terhelést is kibír.

– Megvakarta a nyakát, tarkóját nyomkodta.

– Nézd csak, Frigyes, fogjad csak itt meg…

– Fritz Bottlik fejéhez nyúlt. – Ne ott, kicsit lejjebb, ott… ott, ne olyan erősen! Alaposan bevertem… Még most is szédülök, és olyan furcsa nyomás van a fejemben. Mondjad, Frigyes, te is ideges vagy?

– Persze…

Bottlik megrázkódott. Az egyik pokrócot a vállára tette.

Simon is melléjük ült. Bottlik a tanárra nézett, és halkan megszólalt.

– Tudja, tanár úr, én alaposan átgondoltam mindent. Nyugodtan, logikusan. És tudja, tanár úr, mire jöttem rá?

– Arra, hogy rajtunk csak az Isten segíthet.

– Nem. Téved, tanár úr. Én másra jöttem rá. Én arra jöttem rá, kedves tanár úr, hogy semmi okunk nincs az idegességre. Semmi okunk, kérem.

Simont meglepte ez a hirtelen hangulatváltozás. Bottlik hangja is megváltozott. Magabiztos lett, arcán sem látszott az előbbi rémület.

Bottlik megfogta Köhler kezét.

– Tábornok úr… nem kell pap… Emlékszik… voltunk mi már nagyobb veszélyben is… Henrik, kérem, figyel?

– A gyomrom… a gyomrom… Simon megtapogatta a beteg hasát. Fel volt fúvódva, feszes volt, mint a dob.

Fritz visszaült a helyére, és összeszűkített szemmel Valkóékra nézett. Szégyellte magát az előbbi jelenetért. Nem kellett volna Valkóra támadnia. Még jó, hogy nem adta oda a pisztolyát. Talán már nem élne. De hogy tudott ennyire összeroppanni, végeredményben semmi oka. Éva hangjára figyelt fel.

– Miért nem idegeskedjünk, Vili bácsi? kérdezte Éva.

– Éppen ezt magyarázom apádnak – mondta hangosabban a magánzó. – Ezt az óvóhelyet én terveztem, és én kiviteleztem. Igazam van, Henrik, kérem?

A tábornok nem válaszolt. Lehunyt szemmel feküdt.

– Tudják, mennyi cementet és vasat építettünk, csak ebbe az egy fülkébe? Nem tudják! Ezt még a tábornok úr sem tudja. Még neki sem árultam el. Itt minden oldal, kivéve a Kürt utcai, olyan vasbeton, amit szinte lehetetlen átvágni.

– A Kürt utcai miért nem az? – kérdezte Éva.

– Mert ott van a főfal – magyarázta Bottlik. – Ott nem kellett volna egyébként sem. Azért én a biztonság kedvéért húzattam oda is egy betonfalat.

– És az alap? Az alap milyen szilárd? – érdeklődött Sándor.

Bottlik a padlóra nézett. Sarkával megkopogtatta a betont.

– Ez? Egy felhőkarcolót is kibírna. A tábornok fájdalmasan mosolygott.

– Kiserőd – súgta –, kiserőd…

– Hát az is. Kiserőd. Legalább annyi cement és acél van benne, mint egy kísérődben… – Bottlik megigazította vállán a takarót. – Mit gondolnak, élnénk még, ha nem így csináltattam volna?

– Ezért ne idegeskedjünk? – kérdezte Sándor.

– Ezért. Mert ezt lőhetik, robbanthatják, ez olyan biztos, mint egy sziklavár.

– Es a többi három? – Simon hangja remegett.

– A többi?

– Azt is Vili bácsi csináltatta?… – kérdezte Éva.

– A többi három? – ismételte meg a kérdést Bottlik, és elgondolkozott. – Hát, azok közel sem ilyen erősek.

Pár pillanatig csend lett.

– Nem kaptunk annyi anyagot. Kiutalásra adták – magyarázta Bottlik. – Ha Henriknek nincsen a HM 7. osztályon kapcsolata, akkor már mi is… – kezével keresztet rajzolt a levegőbe.

Éva idegesen rágta a körmét.

– Gondolja… azt tetszik gondolni, hogy a többiek… a másik három óvófülke… beomlott?

– Azt hiszem, igen – mondta Bottlik.

– Biztos – jegyezte meg csendesen Sándor. – Másképpen válaszoltak volna a kopogásra. A beton jól vezeti a hangot.

– Uramisten… Több, mint száz ember… – Éva a kezébe temette az arcát.

Simon szólalt meg.

– Persze, ez nem biztos…

– Beomlott – szólalt meg váratlanul az SS. – Mind a három beomlott. – Fritz felé fordultak. Az SS-tiszt mozdulatlanul ült. Csak a szeme és lassan mozgó szája mutatta, hogy él.

– Honnan tudod? – érdeklődött Simon.

– Tudja ezt Bottlik is… – Fritz hangja ellenségesen csengett.

– Mit tudok? – kérdezte a magánzó. Bosszantotta, hogy Fritz egyszerűen csak Bottliknak nevezte.

– Azt, hogy beomlott!

– Honnan tudnám? Nem vagyok én jós…

– Maga nagyon jól tudja, hogy mire gondolok.

Bottlik hangja ingerülten csattant:

– Mi van veled? Most velem akarsz kötekedni? Én erre nem vagyok ám partner…

– Az istenért, ne veszekedjenek – könyörgött Éva.

– Ki veszekszik? – kérdezte még mindig mozdulatlanul Fritz. – Aztán gúnyosan folytatta: – Percekkel ezelőtt olyan Andersen-mesét mondott apádnak, hogy hányingert kaptam. Te nem hallottad. Én igen. – Fritz Bottlikra nézett. – Azt kérdezte, hogy ki ellen vétett, ugye? Hát például száz ember halálát okozta…

Bottlik felugrott. Ledobta magáról a pokrócot. Az SS-tiszt elé állt.

– Mit okoztam én? Száz ember halálát? Hallja ezt, Henrik?

A tábornok nem válaszolt.

– Így van – mondta hidegvérrel Fritz. – Csak nem tagadja le, hogy a többi óvóhely anyagát ellopta? A szentendrei villáról miért nem beszélt a tanár úrnak?

A külső zaj, a lövések hangja visszapattant a csend faláról, amely körülfogta a megdöbbent embereket.

– Én… hogy én loptam?… – hápogott Bottlik.

– Így van, Vili bácsi. Így van, ahogy mondtam. Boruljon le a sarokba, és imádkozzon. Maguk is… Te is, Éva… Mit bámultok így rám? Boruljatok le, és imádkozzatok. Köszönjétek meg Bottlik Vilmos magánzónak ezt a csodálatosan megépített sírkamrát. – Fritz felállt. Nem ismertek rá, arca annyira megváltozott. Olyan volt, mint egy prédikátor. – Igen, itt fogunk elpusztulni. Mindannyian.

Valkó gyűlölettel gondolt rá, hogy az SS-tiszt lép fel vádlóként Bottlikkal szemben, amikor a németek is lopnak. Hiszen senki előtt sem titok, hogy a német tisztek vagyont érő kincseket rabolnak össze. Bottlik rákvörös arccal ugrált Fritz előtt, túlordította a behallatszó külső zajt.

– Loptam, igenis loptam… – hörögte – tudd meg! Cementet is, vasat is, mindent, amit csak lehetett. Nagybátyáddal loptunk együtt, mert minden feles volt, mert te túl sokba kerültél neki… apanázs, nők, lóverseny…

Sándor azt várta, hogy Fritz felugrik, leüti az öreget, de az SS mozdulatlanul ült, csak szeme villogott.

– De Vili bácsi – próbálta Éva elhúzni az öreget az ágytól –, legyen maga az okosabb.

„Mi a csudának avatkozik bele Éva” – gondolta Valkó, és rászólt a lányra, hogy hagyja békén az öreget. De az nem engedelmeskedett, tovább rángatta Bottlik karját.

– Hagyj, Éva! Nem hallod? Ereszd el a karomat… Majd én kijózanítom ezt az őrültet, ezt az erkölcsös aranyifjút. – Kiszabadította karját, és újból az SS elé állt.

– Gyere ide, Éva – mondta Sándor.

A lány lemondóan legyintett, és odament Valkóhoz.

– Minket hagyjon ki a játékból – mondta Fritz éles, sziszegő hangon. – Mi katonák vagyunk, nem pedig vigécek…

– Katonák… Rablók vagytok.

Ha Simon nem áll kettőjük közé, Fritz valószínűleg megüti az öreget.

– Szörnyű – suttogta Éva. – Sándor, én ezt nem bírom tovább…

– Bírnod kell – mondta Valkó. – Idegesek. Te is az vagy, én is az vagyok… Ilyenkor aztán mindent egymás fejéhez vagdosunk.

Fritzet nézte, aki most felkászolódott, és mintha csak most fogta volna fel Bottlik utolsó szavának értelmét, gyűlölettől lobogó szemmel az öreg felé ugrott.

– Mit mondott, maga pondró? – Mi vagyok én, rabló?

Bottlik a falhoz húzódott.

– Sándor – mondta Éva –, ne engedd… Sándor kelletlenül állt fel. Megérintette az őrnagy vállát.

– Fritz – mondta békítő hangon –, hagyjátok abba. Mindketten idegesek vagytok…

– Vedd le a kezedet a karomról…

– Hagyd abba, nem nagy dicsőség, ha megvered.

– Ki akarja megverni?

– Az más… elnézést. De hát akkor mit akarsz vele?

– Vonja vissza, amit mondott.

Sándor akaratlanul elnevette magát.

– Még jó, hogy párbajra nem hívod ki. Különben miért kell az igazságon megsértődni?

Fritzet mintha arcul verték volna, hátrakapta a fejét.

– Igen, igen – mondta Valkó nyugodt hangon. – Az öreg mondta. Feles alapon csinálták a nagybátyáddal. Ami pedig a katonákat illeti, arra én is tanú vagyok. Raboltak bizony. Saját szememmel láttam. Szóval, kár ebből morális ügyet csinálni. Inkább gyere, próbáljuk meg a vészkijáratot kinyitni.

– Veled? Soha… Ezért a sértésért te is felelni fogsz…

Sándor széttárta karját.

– Ahogy gondolod. – Aztán keményebb hangon folytatta. – De most már elég legyen. Mások is vannak itt, akiknek ugyancsak megviseltek az idegei. Hagyd ezt a hülye hősködést, és ülj a fenekedre.

A közeli becsapódás zaja elnyelte a hangját. Fülsértő robajjal rengett alattuk a föld, megint hallották felülről a félelmetes morajlást.

Sápadtan, remegve álltak. Aztán megint roppant valami. Olyan volt, mint a halálhörgés. A bútorok megremegtek.

– A fal! – Éva velőtrázó sikolya áttörte a robbanás zaját.

Mindannyian a falra néztek. A fülke Kürt utcai oldalfalán karnyi vastagságú repedés tátongott. A következő percben, mint az átvágott ütőérből a vér, úgy lövellt elő a repedésből a víz.

Odafent tombolt a harc. Fejük felett recsegett a romba dőlt épület. Sándor úgy érezte magát, mint negyvenhárom januárjában, a szörnyű visszavonuláskor, amikor a menekülő csapatok nem messze a fronttól összetorlódtak egy völgykatlanban, s hullott rájuk a bomba és az akna. Akkor is mintha megbénult volna a teste, mint most, de agyára érthetetlen józanság szállt. Tudta, hogy a halál előtti dermedt pillanatok ezek, amikor az ember agya úgy működik, mint egy precíziós műszer, és leszűrten rögzíti az eléje táruló képet. Nem fél, nem bátor most, az efféle érzések mintha kipusztultak volna belőle. Csak megfigyel és rögzít. De csak azok érik el ezt a „minden mindegy”-állapotot, akik a tartós szenvedést megismerték, akik bebarangolták a pokol peremét. Persze előfordul olyasmi is, ami vele legutóbb a lakásban történt. De az más volt, mert akkor már félig szabad volt, ott kuporgott a szabadulás küszöbén, akkor volt vesztenivalója, és azért félt. Most már nincs. Hiszen nem érdemes félni. Minden tiszta és világos, minden nagyon érthető. Csak azok nem értik, akik nem akarják. Itt vannak a mélyben, el vannak zárva a külvilágtól, hatan vannak, hat különböző ember, akik szeretnének küzdeni az életükért, de nem tudják, hogyan küzdjenek.

Nézte a vastag sugárban ömlő vizet. Csillogott rajta a lámpafény, aztán lomhán szétterült a betonon, és terjedt, egyre jobban terjedt, hogy betöltsön minden parányi mélyedést.

Aztán a többiek egyre inkább feloldódó arcát nézte, és arra gondolt, hogy megbűvölte őket a víz. „Ez az a pillanat, amikor a szomjas ember ivás közben a vízbe fullad.” Eszébe jutott Kolozsi Péter, aki vele együtt volt a büntető-zászlóaljban. Napok óta nem ettek. A visszavonuláskor egy raktárra találtak. Lőttek, bombáztak, de ők ettek. Nem törődtek a veszéllyel. Kolozsi elvesztette az eszét, hiába figyelmeztette, hiába kérte. Annyit evett, hogy belehalt. „Ezek éppen olyanok – gondolta. – Hiába szólnék, hiába figyelmeztetném őket.” Nem szólt. Bottlikot nézte, akinek arcán torz vigyor fénylett, torkaszakadtából kiáltott.

– Víz!… Víz!…

A vízsugár elé ugrott, nem törődött vele, hogy a ruhája ronggyá ázik. „Mint a pancsoló gyerek a szökőkút sugarában.” Bottlik tapsolt, ordított és ivott.

Éva elrántotta az öreget, és egy fazekat tartott a vízsugár alá, majd a visító Bottliknak nyújtotta:

– Ebből, Vili bácsi… ebből – lihegte.

Simon a kannát tartotta, Fritz meg egy ötliteres bordó fazekat. Csak magukkal törődtek. Még azt sem látták, hogy a beteg tábornokra zuhog a víz. Nyöszörgését sem hallották. Minden megszűnt. Csak a víz volt és semmi más.

Csak Sándor állt mozdulatlanul. Érezte, hogy a víz veszélyt jelent, szerette volna megmondani nekik, de tudta: a szomjazó emberek úgysem hallgatnának rá. Nézte a betonon terpeszkedő tócsát, a felszínén rezgő, sárgás fénypikkelyeket. Folyt, folyt, terjedt a víz, mint áradások idején a kiöntött folyó. Az összeverődő edények, lábasok, bögrék, poharak tompa csengése a félrevert harangok kongását idézte… Valkó látta, hogy az asztalra egyre több vízzel telt edény kerül, de azt is látta, hogy az ajtó felé törő patakocska nem talál utat. Megtorpant, és engedelmesen irányt változtatva folydogált a szigetelés mentén.

Ezek nem látják, mi történt – gondolta. – Nem folyik le a víz. A víz… nem folyik le… a víz…” Nem tudott szabadulni a gondolattól, mert a felismerés mintha megbénította volna. A repedésre nézett. A víznyomás nem csökkent.

– Sanyi, igyál… – Éva állt mellette, kezében vízzel telt bögrét tartott. A lány arca piros volt, ruhája nedves, cipője is átázott.

Sándor ösztönösen nyúlt a bögréért. Nézte a csillogó vizet, a keze remegett. Szájához emelte, ivott. Először csak lassan kortyolgatta, aztán behunyta szemét, és egyre mohóbban nyelte. Jólesett. „A víz nem folyik le… a víz…”

Mikor kinyitotta a szemét, látta, hogy Fritz a tábornokot itatja. Bottlik pedig az ágyán kuporogva törülközik. Mellette az ágyon száraz ruhadarabok hevertek. „Bottlik nem veszi észre, hogy nem folyik le a víz. Senki sem veszi észre…”

– Köszönöm. – Sándor visszaadta a bögrét, keze fejével megtörölte száját. Mélyet lélegzett. – Ez jólesett – suttogta maga elé. – Ülj az ágyra, Éva, átázik a cipőd. – A lány visszavitte a poharat. Sarkon lépkedett a vízben. Felült Sándor mellé, az ágyra.

– Van vizünk – örvendezett Éva.

A lány térdére tette a kezét.

– Igen, most már van. – Hangja különösen csengett.

Éva elrévült mosollyal simogatta a férfi nagy, erős kezét.

Sándor az ajtóra nézett. Igen, a víz emelkedik. Nem tud az ajtó szigetelésén áthatolni, vagy legalábbis nem tud olyan mennyiségben, ahogyan ömlik befelé.

„De honnan jön ez a víz?” – tűnődött.

– Bottlik bácsi – szólt hangosan –, honnan jön a víz? – A külső zaj elnyomta Valkó hangját.

– Nem értem! – kiáltotta az öreg. – Mit kérdezel?

Sándor lelépett az ágyról. Cipője mindjárt átázott, s lába egyszerre fázni kezdett. Megborzongott. Odament az öreghez, aki éppen flanellinget, meleg gyapjúharisnyát, vastag talpú bakancsot szedett elő. Didergett, még a foga is összekoccant. Reszketve öltözködött.

– Mi… mit ké-k-kérdeztél?…

– Honnan jön a víz?

Bottlik keze megállt. Furcsán nézett Valkóra.

– Honnan? – ismételte meg a kérdést. Olyan arcot vágott, mintha felismerte volna, hogy a víz nemcsak szomjukat oltja, hanem veszélyt is jelenthet.

– Igen. Jó lenne tudni.

– Várj csak. – Magára húzta a bolyhos flanellinget. – Honnan? – Már a cipőfűzőjét oldotta meg. A falra sandított, motyogott valamit, homlokán ráncba szaladt a bőr, jobb szemöldöke mintha felakadt volna. – Ja, igen… Hát a betonfal mögött van a főnyomócső. Persze. Most már egészen biztosan emlékszem.

– A főnyomócső? – csodálkozott Sándor. – De hiszen azt… – Elhallgatott, lehunyta a szemét, mintha vissza akarna idézni valami emléket. – A nyomócső. – Maga elé képzelte a pince képét. Gyerekkorában sokat járt a pincében. Sok fát és szenet hordott fel a ház lakóinak. Ötven fillért kapott mázsánként. Persze, ott volt a tábornok fáskamrája, onnan hordta a fát… Igen, emlékszik.

– Ugye? – kérdezte hangosan. – A főnyomócső, az a falon belül volt? Már a főfalon belül?

– Igen – válaszolta Bottlik –, de miért fontos ez?

Sándor megdörzsölte a szemét, aztán elgondolkodva a hajába túrt. Félszemmel ismét az ajtóra, aztán a repedésre bámult.

A többiek kíváncsian néztek rá.

„A cső is kettétört – gondolta. – Valószínűleg a beton törte ketté, amikor megrepedt. Ha nem tudjuk elállítani, vízbe fúlunk.”

– Sándor, min töprengsz? – kérdezte Éva.

A harci zaj alábbhagyott. A fegyverek dörgését artikulátlan hangorkán nyomta el. Mintha rohamozó katonák ordítanának hurrát.

Aztán váratlanul elcsendesedett minden, csak nagyon távolról hallatszottak a lövések.

A víz halkan csobogott.

Sándort megdermesztették a sejtései. Előbbi józansága eltűnt. Már látta az egyre emelkedő vizet. Térdig, aztán derékig ér, és lassan, könyörtelenül egyre emelkedik. Fejüket magasra tartják, levegő után kapkodnak, aztán…

Felállt. Az asztalhoz ment, az egyik ötliteres lábasból kiöntötte a vizet.

– Mit csinálsz?! – kiáltott elhűlve Bottlik. – Miért öntötted ki?

Sándor nem felelt, a repedéshez ment.

– Éva! – a lány felé intett. – Ha azt mondom: „most”, nézd az órádat, és pontosan figyeld meg, hány másodperc alatt telik meg a fazék. Ha megtelt, azt fogom kiáltani: „elég”.

Éva engedelmesen bólintott.

– Most! – kiáltotta Sándor, és az üres fazekat a vízsugár alá tartotta. Nekiszorította a falnak, hogy lehetőleg egy csepp se folyjon mellé. A víz egy része azonban így is melléömlött. Mankón cammogtak a másodpercek.

– Elég! – Valkó felegyenesedett. A fazék színig telt vízzel. – Hány másodperc?

– Nem egészen tizenkettő – felelte a lány.

– Tizenkettő – mormolta Valkó, és visszalépkedett az ágyhoz. Leült, és gondolataiba süppedve bámulta ormótlan bakancsát, melyből lassan csepegett a víz.

Lötty… lötty… lötty… – a cseppek körül hullámgyűrűk karikáztak.

– Hány óra van? – Sándor a lányra nézett. Fáradtnak érezte magát.

– Négy… Péntek hajnal…

„Tegnap reggel óta nem aludtam – gondolta Valkó –, Éva sem aludt. Több mint húsz órája. Milyen mélyek szeme alatt a karikák. Tegnap reggel óta nem aludtam. Tizenegy, péntek. Péntek, tizenegy… Még jó, hogy nem péntek, tizenhárom. Különben mindegy. Tizenegy… tizenhárom… Nem, tizenkettő… Tizenkettő és öt liter, az percenként huszonöt… Percenként huszonöt, és ma van tizenegyedike és péntek hajnal… vasárnap, tizenhárom, és percenként huszonöt liter…”

– Sanyi, mi van veled? Már harmadszor kérdezlek.

– Jó lenne eloltani a lámpát – mondta sokára. – Kimerül az elem. – Fürkészve nézte az arcokat. „Két nap. Vasárnap meghalunk. Milyen józan vagyok…” Ujjaira bámult. – Eloltsam? – Évára nézett.

– Nem – mondta Fritz. – Ne oltsd el! Sándor az SS-re nézett.

– Csak nem félsz, Fritz? – Ne félj, nem visznek el a szellemek…

Éva felállt. Nagyot loccsant a víz… Megállt… Bokája elmerült… Meglepődve nézett a vízbe. Bokáját finom rajzú, csillogó hullámkarikák verték bilincsbe. – Csodálkozva emelte fel a fejét.

– Apa! Sándor! A víz… emelkedik… – Aztán megismételte. – Emelkedik a víz!

„Vasárnap, tizenhárom…”

– Sándor, emelkedik a víz! „Vasárnap, tizenhárom…”

– Igen, emelkedik – mondta komoran Valkó. Bosszúság ömlött szét benne. Keserűen kifakadt. – Vagy azt gondoltátok, csodát tettek az angyalok? Mi? Hogy ne szomjazzunk, hát forrást fakasztottak?

Éva megdöbbenve nézett rá, aztán szótlanul odament apjához, és leült mellé az ágyra.

A kínos, ideges csöndben váratlanul ismerős induló hangjai harsantak fel. A kórus recsegő hangja betöltötte a fülkét.

Napkeleti vizeken hömpölyög az ár,

Nézd, a kéklő ég alatt, mennyi napsugár,

Vtztarajon fut a hab, ráragyog a fény,

És az ősi földeken szálldos a remény.

Aztán, amikor a kórus elhallgatott, megszólalt egy hetyke hang:

– Halló, itt rádió, itt csak azért is Budapest-egy. – A bemondó hangja vidám, bátorító volt. – Négy óra, harminc perc. Kedves hallgatóink, felolvassuk a nemzetvezető testvér üzenetét, amelyet a fővárosban hősiesen harcoló magyar és német egységekhez intéz.

Sándor figyelni akart a szövegre, de annyira összekuszálódtak a gondolatai, hogy csak félmondatokat értett meg. Tehát Budát szilárdan tartják a kezükben? A felmentő seregtestek elkeseredett harcot vívnak?

„Reménytelen, minden reménytelen. Vége. Lefekszem, és többé nem kelek fel. Vagy itt, vagy fenn?… mindegy. Inkább itt. Itt három nappal tovább élek. Vasárnapig. Ha még harcolnak, mentésről szó sem lehet. Rajtam már Feriék sem segítenek. Feriék? Miért nem csak Feri? Hosszan gondolkodott Feriről.

– Kelt Gyepűszállás, 1945. február 11-én. Szálast Ferenc nemzetvezető. – A bemondó hangja lelkesen csengett.

Fritz arca felderült. Az újabb induló már nemcsak lelkierőt, bizakodást is öntött belé. Éva kíváncsi arccal nézett apjára.

– Mi volt ez, apa? – kérdezte súgva. A zene elnyelte hangját.

Győzelemre visz majd a nyilaskereszt.

– Nem hallottad? – Simon hangja furcsán rezdült.

Ébredj, magyar, az ősi föld veszélyben…

– Még mindig harcolnak? – Éva kétségbeesett arcot vágott.

– Talán jobb így – suttogta a tanár… – talán jobb. – A vízbe nézett.

Fritz hangosan ismételte az éneket:

Ébredj, magyar, az ősi föld veszélyben…

Valkó durván közbekiáltott:

– Ne kornyikálj, Köhler!

Győzelemre visz majd a nyilaskereszt,

Szálasi Ferenc.

– Nem hallod? Ne üvöltözz! – ismételte Valkó, és felült az ágyon. Ujjait idegesen morzsolgatta. – Győzelemre! Itt fogsz velem együtt elpusztulni.

– Csak az pusztul el – válaszolta cinikus nyugalommal Fritz –, aki nem akar élni. Én akarok.

Sándor a tenyerébe bámult.

– Vasárnap, tizenharmadikán… jegyezd meg jól…

– Ezt a tenyeredből olvastad ki?

– Fritz, ne kezdjétek elölről… Nem bírom, értsétek meg, nem bírom! – kiáltott könyörögve Éva.

A víz halk csobbanással kísérte a beállott csendben a szpíker hangját. – Híreket mondunk. A vezér főhadiszállásáról jelentik.

Sándor felállt. Odament a rádióhoz, és kikapcsolta.

– Ne kapcsold ki! – üvöltött Fritz.

Sándor a hóna alá vette a készüléket, visszaült az ágyra.

– Add ide a rádiót!

– Gyere, vedd el… – Sándor hangja fenyegető volt.

Bottlik dühösen közbeszólt.

– Kérem a rádiómat! Add csak ide!

– Mindjárt – felelte Sándor –, én javítottam meg… – Gyors, ideges mozdulatokkal kezdte szétszerelni a készüléket. – Én nem javítok magának rádiót.

Az öreg a felháborodástól nem jutott szóhoz, levegő után kapkodott.

– Ne rontsd el… hallod?… Az enyém, ne rontsd el! Éva, szólj rá!

– Engem hagyjanak békén…

– Fritz, kérlek… hát miért nem veszed el a készüléket? Azonnal vedd el!

Sándorban forrt az elkeseredés.

– Ha nem hallgatnak el, össze is töröm!

– Az én rádiómat? – Bottlik az ágyra állt, s mint egy vásári kikiáltó, úgy rikoltott. – Az én tulajdon rádiómat? Te aljas… Hogy merészelsz így beszélni…

– Mondtam, hogy visszakapja – morogta Sándor –, mit gondol… ingyen dolgozom magának?

A tanár ingerülten közbeszólt.

– Valkó, mondd csak, miért kötekedsz? Mióta itt vagy, állandó a civakodás, veszekedés… Hagyd a fenébe azt a rádiót! Így hálálod meg, hogy befogadtak?

A festő Simonhoz fordult. Szemében annyi bánat, annyi elkeseredés csomósodott össze, hogy a tanár meghökkent.

– Befogadtak? – Kesernyésen felnevetett. – Ők? Ha nem omlik ránk a ház, már nem is élek. Befogadtak? Éva, hallod, befogadtak… Tudom, hogy maga is gyűlöl…

– Csak sírva ne fakadj – szólt közbe gúnyosan Fritz.

Sándor az őrnagyra nézett. Szíve elszorult. A magára hagyatottság érzése szétáradt benne, s mint a jeges víz, terjedt, egyre tovább, szinte megdermesztette, megbénította akaratát. Szeretett volna válaszolni Fritznek és a többieknek is, akik némán néztek rá, de nyelve nem engedelmeskedett. Agya is egyre jobban zsibbadt, mellkasát mintha hevederrel szorították volna össze. S mintha láz verte volna ki, forróság öntötte el a homlokát, hátát. Ügy tűnt föl neki, hogy valami ismeretlen veszély fonja körül, és nincs senki, aki a segítségére sietne. Megnyalta a szája szélét, nyelve a bajusz borostájához ért, apró, érzékeny tűszúrásokat érzett. Amikor a vízre siklott a tekintete, megszédült. Megkapaszkodott az ágyvasba, s mintha megszűnt volna a rosszulléte, lassan magához tért. Dadogva törtek elő szavai.

– Vasárnap, tizenharmadikán meghalunk. – Hülyén nézett körbe. Fájt a feje, mintha abroncsot kalapáltak volna rá..

Két kezét halántékára szorította.

– Csak gyűlöljenek. Még két napig gyűlölhetnek. Maga is gyűlölhet, tanár úr…

– Sándor! – csattant Éva hangja. – Hallgass már!

Megbiccentette fejét a lány felé.

– Te is gyűlölhetsz… Furcsa lenne, ha nem gyűlölnél…

– Sándor…

Legyintett, és nekikeseredve folytatta.

– Furcsa lenne… hiszen te is, mindnyájan a jó kis bunker lakói voltatok… De már csak két nap.

Éva beesett szemmel meredt rá. „Megbolondult szegény, megbolondult.”

– És nekem is el kell pusztulni, mert én is be akartam kerülni. A nagy bunker lakója akartam lenni.

– Miféle hülyeségeket fecsegsz? – mondta Fritz.

Sándor nem válaszolt, nekidőlt a falnak, és keserű gondolataiba révedt. Lehet, hogy nem értették, mit mondott, hiszen ő sem érti még tisztán, csak sejteni kezd valamit. Valamit, amit a fájdalom szült benne.

Még nem tudja megfogalmazni, pedig nagyon szeretné. Persze, hogyan is gondolhatta volna ő, a nincstelen munkásgyerekből lett festő, hogy valaha is egyenrangú lehet a Köhlerekkel, a Bottlikokkal vagy akár Simonokkal. Hát befogadnák ezek maguk közé Rózsi nénit? Persze, Éva elfogadta őt. De csak őt, a tehetséges festőt, de Rózsi nénivel már nem akart megismerkedni. Talán, ha harmincnyolcban nem vesznek össze Fritzcel, ma már a német felesége lenne. Összevesztek. Jól jött ő. Na és, azóta ki tudja, hány férfi volt az életében? És ha Éva ilyen, milyenek legyenek a többiek?… „Nem tartoztak sohasem hozzám, és én sem tartozhattam hozzájuk.” De hogyan meneküljön a csapdából? Vagy nem lehet? Soha többé nem lehet. Számára nincs megbocsátás. Hát olyan nagy a bűne? És mi az ő bűne? Hiszen mindig hitt abban, amit tett. Legfeljebb csak annyi lehet a bűne, hogy a nagy bunker lakója akart lenni. Feri pedig robbantani akarta. Mégis Ferinek lenne igaza?

Mielőtt mély, nehéz álomba zuhant volna, még egy villanásnyira Éva könnyes arcát látta, de akkor már úgy érezte, hogy a lány iránt sincs szánalom a szívében.

Hát nem pokoli? – hördült fel váratlanul Bottlik, és hol az alvó festőt, hol a zokogó Évát, hol pedig a beteg tábornokot vigasztaló Fritzet nézte, azután Simonhoz fordulva folytatta: – Több mint tizenkét órája el vagyunk zárva a külvilágtól, a falból ömlik a víz, ezek meg marhaságokról filozofálnak. Mondja, tanár úr, miféle körről meg karikáról meg kis bunkerről és nagy bunkerről fecsegett ez a Valkó. Maga értette? Simon arca megrándult.

– Azt hiszem, igen.

– Egy szavát sem értettem. Fogadni mernék, hogy megzavarodott.

Simon nem akarta, hogy ismét erről a témáról beszéljenek, ezért megkérdezte.

– Mondja, Bottlik úr, emlékszik még a fülke méreteire?

Éva mélyet lélegzett, és azt gondolta: „Istenem, mi lesz velünk? Mi történt Sanyival? Öntudathasadás?”

Simon észrevette lánya nyugtalanságát, megsimogatta a haját.

– Nos, emlékszik? – kérdezte újra.

– Ötször hat méter – válaszolta Bottlik. Simon a mennyezetre nézett.

– És a magassága?

– Három.

– Kilencven köbméter – szólt közbe váratlanul Fritz. – Én már kiszámítottam. Ha percenként huszonöt liter víz folyik, három nap alatt megtelik a fülke. Feltéve, ha teljesen légmentesen van elzárva. De nincs. Nézze csak meg az ajtót, tanár úr. Biztosan átszivárog.

– Már megnéztem – mondta Simon. – Nincs lefolyása, a vizet pedig nem tudjuk elzárni.

Éva felfigyelt a beszédre. Bántotta, hogy apja és Fritz olyan barátságosan beszélgetnek, és lelkiismeret-furdalást érzett Sándor iránt.

– Már alig folyik – jegyezte meg az SS-tiszt.

– De újból megerősödhet – folytatta Simon, aztán Bottlikhoz fordult. – Tudja, Bottlik úr, az a helyzet, hogy akár megtelik a zárka…

– Nem börtön ez – mondta mosolyogva Fritz.

– A fülke – helyesbített Simon, majd ironikusan hozzátette –, szerintem az, akár megtelik vízzel, akár nem, innen csak külső segítséggel szabadulhatunk ki. Mi nem tehetünk semmit sem.

– Végre – szólt közbe Fritz –, végre, hogy maga is rájött, tanár úr. Mikor én mondtam ugyanezt, nem hitték el.

Simon az SS közbeszólásával nem törődve folytatta.

– Mennyi élelmünk van? Hány napig elég? Magának, Bottlik úr, van élelme, nekünk jóformán semmink sincs már… Aztán itt van a súlyosan beteg tábornok úr, már alig van eszméletnél…

– Azt mondja, tanár úr, hogy semmit sem tehetünk? – kérdezte Bottlik.

– Az imádságon kívül semmit. Vagy legalábbis nem sokat – felelte Simon. – Gyógyítsa meg a tábornok urat, vagy szerezzen orvost. Tudjuk, hogy nincs segítség, csak nem merjük kimondani. Én kimondom. Meghalunk! Ha sürgősen nem segítenek rajtunk, meghalunk.

– Marhaság! – szólt közbe az SS. – Ne haragudjon, tanár úr, de hogy beszélhet így.

– Meghalunk? Azt mondja, tanár úr, meghalunk? – kérdezte Bottlik. – Ez lehetetlen.

– Persze! – mondta olyan hittel és bizakodással Fritz, hogy a többiek meglepődtek. – Ez a városrész szilárdan a kezünkben van. Meglátják, ha kivilágosodik, megkezdik a mentést. Csak ezt az éjszakát húzzuk ki. Most hajnali öt óra van. Nyolc felé világosodik. Tudják, hogy az óvóhelyen emberek vannak. Eddig a harcok miatt nem mozoghattak.

Simon csendesen megkérdezte:

– Ezt komolyan gondolod, Fritz?

– Biztosan tudom. A külső csend arra mutat, hogy itt már nincsenek harcok. S ha újból megindulna a vízömlés, hát el fogjuk tömni a rést.

– Mivel? – kérdezte Éva.

– Azzal, ami van. Ha kell, a ruhánkkal is. A lány megborzadt.

Bottliknak úgy tűnt, hogy a lámpa is vidámabban ég.

– Én feláldozok egy takarót – mondta a magánzó.

Fritzet fellelkesítették saját szavai.

– Tudom, hogy Valkó miért tört le. Simon kíváncsian nézett rá.

– Maguk is tudják – folytatta Fritz –, mégis csodálkoztak, amikor pisztolyt fogtam rá. Pedig nagyon jól tudták, hogy Valkó közönséges gyilkos. Azt is tudták, hogy körözés alatt áll.

– Gyilkos? – dadogta Bottlik.

– Az hát! Sok embert megöltek a Medve utcában.

– Civileket? – kérdezte meglepődve a tanár.

– Nem. A tisztjeiket és a keretet.

– Ez nem gyilkosság – mondta csendesen a lány.

– Hát mi más?

– Mit tudom én, hogy minek nevezik. Talán önvédelem. Akkor Kubinyi professzor agyonlövése is gyilkosság.

– Ez felfogás kérdése – felelte Fritz kissé gúnyosan.

– Nézd, Fritz – mondta Éva –, a ti törvényeitek szerint Sándor gyilkos, az én felfogásom szerint nem. – Éva ezt gondolkodás nélkül mondta ki, olyan természetesen, mintha valami esztétikai ítéletet mondott volna.

– Háború van, te mondtad. Azt viszont, aki Kubinyit lelőtte, gyilkosnak tartom. Különben is nem hiszem, hogy Sándor valakit bántott volna. Csak megszökött.

Simon idegesen közbeszólt.

– Kár arról vitatkozni. – Évához fordult.

– Nem a te ügyed. Te se politizálj.

Éva elhallgatott. Nagyon egyedül érezte magát. Behunyt szemmel hátradőlt az ágyon. A levegő nyirkos volt és nagyon nehéz. Ráfeküdt a mellére. „Ha most meg tudnék halni – gondolta –, ha most el tudnék aludni, és soha többé nem ébrednék fel. Igen, nagyon jó volna. Most aludni kellene. Aludni, és fel se ébredni. Soha többé.. Fáradt és álmos vagyok. És mégsem tudok aludni. Aludni kell.”

– Nos? – kérdezte Simon.

– Álmos vagyok – felelte Éva. – Nem tudom, mit kérdeztél.

Éva összetörten hallgatott. Megzavarták az események. Azon töprengett, hogy mi lesz Sándorral, ha elfogják? Felakasztják, vagy azonnal agyonlövik? Úgy érezte, hogy a kör bezárult. Nem tudnak kitörni. „Szeretem? Igen, szeretem.” Most már az apja is tudja, hogy Sándorhoz tartozik. Mellette van a helye. Ha apja nem gyűlölné annyira Sándort! És miért gyűlöli? Hallgatta Sándor szaggatott lélegzését. A férfi nyugtalanul aludt. Éva arra gondolt, hogy be kellene takarni. De nem lehet, mert Sándor a pokrócra feküdt. Ha kihúzza alóla, felébred.

– Éva – hallotta Bottlik hangját. – Hozd ide, légy szíves, a rádiót.

– Majd én odaviszem. Maradj az ágyon – mondta Fritz.

Fritz felkelt. Odament az alvó férfihoz, megállt előtte. Hosszan nézte elkínzott arcát. „Hol lehet a pisztolyom? Talán a hátsó zsebében. Ha megmozdítom, felébred. Biztosan ott van.” Mélyet lélegzett. Átnyúlt az alvó teste felett, megfogta a rádiót, s odavitte

Bottliknak, aki maga mellé vette az ágyra a kis dobozt, s befelé fordulva, békésen, mint egy gyerek, elaludt.

Fritz felemelte a lámpát. A réshez ment, figyelmesen vizsgálta. A víz már csak gyöngyözött. „Ha újból megindul, eltömjük a rést. Könnyen el lehet tömni. – Bevilágított a repedésbe, aztán felhúzta a zubbonya ujját, és benyúlt. Csáp módjára tapogató ujjaival csak a levegőt kaszálta. Alsókarja megfeszült, lehorzsolódott róla a bőr, de tovább erőszakolta. – Végre! – Már érezte a nyomócsövet. Megérintette, aztán egyre feljebb csúsztatta ujjait. – Itt van a törés. Törés, nem repedés. Ezt kellene valahogyan eltömni…” Kihúzta a kezét, beletörölte a nadrágjába.

Csendesen az ajtóhoz ment. Lehajolt, megvizsgálta a szigetelést. „Valamit átereszt. Jó lenne tudni, mi van odakünn.” Felállt. Éva már féloldalt feküdt. Hosszan bámulta a lehunyt szemű lányt, és arra gondolt, ha Éva most ébren lenne, beszélne vele.

A lámpát visszatette az asztalra. „Igaza van Valkónak. El kellene oltani. Kimerül a telepe. A sötétben nagyon rossz…” – kikapcsolta a lámpát. Vaksötét lett.

Éva nem tudott elaludni. Bántották Sándor szavai. „Furcsa lenne, ha nem gyűlölnél.” De ez nem igaz. Sándor rosszul ismeri. Okot adott neki erre a megjegyzésre? Vagy még mindig féltékeny Fritzre? Fritz fiatalkori képe jelent meg előtte. Aztán eszébe jutott a legutóbbi beszélgetése apjával. Igen, igaza van apjának. Minden ember sokszor haláláig hurcolja a titkát.

Valahol, nem messze, géppisztolysorozat csattant, aztán megint elnémult minden. De nem, mintha énekszót és harmonikát hallana. Mintha valaki oroszul énekelné a Volga-dalt. Nem, nem. Ez nem lehet, egészen biztos, hogy hallucinál. Ki énekelne oroszul? S miután az énekhang és a harmonika elhallgatott, újból az emlékképek rohanták meg. Azon gondolkodott, hogy alakult volna az élete, ha akkor, ezerkilencszázharmincnyolcban, Fritz szeretője lesz. Mert csak a szeretője lehetett volna, Fritz Farkas Csillát vette feleségül. Mennyit gondolkodott rajta, és még ma sem tudja megmagyarázni, hogy miért volt szerelmes Fritzbe. És ha arra gondol, hogy majdnem az övé lett… Persze, Fritz akkor még egészen más volt. Kedves, jószívű… Igen, szerette Fritzet, pedig már német hadnagy volt. Istenem, mi lett volna, ha akkor, azon a bizonyos találkozón Fritzet is felvitte volna a Mercur-céghez… A Váci utcában sétáltak. Ö megállt a kapu előtt.

– Megvársz? – kérdezte Fritzet.

– Hová mész?

– Rögtön jövök. Egy üzenetet kell átadnom apa egyik barátjának. Aztán hazasétálunk.

– Felkísérlek!

– Nem. Maradj itt.

Felszaladt a lépcsőn. A Mercur RT. nagy bajuszú portása már ismerte őt, barátságosan visszaköszönt.

– Most jött meg az ebédről Kalmár úr. Tessék csak bemenni, kisasszony.

Kihívta Kalmár Istvánt a folyosóra.

A magas, negyvenöt év körüli férfi mosolyogva ölelte meg, és cuppanós csókot nyomott az arcára.

– Juj, Pista bácsi, a bajusz…

– Ejnye, már megint a bajuszommal van baj.

– Hát igazán levágathatná – nevetett –, de még abba is beleegyezem, hogy – pillanatra elhallgatott és kuncogva csettintett a nyelvével –, hát nem bánom maradjon a bajusz, de vágassa, drága Pista bácsi, egy kicsit divatosabbra.

Kalmár hangosan nevetett.

– Rendben van. Még ma elmegyek a borbélyhoz. – Aztán elmosolyodott. Elővette rövid szárú angol pipáját, megtömködte. Rágyújtott. – Mi újság, Éva? – Nagyokat pöfékelt.

– Apa azt üzeni, hogy holnap nem tud elmenni a találkozóra. Valami sürgős munkája akadt. És ne tessék rá haragudni…

– Mondd meg, hogy felhívom őt este.

– Akkor én megyek…

– Hová sietsz? – kérdezte Kalmár. Ravaszul kacsintott.

– Valkó?

Hunyorítva nemet intett.

– Azt nem mondom meg… Csókolom…

Fritz még mindig ott állt a kapu előtt.

– Ugye, nem vártál sokáig? – kérdezte a fiút.

Átsétáltak a Lánchídon. A híd közepén megálltak, belebámultak a vízbe.

– Te, Fritz, ha beleesnék, utánam ugornál?

– Mi van ma veled? Annyi butaságot beszélsz össze…

Mosolyogva a korlátnak dőlt.

– Hát nem tudod? Tavasz van, nem is vagyok nagyon öreg, a szigorlatom kitűnően sikerült, és tudom, hogy ezért kapok tőled egy igazi csókot.

A csók forró volt és valóban igazi. Szédült.

A kapuban újra megcsókolták egymást. Azzal váltak el, hogy délután felmegy Köhlerékhez. De délután Sándorral volt randevúja.

Apja még nem volt otthon. Estére várta őt haza Debrecenből. Száján érezte a csókot. Nyugtalan volt, nem találta a helyét. Tett-vett össze-vissza, minden cél nélkül. Gondolatai Fritz körül jártak. Vágyódott utána. Lemenjen, ne menjen? Mit csináljon? Az állóórára nézett. Fél négy. Indulnia kellene Valkóhoz Óbudára. Az ablakhoz állt, kibámult a grundra. Fiatal suhancok futballoztak. Töprengett. Mit mondjon Sanyinak? Amikor a telefonhoz lépett, már tudta, hogy el fog menni Fritzhez. Meleg hullám ömlött végig a testén.

„Értelek, Évikém. Nem haragszom. Csak tudod, arra gondoltam, hogy ma befejezem a képet.”

Nem akart fájdalmat okozni a festőnek. Érezte, hogy Sanyi szereti őt.

– Majd holnap jövök. Ne haragudjál. Ugye, nem haragszol?

„Ugyan, Évikém, kedves, miért haragudnék?… Csak tudod, az olasz út előtt készen akartam lenni…”

Amikor letette a telefont, érezte, hogy Sanyinak fájt a beszélgetés. Ez egy kicsit lehangolta, lelkiismeret-furdalást érzett.

Még akkor sem tudott igazán felszabadulni, amikor már Fritz karjaiban volt. Ösztönösen védekezett.

A tábornok nem volt odahaza. Fritz mindent ügyesen elrendezett.

Először csak ízlelték a csókot. Aztán egyre jobban megrészegültek. Vágy égett benne, valami ismeretlen érzés hajszolta. Próbára akarta tenni az erejét. Tudta, hogy ez hazugság, de mégis erre gondolt. A lelke mélyén más érzések dúltak. Asszony szeretett volna lenni. Teste megfeszült, finoman remegett. Szorosan ültek egymás mellett. Vadul beleharapott Fritz szájába. A blúzon át érezte Fritz forró tenyerét. Lehunyta a szemét. Mintha valami mélységbe szédült volna. Ismeretlen érzés kerítette a hatalmába. Mi volt az?

Mikor felnyitotta a szemét, a gipszrózsás mennyezet végtelen messzinek tűnt. Szeme előtt összefolytak a tárgyak, alaktalan formákban oldódtak, színes párák és buborékok úszkáltak… feléje libbentek, visszahúzódtak, szűkültek és tágultak, valami ősi ritmus törvényei szerint. Mikor melle kiszabadult a blúz szorítása alól, mélyet sóhajtott. Mindenen túl szeretett volna lenni. Fritz csókja égette a mellét. Minden értelmetlennek és minden összefüggéstelennek tűnt fel előtte. Aztán mégis feleszmélt. A tárgyak ismét formába kényszerültek, a gipszrózsák is visszatáncoltak a helyükre, már tudta, hogy az úszkáló színes párák: aranyhalak az üvegvázában, a vágtató meteorok is létezők: a ferdén beszökő napsugárban csillogó porszemecskék. És azt is tudta, hogy nem tudja legyőzni vágyát, a következő percben Fritz von Köhler szeretője lesz. Hideg nyugalom áradt szét benne. Megrémült ettől a józanságtól.

Kiszabadította magát.

Nem vesztek össze. Nem gyötörte lelkiismeret-furdalás. Akarta. Igen, idáig akarta. Boldog volt, hogy erős, hogy van akarata. Ez jókedvre hangolta. Nevethetnékje támadt, amikor Fritz savanyú arcába bámult.

– Téged meg kellene égetni – mondta letörten Fritz. – Boszorkány vagy. De esküszöm, hogy egyszer az enyém leszel!

– Nagyon, nagyon esküszöl? Igazán nagyon, nagyon?

– Az életemre!

Szörpöt ittak. Maga sem tudta, miért, de szokatlanul kedves volt a fiúhoz. Látta, hogy lassan Fritz is megnyugodott.

– Fritz, a te apád született német volt?

– Igen.

– És a nagybátyád?

– Ö is. – Fritz felállt. Megropogtatta a csontjait. – Fritz von Köhler sorhajó kapitány. – Elmosolyodott. – Hat- vagy hétéves koromban tudtam meg, hogy apámat felkoncolták a kiéli matrózok. Akkor gyűlöltem meg a kommunistákat. S azóta gyűlölöm. Gyűlölök mindent, ami vörös, ami kommunista, ami istentelen. S azóta hiszek mélységesen Istenben. – A fiú szeme a távolba meredt. Arca is megváltozott, hangja is. Olyan volt, mint egy jövendölő sámán. – Tudod, azóta érzem, hogy nekem valamiféle küldetésem van, hogy Isten énrám különös kegyelemmel vigyáz.

Ezen nem lepődött meg. Fritz már gyerekkorában is vallásos volt. Olykor túlzásba is vitte. Szóval, így halt meg az apja. Most már érti.

– Nincs apádról fénykép?

Fritz már a zongoránál ült, egy futamot játszott.

– Fénykép? – Elgondolkodott. – Várj csak. Azt hiszem, van. Talán Henrik bácsinál maradt egy kép.

Átment a szobába. Ezalatt ő megfésülködött. Hosszan nézte kipirult arcát a tükörben. Változást keresett rajta. De miért lenne?

Fritz fütyörészve jött vissza. Ébenfa ládika fénylett a kezében. Mosolyogva mondta.

– Ebben tartja a fényképeit az öreg obsitos.

A ladikot az asztalra tette. Felhúzta a redőnyt. A szoba kivilágosodott, a berobbanó fény felitta a félhomályt.

Fritz egymás után szedte ki a képeket. Mindegyikhez fűzött valami tréfás megjegyzést.

Felszabadultan nevettek.

– Ki ez itt? – Hirtelen megfogta a fiú kezet, és a fénykép után nyúlt.

– Mutasd csak. Fritz keze megállt.

Harctéren készült csoportkép volt tisztekről. Középen Köhler alezredes. Milyen karcsú volt. Éva az apját nézte. Istenem, milyen jóképű volt az apja, és milyen jól állt neki a zászlósi egyenruha. Sorra vette az arcokat. Ez a… ez… Boldogan felkiáltott.

– Jé, a Pista bácsi! – ujja hegyével egy bajuszos zászlósra mutatott. Aztán csodálkozva, magyarázatot kérve Fritzre nézett. – Miért van bekeretezve?

Az arcot valaki piros ceruzával bekeretezte, föléje egy keresztet rajzolt.

– Pista bácsi? – kérdezte csodálkozva Fritz. – Milyen Pista bácsi? Azt hiszem, tévedsz, Éva. Ezt a fickót Tímár Mihálynak hívják. Nagy kommunista volt. Veszedelmes ember. Nézd csak – Fritz a fényképek alól egy borítékot húzott elő. Helyet csinált az asztalon, és kiöntötte a tartalmát. Újságkivágások, fényképek hevertek előtte. – Olvasd el – biztatta a fiú. Tétován kezébe vette az egyik újságot. Vastag betűs cím meredt rá. „A jövő héten tárgyalja a Valgóczy tanács Tímár Mihály volt népbiztos-helyettes ügyét.” – Érdekes, itt nincs bajusza Pista bácsinak, és milyen sovány. Valami derengett benne, nézte a fényképeket. „Megismerem. Ez Kalmár Pista bácsi. Itt nincs bajusza, de ő az. Megismerem.” Bőrén érezte Fritz kíváncsi tekintetét.

– Milyen Pista bácsival tévesztetted össze? – kérdezte a fiú gyanakvóan.

– Nem, tévedtem – mondta fejcsóválva, és nem tudta, miért, rosszkedvű lett.

– Ez az alak veszedelmes fickó volt – magyarázta Fritz. Az öreg alaposan elbánt vele. Majdnem kötelet kapott.

– Most hol van? – érdeklődött közömbösen, és az ablakhoz lépett.

– Még huszonháromban kiadták az oroszoknak. – Fritz visszarakta a képeket. – Úgy látszik, nincs az öregnek fényképe apámról.

Egész este rosszkedvű volt. Készülnie kellett volna a következő szigorlatra, de csak ült a könyvekkel. Maga előtt látta Kalmár István mosolygós arcát. „Pista bácsi kommunista. Nem értem. Pista bácsi Tímár Mihály.”

Apja későn jött haza. Elcsigázott, fáradt volt. Fürdőt és vacsorát készített neki, de ő nem evett. Nem volt étvágya. Apját nézte. Milyen sok már az ősz hajszála, több, mint a fekete. Nagyon éhes, olyan mohón eszik, majdnem lenyeli a kanalat is.

– Te már vacsoráztál? – kérdezte apja.

– Igen – hazudta.

– Megvárhattál volna – hallotta a szemrehányást.

– Nagyon éhes voltam. Zöldborsólevest főzött csipetkével. Apja

ezt nagyon szerette. Az öreg már a második tányér levest szürcsölte, amikor elhatározta magát.

– Apa, ismersz te egy Tímár Mihály nevű embert?

A kanálból kiloccsant a leves.

Apja felnézett. Szemöldöke felakadt, szája félig nyitva maradt. Zsírfoltocskák csillogtak rajta.

– Hol hallottad ezt a nevet? – kérdezte rekedten.

Már tudta, hogy apja ismeri Tímárt.

– Az Egyetemi Könyvtárban kezembe került egy régi újság – hazudta. Elpirult, de nem fordította el a fejét. Mélyen apja szemébe nézett. – Fénykép is volt az újságban. „Miért hajtja le apa a fejét? – gondolta. – Miért nem néz a szemembe? És mennyire remeg a keze.” Apja lassan kavargatta a levest. A borsószemek parányi örvényt hagytak maguk után.

– Nem ismerem – mondta rekedten, és szájához emelte a kanalat. Az alpakka a fogához koccant.

„Nem igaz, nem igaz.” Szeretett volna ráborulni a remegő, barna, szeplős kézre, és szerette volna azt mondani: „Apám, mondj igazat! Ne titkolj előttem semmit!” Eszébe jutott, hogy ő is titkolózik, ő sem meri megmondani, hol látta a fényképet. De az nem is lényeges. Itt most másról van szó… Megszólalt, hangja remegett:

– Biztos vagy abban, hogy Pista bácsi nem azonos Tímár Mihállyal?

Apja rábámult. Kezében imbolygott a kanál. Nagyot nyelt. Eltolta magától a tányért, felállt, átment a szobájába. Egész este nem beszéltek.

A paplant magára húzta. Nyugtalanul forgolódott. Nem tudott elaludni. Felriadt.

– Éva, hol voltál ma délután? – kérdezte az apja.

Már a nyelvén volt, hogy kimondja: Fritz szeretője akartam lenni.

– Tanultam. – Aztán nehezen hozzátette. – Itthon…

– Igazat mondasz?

Apja megfogta a kezét. Halk, remegő hangon megszólalt:

– És, ugye, az is biztos, hogy az újságban olvastál Tímárról az egyetemen?

A kérdésre kérdéssel válaszolt.

– Nem hiszed? – Eltűnődött, hogy miért nem válaszolt határozott igennel.

Homlokát égette apja csókja.

– Jó éjt. – Lassú léptekkel átment a szobájába.

Végre hosszas vergődés után elaludt. Álmában Fritz karjában vergődött. Fritz nevetve szaggatta le a ruháját, jaj, de fájt a meztelensége. Erőtlenül védekezett, nyöszörgött: „Nem, nem akarok a tied lenni… nem akarok…”

Egész nap az álom hatása alatt állott. Rosszkedvű volt, nem akart Fritzcel találkozni. Olyan szörnyű volt álmában a fiú, olyan visszataszító.

Délután felkereste Sándort a gimnáziumban. Nyugtalan volt, de nem tudta, mit akar. Szeretett volna Sándor mellére borulni, és elsírni a bánatát. De mi bántja? Miért bánatos?

Sándor már felkészülten várta, ott állt a vászon előtt. Szép, napsütéses a délután. A Rózsadomb felől virágillatot hozott a szél. Arcába csapott az illatos levegő, mellbe vágta, vágyat ébresztett benne.

– Ma ne fess – mondta a férfinak, és megfogta a karját.

Sanyin az a viseltes, sötétszürke lüszterkabát volt, amelyet együtt vásároltak nemrégiben egy kiárusításon. Nyakkendő nem volt rajta. Sanyi sohasem viselt nyakkendőt.

– Ahogy gondolod…

A Gugger-hegyre mentek. Fenyvesekkel körülvett tisztáson ültek le. Zizzent a barna tűlevélszőnyeg, a bársonyos, zöld fűszálakat borzolta a szél. A fák lombjai megszűrték a napsugarat.

Sándor hanyatt feküdt. Követte a férfi tekintetét. A fénylő ég vakította. Mintha megállt volna az idő. Jaj, de jó itt. Jó ez a mély csend, ez a nagy-nagy tisztaság. Kezdett visszatérni a kedve. Tépett egy fűszálat, borzolgatta Sándor bozontos szemöldökét.

A fiú mosolygott.

– Sanyi…

– Igen…

– Ugye, te szeretsz engem?

Sándor féloldalt dőlt, kezére támaszkodott.

– Szeretlek.

– Mint nőt vagy csak mint régi pajtásodat?

Lehunyta szemét. Milyen jó volt ezt hallani. Tudta, mindig érezte. De milyen jó, hogy ezt most az ő szájából hallotta. Nem nyitotta fel a szemét, úgy mondta, álmodozva.

– Csókolj meg.

Sándor ráhajolt, feje alá nyúlt, szenvedélyesen szájon csókolta. Mikor kibontakozott a karjából, és megigazította a haját, azon gondolkodott, hogy lehet-e egyszerre két férfit szeretni? De ez butaság. Ö Fritzbe szerelmes. Akkor mi volt ez a csók? Nem tudta. Kívánta.

– Sanyi, ugye tudod, hogy én Fritzbe vagyok szerelmes?

– Tudom – mondta közömbös hangon a férfi.

– És ez nem bánt téged?

Sándor ismét hanyatt feküdt, egy fűszálat rágcsált. Összeráncolta homlokát. Hangja hűvösen tárgyilagos volt.

– Bánt. És ha bánt? Te őt szereted. Mit csinálhatok? Nekem csak tehetségem van, de Fritznek jövője. Nekem csak nagynéném van, özvegyasszony és gyári munkás. Fritz nagybátyja viszont tábornok. Én óradíjas tanár vagyok, ő a Német Birodalom hadnagya. Neki lakása, pénze van, nekem semmim sincs. Semmim. Legfeljebb csak álmaim vannak. Szóval, ő parti…

– Ha semmije sem lenne, talán jobban szeretném.

– Biztosan így van – mondta Sándor. Sokáig hallgattak. Arra gondolt, ha Sándor

igazán szereti, miért nem harcol érte?

– Sanyi – mondta elgondolkodva. – Ugye, neked van valakid?

– Ez kérdés vagy állítás?

– Kérdés.

– És mit értesz valakin?

– Szeretőt. Vagy te is olyan lányokhoz jársz?

– Furcsa kérdéseid vannak.

– Felelj.

– Szeretőm van.

– Ki az?

– Egy cigánylány.

– Cigánylány? – Meglepődött. Kicsit bántotta is, hogy Sanyinak cigánylány szeretője van. – Csak nem az, akiről azt a sok képet festetted? – Míg a választ várta, felidézte magában a rajzokat és festményeket. Irigykedve gondolt a cigánylányra, mert csodaszép alakja van.

– De az – hallja Sanyi válaszát.

– Cigánylány? Hogy hívják?

Sanyi mosolygott. Átnyúlt, magához vonta őt.

– Mi vagy te, nyomozó? – kérdezte nevetve.

Feje a férfi mellén pihent. Arra gondolt, nem is igaz az a dolog a cigánylánnyal. Biztosan nem igaz.

– Milyen erősen dobog a szíved – mondta egy idő múlva.

Sanyi lágyan simogatta a haját. Évődve mondta, de mégis komolyan.

– Azért, mert nagy.

– Nagy?

– Igen. Nagy szívem van. Elfér benne a világ. Tudod, minden művésznek nagy a szíve, mert minden igazi művész szívében a világmindenség dobog. – Kis szünet után folytattá. – Már nem tudom, hol olvastam ezt, de azt hiszem, igaz.

Hallgattak. A napfény egyre magasabbra kúszott a fenyőfákon.

Megint eszébe jutott a cigánylány. Azt is így simogatja Sanyi?

– Szereted őt? – Végre meg merte kérdezni.

– Én csak téged szeretlek. Megmozdult, hasra feküdt, karját a férfi mellére tette, arra hajtotta fejét.

– Akkor is szeretnél, ha Köhler szeretője lennék?

Sándor nyugodtan válaszolt.

– Nem vagyok regényhős és szent sem. Önző ember vagyok.

– És sohasem tudnád megbocsátani?

– Nézd, Éva – mondta meggyőződéssel Sándor –, vannak dolgok, amiket bűn megbocsátani. Ez többek között olyan dolog. – Sándor felült. – De nem értem ezt a beszélgetést.

Megvonta a vállát. A fiú arcába nézett. Megigazította a szoknyáját. Nem tudta, mit válaszoljon. Nyújtózott, hogy zavarát leplezze, felnézett az égre. A fenyők lombja közt motozott a szél.

– Ha most azt mondod – hallotta Sándor hangját –, hogy Fritz szeretője vagy, azt hiszem, itt hagylak.

Milyen jó, hogy nem kell hazudni. Mosolygott. Azon mosolygott, hogy milyen naiv ez a Sándor. Nem is hiszi el a cigánylányt.

– Te butus… elmondanám, ha az lennék?

Amikor hazafelé mentek, szótlanságba burkolóztak. A beszélgetés foszlányai kavarogtak benne. Sándor mellett biztonságban érezte magát. Rá merné bízni az életét. Érdekes, Fritzre már nem. Pedig Fritzet szereti. Mi ennek az oka? Sándor előtt nem tud alakoskodni. Valószínű, hogy megmondaná neki, ha Fritzé lenne. Eddig mindig mindent elmondott. Valószínűleg azért, mert nincs barátnője. S kell hogy legyen valaki, akinek az ember kiöntheti a szívét. Igen, de mégis, miért nem mondja el a tegnap délután történteket? Hiszen azért hívta el Sándort. Meg akarta vele beszélni azt az esztelen vágyat, ami Fritzhez fűzi. Mert tanácsra van szüksége. Erősítésre, hiszen fél, hogy nem tud megállni a lábán, nagyon fél, hogy Fritzé lesz. Mert igenis, az az igazság, hogy a lelke mélyén ő is akarja. Csak az esze vitatkozik. És most mégis örül, hogy nem szólt. Ezt a harcot neki kell megvívnia. Sándort pedig nem akarja elveszíteni. Hiszen Sándort is szereti. Amikor megcsókolta…

– Szótlan vagy, Éva – mondta Sándor. – Bánt valami?

Nem válaszolt. Belekarolt a fiúba, és azon tűnődött, mit válaszoljon, nehogy Sándor rosszra gondoljon.

– Sanyi, mit szólnál hozzá, ha apáról kiderülne, hogy kommunista?

Sándor megállt. Szembefordult vele. Arcára árnyékot vetett a falomb, de úgy is látta csodálkozó szemét.

– Apádról?

– Igen.

– Az lehetetlen.

– És miért ne lenne az?

Sándor széttárta a karját, vállát felhúzta.

– Hát… mert egyszerűen lehetetlen. Ismerem őt, a nézeteit, a felfogását. Nem, nem, kizárt dolog…

– Pedig kapcsolatban áll velük…

– Éva – mondta komolyan Sándor –, ilyeneket még tréfából se mondj. Tudod, mit jelent ez? Börtönt, esetleg akasztófát. De mindenképpen meghurcolást, megpróbáltatást.

– Akkor is, ha semmit sem csinál?

– Akkor is.

Hosszan elgondolkodott, összeráncolta a homlokát.

– Sándor. Valamit el kell mondanom. Ha ez valóban így van, annál inkább el kell mondanom. De… – elhallgatott, nem akarta megbántani a fiút, tudta, mennyire érzékeny…

– De – vette át a szót Sándor – ne szóljak senkinek. Ugye, ezt akartad mondani?

Bólintott.

– Nagyon féltem apát. Félek, hogy belekeveredett valamibe. – Aztán szép sorjában elmondta „felfedezését”. – Tímár Mihály itt cl Magyarországon, Kalmár István néven. Apával rendszeresen találkoznak. Apa meg letagadja. Mit csináljak? Beszéljek vele még egyszer?

– Az Egyetemi Könyvtárban olvastad? Érdekes. Sándor is ugyanazt kérdezte.

Miért, az Egyetemi Könyvtárban talán nincsenek meg a régi újságok? Biztosan megvannak. Holnap megnézi, megkeresi azokat a cikkeket és megmutatja Sándornak. Kicsit ingerülten felelte:

– Igen, ott olvastam. De nem ez a fontos. Tímár biztosan kommunista. Apa pedig kapcsolatban van vele. Most már érted?

Sándor nem szólt, csak a fejét csóválta. Nem tudott tanácsot adni.

Aztán teltek a napok.

Fritz nemsokára visszautazott Németországba. Elutazása előtt születésnapi vacsorát rendezett. Éva nem tudta mire vélni, amikor a hadnagy azzal állt elő, hogy Valkót is meghívja.

– Sándort? – csodálkozott.

Náluk folyt ez a beszélgetés. Apja az ablak mellett olvasgatott, felfigyelt, ölébe tette a könyvet, rájuk nézett.

– Igen, Valkót – mondta Fritz. – Végül is négy évig osztálytársak és barátok voltunk. Meg… nem akarom, hogy féltékenynek higgy.

– És ha összevesztek?

– Nem fogunk.

Sándor csodálkozva fogadta a hírt, és nem tudta mire vélni a meghívást.

– Ugye, az én kedvemért eljössz? Valkó elment a vacsorára.

Fritz valóban kedves, előzékeny volt. Ettek, ittak, táncoltak, énekeltek, nagyokat nevettek. Sándor karikatúrákat rajzolt, nagy sikere volt. Tíz óra után már csak páran maradtak.

– Mutasd csak a rajzaidat – mondta Fritz.

Sándor átadta. A hadnagy sokáig szemlélte. A többiek körülállták őket. Nevetgéltek, megjegyzéseket tettek. Jó volt a hangulat, majdnem szétfeszítette őket.

– Valóban tehetséges vagy – mondta Fritz.

A többiek hurráztak, és a „hecc” kedvéért vállukra akarták emelni Sanyit.

Megvonaglott az arca. „Fritz most őszintén beszélt vagy hazudott?” Pár napja még azt mondta, hogy Sándor kókler. Valami nem tetszett neki.

De sokáig nem töprenghetett, mert Fritz a vásári kikiáltókat utánozva felállt egy székre, és hangját elváltoztatva, harsányan szónokolt.

– Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Tisztelt publikum! Következő számunkban meg fog ismerkedni a tisztelt publikum Kelet titokzatos misztériumának titkaival. Eljött a tisztelt, nagyérdemű publikum elé Csandrihatta Bogomoré, a szent jógik nagymestere, hogy mindenki előtt felfedje a jövőt. Bogomoré a jövőbe lát! Bogomoré ismer minden embert! Bogomoré a lélek olvasója! Bogomoré előtt nincs titok. Ezért, nagyérdemű és tisztelt publikum, aki kíváncsi jövőjére, vegyen két üres, teljesen tiszta, fehér papírt. Az egyik papírra, de pontosan a közepére, írja fel a következő titokzatos varázsigét: „Egyedem-begyedem tengertánc”, alája pedig ezt a varázsszót: „hebehurgya”.

Kavargó nevetés verődött a falakhoz. Tetszett nekik a móka. Rohantak a papírért. Fritz felemelte a kezét.

– Csend! Egy pillanatra még várjon a tisztelt publikum. Még nem fejeztem be. A másik papírra pedig mindenki írja le a teljes nevét. Semmi mást. A nagymester erről a levélről visszaolvassa a lélek üzenetét.

Felborult a rend. Fritz leugrott a székről. Mindenki papír után kutatott. Fritz az íróasztalhoz ment, a fiókból elővett egy csomó papírt. Nevetve szétosztotta. Sándornak is adott.

– Írjál, de tintával.

– Csak nem foglalkozol grafológiával? – kérdezte Sándor.

– Ne törődjél vele. írd alá a nevedet, és megmondom, mit gondolsz rólam.

– Nincs töltőtollam – mondta Valkó –, különben is butaságnak tartom.

– Írd alá! – kiáltották többen, akik már átadták a papírokat, és türelmetlenül várták a „mutatványt”.

– Ha nem hiszel benne, még inkább aláírhatod. Nem kell félned, hogy a lelkedbe látok. – Fritz átadta a töltőtollat.

– Én hiszek! – kiáltott egy fekete lány. – Először az én írásomat nézd meg.

– Csak sorban.

Fritz mosolyogva összeszedte a lapokat. Leült az asztal mellé. Gondolatokba merült.

Egyesek kuncogtak, mások idegesen pisszegtek. Valaki hangosan felkiáltott:

– De most már mondj is valamit! Fritz felemelte a kezét, intett, hogy csend legyen.

Aztán beszélni kezdett. Egy szavát sem értették. Komoly arccal halandzsázott. Kitört a nevetés.

– Valkóét fejtsd meg! – kiáltotta valaki.

Látta, hogy Fritz elővette az egyik papírlapot. Hosszasan bámulta, aztán Sanyihoz fordult, és beszélni kezdett.

– Te nem vagy felszabadult ember. Tele vagy gátlásokkal, elfojtott szenvedéllyel, és ez végtelenül veszélyes. Veszélyes, mert ugyanakkor robbanékony természeted van, és megdöbbentően sok tartalék energia halmozódik fel benned, ami utat keres. A felgyülemlett energia kitörése kétirányú lehet.

Vagy valami művészi alkotásban, vagy pedig a bűnözésben csapódhat ki.

Éva kínosan feszengett. „Hát ennyire üres ez a Fritz? – tűnődött. – Ezt a gátlási teóriát pár hete olvastam valamelyik filozófusnál, talán Adlernél vagy Freudnál, nem tudom. Nem, ez nem tréfa… Látom, Fritz komolyan csinálja… Ők nem, de én tudom, hogy Fritz mennyire hisz a misztikumban.”

Az igazi csalódás azonban csak ezután következett. Pár nap múlva apja nem a szokásos időben jött haza az iskolából. Beesteledett. Nyugtalan volt, sejtések gyötörték. Azt hitte, apjával valami baj történt, hiszen nem szokott kimaradni. Arra gondolt, felhívja az iskolát telefonon. De kit hívjon? Ilyenkor már nincsenek bent.

Pár perccel tíz óra előtt a Közoktatásügyi Minisztérium egyik küldönce jelent meg, egy levelet adott át. Apja küldte. Azt írta, hogy napközben több alkalommal kereste telefonon, de nem találta őt az egyetemen. A miniszter megbízásából huzamosabb időre vidékre utazott egy bizottsággal. Ne nyugtalankodjék. Majd ír.

Megnyugodott. Különösen az örvendeztette meg, hogy apját a miniszter ilyen feladattal bízta meg. Napok múlva Egerből, Debrecenből, Szegedről kapott egy-egy levelezőlapot. Apja csak annyit közölt, jól van, nemsokára hazajön.

Nagyon egyedül érezte magát a lakásban. Tanult. Egész nap tanult. Nehezen ment, mert gondolatai Fritzen és Sándoron jártak. Észrevette, hogy egyre többet gondol Sándorra, aki a vacsorát követő másnapon Olaszországba utazott. Egyre idegesebben várta a leveleit. Ha a jelzett napon nem kapott levelet, nyugtalan volt. Ez megzavarta. Csak nem szerelmes a festőbe? Sokszor eszébe jutott a gugger-hegyi délután, és most utólag sem tudja megmagyarázni, miért erőszakolta ki azt a csókot.

Egyik nap aztán apja is hazatért. Megrémült, amikor meglátta. Megöregedett. Tudta, érezte, hogy valami tragikus történt, de hiába faggatta, apja a levegőbe bámult, és nem felelt. S aztán pár hét múlva úgy gondolta, megfejtette a rejtélyt.

Az egyik napilapban egy rövid hírt olvasott. Arról szólt, hogy Tímár Mihályt, az évek óta Kalmár István álnéven bujkáló kommunista felforgatót a rendőrség elfogta, a statáriális bíróság pedig halálra ítélte. Az ítéletet végrehajtották.

Éva akkor vette észre, hogy apja teljesen ősz.

Így ültek, mozdulatlanul.

– Éva – kérdezte egyszer az apja. – Te beszéltél valakinek arról, hogy Tímár Mihály és Kalmár István azonos?

Hosszan gondolkodott. „Miért kérdezi ezt apa?”

– Igen, azt hiszem, Sanyinak említettem, ha jól emlékszem, az olaszországi útja előtt mondtam neki.

Apja nem válaszolt, kiment a szobából.

Többé nem beszéltek Tímár Mihályról. Pár nappal később apja behívta magához, s nagyon határozottan, ellenkezést nem tűrő hangon, szinte parancskiadásszerűen a következőket mondta:

– Éva, a mai naptól kezdve Valkót nem ismerem. Ide többet nem teheti be a lábát. – Közbe akart szólni, de apja határozott mozdulata, szemének villogása némaságra ítélte. Azelőtt soha, de akkor nagyon félt apjától. – Azt is megtiltom, hogy találkozz vele. Nem, ne kérdezz semmit, nincs magyarázat, és soha többé nem akarok arról az alakról hallani. Meghalt. Tudom, fáj. Nekem is nagyon fáj.

Aznap este, másnap s a következő napokon is faggatta apját, az okot akarta tudni, Sanyi védelmére szeretett volna kelni, de apja hallgatott.

Aztán, mikor Sándor egy év múlva mit sem sejtve hazajött Olaszországból, titokban találkoztak. Sándor is megkísérelte, hogy találkozót és magyarázatot kérjen, de hiába.

Éva felriadt. Fájt a szeme, s mintha tüzes karikák ugráltak volna előtte. Az volt az érzése, hogy fénylik a szuroksötét.

Felfigyelt az egyre erősebben zuhogó vízre, de tudatát teljesen lekötötték a múlt emlékképei. Ügy érezte, Sándor ok nélkül haragszik rá, mert mióta eldöntötte magában, hogy őt szereti, azóta nem vétett ellene. Hiszen azt sem titkolta, amikor Fritzet szerette. Ha annak idején Fritzé lett volna, bizonyára elmondta volna Sándornak, de ő mindazt, ami közte és Fritz között történt, el akarja mondani. De eddig nem volt módja rá. Persze, nem szabad igazságtalannak lennie hozzá. Aki annyi mindenen keresztülment, mint Sanyi, annál érthető ez az idegállapot. Ellágyulva gondolt a férfira, és úgy érezte, átérzi szörnyű nagy fájdalmát és szenvedését. Sándor beteg, nagyon beteg ember, s ha csak a teste lenne elcsigázva, azon könnyen segíthetne, de a lelke beteg, és azt csak türelemmel, szeretettel, melegséggel lehet meggyógyítani. Vajon lesz-e ideje rá, vajon lesz-e ereje hozzá. „Nem tudom – gondolta –, semmit sem tudok. Csak azt érzem, hogy Sándort szeretem. Ügy szeretem, ahogyan van, betegen, gyengén, elcsigázva. S ha szeretem, meg kell gyógyítanom őt. Gyűlölet veszi körül, mindenki gyűlöli őt, pedig senkit sem akart bántani. Félek a haláltól, nagyon-nagyon félek, szeretnék élni. De ha Sanyit elpusztítják, vele pusztulok én is.”

„Apa azt mondta, meghalunk. Apa nem szokott feleslegesen beszélni, de nekem valami azt súgja, hogy túléljük. Még két napig élünk – ezt mondta apa meg Sándor is. És milyen érdekes, nem tudom elképzelni a halált. Egyszerűen képtelen vagyok elhinni. Ha úgy lenne, ahogyan apa jövendöli, akkor… akkor csak egy, egyetlenegy értelmes dolog maradna még hátra. Akkor most oda kellene mennem Sanyihoz, és azt mondani neki: a tied akarok lenni. Tégy magadévá, mert csak két napunk van, mert csak két nap az élet már, és ez alatt a két nap alatt legyünk nagyon boldogok.” Elképzelte a többiek megbotránkozását, de aztán arra gondolt, hogy mit számít a hullák megbotránkozása. Mert ha csak két napot élnek már, akkor mindannyian hullák, akkor mindent szabad. S mit szólna Sándor? Talán elhinné, hogy teljesen az övé, és szeretni akarja, nem pedig gyűlölni.

Megmozdult. A vízbe lépett, és Sándorhoz gázolt.

Az alvók nehéz lélegzése betöltötte a fülkét. Megnézte az óráját. A világító számlap negyed hatot mutatott. Sóhajtott, és lefeküdt az alvó férfi mellé. Mint a világtalan, kitapogatta a férfi arcát, ujjai lágyan követték a beesett, meggyötört arc kemény, csontos vonalát, aztán maga sem tudta, miért, sírni kezdett. Megcsókolta a homlokát. És nem szólt, és nem mondta: a tiéd akarok lenni, csak sírt, sírt, keservesen és nagyon őszintén, enyhülést adó bűnbánattal.

Valkó felriadt, aztán, hogy felismerte, szorosan magához vonta. A hosszú álom megnyugtatta idegeit, frissítően hatott rá, erősnek érezte magát, hideg nyugalom áradt szét benne. A fal felé húzódott, másik kezével kihúzta a takarót, magukra terítette. Éva a férfi mellére szorította fejét, remegő karjával nyakát ölelte. Így feküdtek sokáig.

Egymáshoz simult, mozdulatlan testük átmelegedett. A lány könnyei a férfi kezére hullottak.

– Ne sírj – vigasztalta Sándor, és megcsókolta Éva könnyes arcát. – Ne sírj… és bocsáss meg.

– Nagyon szeretlek…

– Tudom. Nem akartalak megbántani. – Majd hosszú hallgatás után: – Nagyon fáj… minden… minden nagyon fáj… Tudod, az élethez szerencse kell. – Gyengéden megsimogatta a lány arcát. – Az életet mindig esztétikai tartalmak szerint néztem. Minden, ami szép, mondogattam magamnak, az jó.. Tehát szépet kell cselekedni, mert az egyenlő a jó cselekedettel. Zavaros vagyok kicsit, nem tudom jól megmagyarázni.

– Azt hiszem, értelek…

– Szép volt Bottliktól, hogy gondolt a tábornokra, és… nem, ez butaság, ezzel nem tudom megmagyarázni, pedig érzem, s magamban tudom is, hogy mi volt ebben a bűnös, de azt eltakarta szemem elől a szép.

– Ne gyötörd magad, Sándor… Szép az, hogy megtaláltuk egymást. Szép az, hogy egymásé vagyunk, szép az, hogy itt vagy mellettem, hogy érezlek, és ez mind-mind nagyon jó.

– Nem olyan könnyű – mondta Sándor.

– Néha leéli az ember az életét, azt gondolja, hogy mindig becsületes volt, aztán jön egy villanás, és annak világánál egészen másként hatnak a színek, más értelmet nyernek a fogalmak, más tartalmat kapnak a szavak…

Éva nem válaszolt, és Sándor azt gondolta: „Nem érti. Persze hogy nem érti. Pedig el kell mondanom, ki tudja, mikor lesz rá alkalmam újra.”

– Éva – folytatta Sándor, és nyitott szemmel a kavargó sötétségbe bámult –, emlékszel még rám, amikor diákkoromban innen a pincéből trógeroltam a lakóknak a tüzelőt?

– Emlékszem.

– Én voltam a leglenézettebb. Nekem mindenki parancsolt. Én még a vicének is kezet csókoltam, hogy a liftet engedje használni. Kezet csókoltam, és lenéztem őt. Fel, az emeletre bámultam. Oda akartam jutni, azok közé, akik ott laktak. És elnéztem és lenyeltem minden sértést, mert nem mertem megbántani őket. S ha véletlenül kedvesen szóltak hozzám, elsírtam magam örömömben. Egyszer megkérdezte Bottlik: „Mondd csak, te kölyök, mióta hordod a fát már nekem?” „Egy hónapja múlt, méltóságos úr” – válaszoltam. Nem volt méltóságos, nem tiltakozott, bezsebelte. Rám nézett. Azt mondta: „Szólj, kölyök, én mindig adok a trógeroknak havi borravalót.” Tróger. Én voltam.

– Sanyikám…

– Hallgasd csak, Éva, mert fáj… mert én mindent… érted ezt?… mindent elnéztem Bottliknak, csak fogadjon be… Fogadjanak társul a Bottlikok… Lopnak, csalnak… mit számít az… a lényeg… érted, a lényeg a fontos. Tudod, mi volt a lényeg? Hogy én is Valkó úr legyek, művész úr legyek, hogy ne én hajlongjak a vice előtt, hanem ő, hogy a Bottlikok is azt mondják nekem: foglaljon helyet, művész úr, vagy pláne: parancsolj, kérlek, Sándorkám. Mert otthon, az óbudai házban és Rózsi néninek, a szomszédoknak, a gyerekeknek örökké csak Sandri, lapaj Sandri maradok. Én mindig védtem a Bottlikokat. Én Ferivel szemben is védtem őket. Én olyan nagyon védtem őket, hogy amikor elítéltek, amikor megkínoztak, amikor a halálmezőkre kergettek, Ferit gyűlöltem, Ferit okoltam mindenért és nem Bottlikot meg Kohlért, akik gyűlölnek, akik fegyvert emeltek rám. Feriék sohasem gyűlöltek, s tőlük szakadtam el, és azokhoz akartam tartozni, akik sohasem bocsátanak maguk közé. És most az fáj, hogy sehova sem tartozom. De valahova tartozni kell. Mert így nem lehet élni…

Éva mutatóujjával lágyan lefogta a férfi száját, és megcsókolta.

– Még visszajutunk oda…

– Soha – lihegte a férfi –, soha.

– Miért ne?

– Késő! Meghalunk. – Mikor ezt kimondta, maga is megrémült. Nem akarta, mégis kimondta. Egyszerűen, világosan, érthetően. „Meghalunk.” Mintha száraz matematikai képletet mondott volna ki.

Éva hangja ugyanúgy kongott, olyan üresen, mint a férfié, amikor megkérdezte.

– Meghalunk?

Sándor megcsókolta a lány homlokát.

– Talán még három napig élünk – suttogta Sándor. – A vizet nem tudjuk elállítani.

– Ne beszélj – mondta Éva, és forró kezét a férfi szájára tette. – Nem, én érzem, hogy nem halunk meg. Többé ne mondd ki. Többé ne gondolj erre.

Sándor azt gondolta: „Sokat olvastál. Ezek már nem a te szavaid. Valamelyik regényhősnek a szavait ismétled. Most majd azt fogod mondani: nekünk azért kell élnünk, mert még sohasem voltunk boldogok, mi jogot szereztünk a boldogságra… vagy ehhez hasonlókat. Tudom, én is olvastam efféléket.”

Éva azonban nem szólt, Valkó tovább pergette gondolatait. „Nagyon egyszerű ez. Nagyon egyszerű. Minden egészséges ember élni akar. Én is, te is. De vannak sokat szenvedett emberek, akik bele tudnak nyugodni a halálba. Ha most úgy tennél, mint dr. Vándor.” Eszébe jutott az életerős kolozsvári orvos. A Don közelében voltak. Egyik este Vándor lefeküdt, és azt mondta: „Meg fogok halni!” És többé nem kelt fel. Három nap múlva meghalt. Nem volt semmi baja, csak az életereje hagyta el… Talán így kéne tenni. Magához vonta a lányt, szenvedélyesen megcsókolta.

– A2 a szörnyű – suttogta Éva –, hogy tehetetlenek vagyunk.

– Igen, a betont nem tudjuk átvágni – felelte.

Ekkor csobogva megindult a víz. Éva felugrott. Az asztal felől motozás hallatszott.

Sárgán loccsant szét a fény. Sándor hunyorított, de látta, hogy mint a feltört forrásból, vastag sugárban ömlik a víz. Aztán Fritzre nézett, aki összeszorított szájjal állt az asztal mellett. Arcizmai ugráltak.

Sándor felült, hátát a falnak támasztotta, és gondolkodva dörzsölte az állát.

– Csináljatok valamit! – hallotta Bottlik hörgő hangját. – Csináljatok valamit.

Látta, hogy Bottlik kétségbeesve bámul a hajóládákra. Sándor nem volt kárörvendő, de most mégis afféle furcsa érzés kerítette hatalmába.

– Fritz, drága Fritz, gyere segíts… tegyük fel ezt a ládát az asztalra… Fritz! – könyörgött a magánzó. – Mindenem tönkremegy…

– Mit akar azokkal a ládákkal? Jó helyen vannak…

A víz már kétujjnyira ellepte a ládák alját. Az öreg a vízbe ugrott, ott topogott eltorzult arccal. Szeme könnyes volt.

„Most biztosan hozzám fog jönni” – gondolta Valkó, és nem tévedett.

Bottlik megragadta a karját:

– Sanyi, Sándorkám!… Gyere… nagyon kérlek, az Isten szerelmére!… Sándorkám, fiacskám, én meghálálom… a ládák… minden vagyonom a ládákban van, mindenem! Hát… én is mindig segítettem rajtad… ugye, te megérted, ugye, te segítesz? – A ráncos arc barázdái megteltek könnyel.

– Térjen magához, Bottlik bácsi… – mondta Sándor rábeszélő hangon. – Az életünket kellene most megmenteni, nem a ládákat.

Bottlik görcsösen sírt, érthetetlen szavakat dadogott. Sándor megsajnálta, de semmi kedve sem volt a vízbe lépni. Elfordult, és szeme a még mindig ájultan fekvő tábornokra siklott. Azt gondolta: „Köhlernek a legjobb, ö már nem tudja, mi történik, nem hallja ennek a veszett öregnek az üvöltését, nem látja, milyen erővel ömlik a víz.”

„Ez több, mint huszonöt liter percenként – villant át agyán. – Ha nem csökken a víznyomás, vagy nem áll el, még két napig se húzzuk ki.”

Bottlik hisztérikusan ordibált, mintha eszét vesztette volna. Nekiugrott a legfelső ládának, és cibálni kezdte. Nem törődött semmivel, nekifeszült a tábornok ládájának, tolta, ráncigálta. Belekapaszkodott a tenyérnagyságú lakatba, és megpróbálta lerántani. Azt persze nem tudta, hogy abban a ládában voltak a tábornok ezüstjei és porcelánjai.

– A ládáim!‘ – visított Bottlik. – Segítsetek!…

Sándor megcsóválta a fejét. Látta, hogy Éva a fülére szorítja a tenyerét, Simon pedig magába roskadva ül az ágyon.

– Csak ne üvöltene úgy, mint a sakál. A többieket is megbolondítja – súgta Sándor Évának. – Már engem is idegesít.

– A ládáim!… – Bottlik könyörögve tárta szét a kezét. Mikor látta, hogy senki sem mozdul, újból üvölteni kezdett.

Az őrnagy dühösen kifakadt.

– Jöjjön el a ládáktól!… Nem hallja!? Bottlik se látott, se hallott.

Fritz odalépett hozzá.

– Bottlik! – kiáltott a magánzóra. – Bottlik!

Fritz az arcába vágott. Még estében elkapta, és mint egy csecsemőt, a karjába emelte, és lefektette az ágyra.

Bottlikot Fritz ökölcsapása elkábította, de nemsokára magához tért.

Vannak esetek, amikor a kijózanodás az idegrendszer teljes felbomlását eredményezi. Vannak emberek, akik egész életüket álmok között élik le, s ha valami józan erő a földre kényszeríti őket, az a pusztulásukat jelenti, mert a valóság tapintása és felismerése rádöbbenti őket eddigi életük céltalanságára. Bottlik a földön élt. Nem álmodozott. De mint a morfinisták, ő is rabja volt a meggazdagodás szenvedélyének. Hitte, hogy az életben az erősebb mindig felfalja a gyengébbet. Bottlik élni akart. Hamarosan felismerte, hogy egy olyan gyenge, komikus külsejű emberkének, mint amilyen ő volt, csak a pénz, a vagyon adhat erőt, mert pénzért mindent megvásárolhat, szerelmet, barátságot, tisztességet, elismerést, kitüntetést, de rájött arra is, hogy az a bölcs ember, aki sohasem dicsekszik erejével, mert akkor felfalják a pondrók.

Tehát védekezni kell, játszani kell, szegénységet és elesettséget kell mutatni, és mindig sírni, és mindig panaszkodni kell.

Micsoda pompás élvezet és micsoda kéjes öröm volt számára, amikor sajnálkozva nézték esetlen, csenevész külsejét, szomorú arcát. Belül ujjongott, és nevetve dünnyögte: „Nevessétek csak Vilmos bácsit, sajnáljátok csak Vilmos bácsit, higgyétek csak azt, hogy Vilmos bácsi ostoba, Vilmos bácsi szánalmas, csak higgyétek, kedveskéim. Vilmos bácsi tudja, hogy ki tudna fizetni benneteket a mellényzsebéből, Vilmos bácsi suttyomban nevet rajtatok, mert feleségeitek már sokszor háltak Vilmos bácsi ágyában, ó, nem a Göncöl utcai, szerényen berendezett lakásban, hanem a szentendrei villában vagy a hídvégi kastélyban. Bizony ám. Az örömöket szerényen is élvezheti az ember.” Bottlik csendben élt, és gyűjtögette a vagyonát hangyaszorgalommal.

Elbódította őt a gyűjtés, mint az alkoholistát a bor okozta mámor. Híres festményeket gyűjtött, és titokban tartotta. Néha azt olvasta az újságban, hogy kéregető koldusok lakásán vagyont érő papírokat és aranyat találtak. Ilyenkor borzadva gondolt a halálra, és szinte maga előtt látta a napilapok vastag betűs címeit. „Szenzációs felfedezés a Bottlik lakásban. Ki fogja örökölni a hatalmas Bottlik-vagyont? A Tizianok és a Rubensek titka…”

Amikor a ház rájuk omlott, már érezte a fokozódó idegességet, és képtelen volt küzdeni ellene. Félelem és kétségbeesés szorongatta torkát, de maradék erejével még türtőztette magát. Agyában egyre fájdalmasabban ismétlődtek a tompa nyomások, és az volt az érzése, valami idegen test feszül az agytekervényeire.

Egy idő óta úgy érezte, mintha ebből az idegen testből, amely szinte önálló életet kezdett a koponyájában, parancsszavak, utasítások hangzottak volna el. Szörnyűséges parancsnok és képtelen utasítások. Hosszasan eltűnődött. Lehetséges-e, hogy az ember agyában két merőben ellentétes akarat működjék? Szerette volna megkérdezni, de nem merte. Félt, hogy őrültnek hiszik a többiek. Amikor az idegen agytól megkapta a parancsot, hogy mentse meg a ládáit, érezte, hogy butaságot tesz, mégis cselekednie kellett.

Mióta Fritz megütötte, nem hall semmiféle utasítást, csak mély ürességet és szomorúságot érez. Fájdalmai is vannak. De milyen érdekes. Nem az arca fáj, nem Fritz öklének a nyoma, hanem a mellében fáj valami iszonyúan. Talán a lelke fáj? De hiszen lélek nincs, és ami nincs, az nem is fájhat. Az érzései fájnak? Tulajdonképpen mindegy, hogy mi fáj. A fájdalom a fontos. Fájhat a félelem is. Félelem. Fél? Minden ember fél. ö nagyon fél. Nem tudja, hogy mitől, de nagyon fél, és most már abban is biztos, hogy hullámzó fájdalma és határtalan félelme összetartoznak. Valahol azt olvasta, hogy a fájdalom szüli a félelmet, a félelem újabb fájdalmat okoz. A fájdalmat valószínűleg a haláltól való félelme okozza. Borzalmasabb körülmények között fog meghalni, mint azok százan odaát; akiknek a halálát ő okozta. Fritz azt mondta, hogy ő okozta a lakók halálát. Betont és vasat lopott. Lehet, hogy a bombát is ő dobta a házra, és a háborút is ő robbantotta ki.

Két napon belül elpusztulnak. Varga Aranka is elpusztult a földszint egyből. Ki fog most ezután köszönni neki olyan kedvesen csicsergő madárhangon? Aranka elpusztult. Fritz jól kieszelte. Nyilván idegesíteni akarja őt, mert tudja, hogy milyen kincsek vannak a ládáiban, és meg akarja kaparintani őket. Német. Rabló német. De azért sem gyilkos ő, azért sem halt meg Aranka, azért sem lesz a vagyona másé. Még a gondolat is őrjítő. Meghalni? Elpusztulni? Nem, nem. Másé legyen mindene? Ekkor váratlanul az agyába hasított a fájdalom megint. Ordítást és jajveszékelést hallott. „Meghalsz! Meghalsz! Gyilkos vagy!… Gyilkos vagy!”

Alaktalan arcok nyüzsögték körül. Az arcokon nem volt szem, és nem volt száj. Csak iszonyat volt. Az arcok sírtak és kiáltottak. Kocsonyásak voltak, és véres csápok nőttek ki belőlük. És azt üvöltötték: „Meghalsz! Meghalsz!” Agyában újból szétömlött a fájdalom: szúrt, dübörgött a koponyája. Aztán váratlanul megszűnt minden, a kiabálás, a látomás, a fájdalom. Mély csönd vette körül és nagy-nagy fényesség. Nem érzett semmit. Később forróság öntötte el, és nem emlékezett semmire. Arra sem, hogy hol van, és arra sem, hogy van. Semmire sem emlékezett, és semmit sem tudott.

Órákig viaskodtak a beáramló vízzel, és most a csupasz matracon ültek törökülésben, mert a víz már elérte az ágyak magasságát. Fáradtak, ázottak voltak, és lihegtek. A tábornok féloldala és nyelve megbénult, nagy erőlködéssel érthetetlen hangokat préselt ki a torkán. Ájulásban érte őt a bénulás, semmit sem érzett. Gondolkodni azonban még összefüggően tudott, s világosan látta, hogy mi történt az elmúlt órák alatt.

Nézte az elkeseredett arcú, fáradt Fritzet, aki ott ült Valkó mellett, látszólag olyan békésen, mintha legjobb barátja lenne. Aztán Bottlikra emelte a szemét, aki földerült arccal ült az ágyán, ölében tartva a rádiót, amit Valkó sebtében újra összeszerelt neki. A rádióban zene szólt, a Tannhauser-nyitány. A tábornok beletemetkezett a komor dallamba, és ahogy a szeme megpihent a vízen, mely olyan sima és mozdulatlan volt, mint a tükörlap, egy pillanatig úgy tűnt föl neki, mintha valahol a hegyek között, egy tengerszem partján pihenne. Lehunyta a szemét, és visszazökkent a valóságba. Itt vannak az óvóhelyen, élve eltemetve, s a víz tükrén nem fatörzsek, hanem szalmaszálak úszkálnak, nem a napfény villózik a vízen, hanem a lámpa szétszórt fénypikkelyei. Szerette volna megmondani Simonnak és a többieknek is, kár az erőlködésért, nyugodjanak meg Isten akaratában, és vegyék tudomásul, hogy így kell elpusztulniuk. Nem érdemes zúgolódni, mert semmi cél sincs, és valószínűleg annak is oka van, hogy Isten ilyen halállal sújtja őket. Nagyon bántotta, hogy nem tudott szólni, sok felesleges erőlködéstől mentette volna meg őket. De nem figyeltek rá, elmerültek abban a meddő munkában, ami sok eredménnyel nem biztat. Igaz, úgy-ahogy sikerült eltömni a falrepedést, de milyen áron, és meddig fog tartani? A víz úgyis hamarosan kimossa a rongydarabokat. Bolondok, hát nem tudják, hogy a víz ellenállhatatlan és legyőzhetetlen? Most ott ülnek félmeztelenül, és remegnek a hidegtől, mert igyekeztükben nemcsak a takarókat, de még saját ruháikat is feláldozták. Az ő takaróját is elvették, még jó, hogy bélelt bundáját meghagyták. Elment az eszük. Eltömték a falrepedést, és tüdő- és mellhártyagyulladást fognak kapni. Éva már most úgy vacog, mintha beteg lenne. Az a Valkó meg azt gondolja, hogy ha átkarolja Évát, akkor nem fognak fázni? Legalább Fritznek lett volna esze. De nem, ő is megbolondult. Most aztán fázhat. Milyen izmos gyerek, mennyivel izmosabb Valkónál. Simon viszont olyan, mint a csontváz. Nem gondolta volna, hogy a tanár ennyire sovány, felöltözve kövérebbnek látszik. Vajon Valkónak mitől sérült meg az alsókarja, csupa vér… Valószínűleg akkor sérült meg, amikor ő még ájultan feküdt.

A tábornok most azt látta, hogy Bottlik felemelkedik ültében, aztán lelép az ágyról a vízbe:

– Mi van, kérem? Strandolunk? Fürdőcskézünk? – hallotta vidám hangját. – Hehe… igen.

„Szegény Vilmos, mi történt vele?”

– Hu… hu… de… forró! – kiabált Bottlik, közben a fogai vacogtak. – Hé! Fürdőmester! Hallja? Magához beszélek! Hu… Hu… az istenit… mester, engedjen egy kis hideget hozzá…

„Szegény Vilmos – gondolta a tábornok –, szegény barátom.”

Bottlik ott tántorgott a vízben, és hóna alatt szólt a rádió:

– A Führer főhadiszállásáról jelentik: Az a nagyszabású hadművelet, amely a Führer személyes irányításával az ellenség által körülzárt Budapest felszabadítására irányul, döntő szakaszába lépett. A Waffen-SS páncélos hadosztályai ellenállhatatlanul előretörtek Budafok és Budaörs nyugati határáig…

Aztán Bottlik suttogását hallotta a tábornok:

– Figyeljen, kedves fürdőmester úr, figyeljen.

Látta, hogy Fritz bosszúsan leintette az öreget, pisszegett, de Bottlik tovább beszélt.

– Fürdőmester, hajoljon csak közelebb.

– A fene enné meg ezt a vén marhát – morogta Fritz –, most nem értettem tisztán.

A pillanatnyi csendbe vad fegyverropogás zaja vegyült, Bottlik odament Simonhoz, és a füléhez hajolt:

– Én megmondtam a kegyelmes úrnak. Nézd, Gusztáv…

Aztán a bemondó hangja elnyomta Bottlik suttogását.

– Szálasi Ferenc nemzetvezető távirati úton mondott köszönetet a Führernek… Más. Gyepűszállásról jelentik, Szálasi Ferenc nemzetvezető a hétkötetes hungarista alkotmányon munkálkodik.

– Nekem maga, fürdőmester, nem dirigál! – ordította Bottlik.

Ekkor Fritz felugrott, és ököllel a kis ember fejére csapott. Bottlik eldőlt, mint egy zsák. Simon utánakapott, a rádió közéjük szorult. Fritz elvette a rádiót, és Bottlikot az ágyra fektették.

„Szegény Vilmos – gondolta a tábornok –, szegény barátom” – de megszakadt a gondolat, mert a gyomra táján újra érezte az iszonyatos, hasogató fájdalmat. Aszott kezével odakapott, hangosan felnyögött, és elsötétült előtte minden.

Csend volt. Bottlik és a tábornok ájultan feküdt. Valkó az ágyon ült. Látszott rajta, hogy nem tért még magához teljesen. Az előbb, a beömlő vízzel folytatott küzdelemben, annyira kifáradt, hogy éhezéstől legyengült teste nem bírta már, és a vízbe szédült. Éva kapott utána, odacibálta az ágyhoz, és lefektette. Azóta kornyadozik ott az ágyon, mint akit fejbe vertek.

Éva szomorú, anyás tekintettel nézte egy darabig, aztán apjához fordult.

– Apa, biztosan éhes lehetsz – mondta, és elővette az élelmiszeres dobozt. Kirakta a maradék kekszet és a csokoládét. – Egyetek – tette hozzá, aztán Valkónak is kekszet nyomott a kezébe, odaült mellé az ágyra, és biztatóan rámosolygott.

Fritz komor arccal meredt maga elé, s az elnémult rádiót bámulta. Mióta a készülő hungarista alkotmányról szóló hír elhangzott, szünetelt az adás. A készülék jó volt, halk, folyamatos sercegés hallatszott belőle.

Évának eszébe ötlött, hogy Fritz biztosan nem tudja, hol tartja a tábornok az élelmiszeres kosarat.

– Fritz – mondta halkan –, a csomag a ládák tetején van.

Az őrnagy előbb értetlenül bámult rá, aztán mikor megértette, miről van szó, fölnyúlt a kosárért. Odavitte az asztalhoz, kivett belőle egy darab kenyeret és egy fedővel letakart lábast. A lábasból sült húst vett ki, és mohón enni kezdett.

Éva figyelte, és egyszerre elviselhetetlen éhséget érzett, pedig éppen rágta a kekszet. „A hús… hús” – zakatolt agyában, s alig tudta megfékezni követelőző vágyát, hogy oda ne ugorjon az asztalhoz, kikapjon ő is egy darabot a lábasból, és hosszú hetek óta először húst egyen, húst. Mintha megbabonázták volna, úgy meredt a lábasra. Elképzelte, hogy az edényben zsírban sütve ott fekszenek a nagy hússzeletek, nagy, sovány darabok.

Észre sem vette, hogy Fritz őt nézi.

– Éva – hallotta távolról Fritz hangját.

Felkapta a fejét, s a férfi tekintetéből kitalálta, hogy tudja, mire gondol. Elszégyellte magát, lehajtotta fejét, s újabb darabka kekszet vett a szájába.

– Éva – hallotta újra –, tessék, egyél te is!

Fritz jókora darab húst nyomott a kezébe, s ő örömtől sugárzó arccal vitte oda apjához. A húst háromfelé szakította: egyik darabot apjának adta, a másikat Sándornak, s a harmadikba maga harapott bele. Lassan rágta, hogy minél tovább tartson, és közben a vízre, majd a falrepedésre nézett.

– Lassabban folyik – mondta alig hallhatóan.

Valkóék követték a lány tekintetét, nem szóltak, csak helyeslően bólintottak. „Talán – gondolta Éva –, ha nem lesznek olyan éhesek, jobb kedvük lesz. Talán a helyzetet is másképpen fogják látni. Lehet, hogy igaza van Fritznek, és véglegesen el tudnák tömni a repedést, hiszen most sokkal lassabban folyik a víz. Érdemes lenne. Mert nem biztos, hogy Sándort kivégeznék a németek. Beszélni kellene Fritzcel. Hiszen Fritz nem vadállat, nem igazi náci. Akkor nem adott volna a húsból. Meg aztán Sanyi is hibás. Nem kellett volna ennyire kiélezni a helyzetet. Talán Fritz nem vette volna elő a pisztolyát… Pisztoly. Érdekes, Fritz azt hiszi, hogy a fegyvert Sándor rejtette el. Pedig nincs is Sándornál. Apa felvette a földről. Vajon hova rejtette?”

Éva Fritzre nézett. Az SS már befejezte az evést. Felvette az asztalról az egyik lábast, ivott. Arca megváltozott, vonásai kisimultak, szinte sugárzott arcáról a bizakodás és az erő. Simonék is végeztek. Éva elcsomagolta a maradékot. Apjához fordult.

– Jobban érzed magad? – kérdezte. Simon bólintott.

– És te? – Sándorra nézett.

– Már nincs semmi bajom.

Éva megkönnyebbülten lélegzett. Mondani akart valamit Sándornak, amikor váratlanul megszólalt Fritz.

– Tanár úr. Én úgy is, mint rangidős, úgy is, mint hivatásos katona, ezennel átveszem itt a vezetést. Alaposan felmértem az összes lehetőségeket. Figyelnek? Gondolkozzunk higgadtan.

– Mondd csak – felelte a tanár.

Fritz felült az asztalra, lábát az egyik székre tette.

– Össze kell fognunk – folytatta Fritz. – Vili bácsira nem számíthatunk. Ügy látszik, idegösszeroppanása van. – Bottlikra nézett. – Talán, ha most kialussza magát, rendbe jön. Nagybátyám, látják, halálán van. Maradunk mi négyen. Buda szilárdan a kezünkben van. Biztosra veszem, hogy az orosz gyűrűt egy-két napon belül felszámoljuk. Hárman, Éva, maga, tanár úr és én nem élhetünk orosz megszállás alatt. Közös érdekünk a győzelem. Ha netalán az oroszok kezébe kerülnénk… – elhallgatott.

– Mire gondolsz? Folytasd – mondta Simon.

– Mire? Hát arra… végeredményben maga is hozzánk tartozik… Tanár meg tartalékos tiszt is… meg aztán… hiszen tudja… ismerem a kommunistákat.

– Értelek – mondta Simon bizonytalanul.

– Majd később – folytatta Fritz –, még négyszemközt mondok valamit a tanár úrnak.

Éva rosszat sejtve nézett apjára.

– Apa, mi ez a titkolózás? Simon megrázta a fejét.

– Nem tudom, Fritz mire gondol… Én… ha… – zavarba jött, megnyomkodta a homlokát. – Én tényleg nem tudom… Nekem tulajdonképpen mindegy… egészen mindegy…

– Nekem nem mindegy… – mondta a lány.

Sándor megfogta Éva kezét.

– Hallgass – kérte a lányt.

– Valkó – folytatta az SS, és figyelemre sem méltatta Éva megjegyzését –, téged megértelek. Azt is sejtem, mi játszódik le benned.

– Erre én is kíváncsi vagyok – jegyezte meg csendesen Valkó.

– Egyszerű. Kényszermunkára ítélt politikai fogoly vagy. Kommunista…

Éva látta, hogy Sándor szólásra nyitja a száját, hogy tiltakozzon. Megfogta a férfi kezét.

– Lehet, hogy tiltakozol – folytatta Fritz. – Nem lényeges. A tények beszélnek. Szökevény vagy, agyonütötted a parancsnokodat, szóval, ha elfognak, kötelet kapsz. Valószínűleg elszámítottad magad. Tudod, hogy a környék német kézen van, tehát nem érdeked, hogy idő előtt szabaduljunk. Így van?

– Mondd tovább.

– Nézd, Valkó. Ha mi győzünk, rád és általában az olyan emberekre, mint te vagy, nincs szükség. Egyszerűen azért, mert zavarnátok az új világrend kialakítását. De nektek sincs szükségetek rám, mert tudjátok, hogy halálomig harcolnék a kommunizmus ellen és mindenfajta hülye demokratikus rend ellen. – Elhallgatott, Valkóra nézett.

– Befejezted? – kérdezte Sándor.

– Nem. Még azt akarom mondani, szeretek élni, és szeretnék innen kiszabadulni. Mivel tudom, hogy ezt te megnehezítheted, akadályozhatod, sőt, segítséged nélkül nehezen képzelhető el, azt javaslom, kössünk szövetséget.

Valkó elmosolyodott.

– Pár órával előbb én mondtam ezt. Azt felelted, hagyjalak békén.

– Akkor még én is úgy gondolkoztam, mint te.

– Szóval, ha oroszok lennének fölöttünk, állnád a szavad?

– Azt hiszem, igen.

– Igen vagy nem?

– Igen.

– S nem félnél attól, hogy kivégeznének, vagy fogságba vinnének?

– De félnék.

– Akkor?

– Tehát én is bízzam a te szavadban.

– Igen. Ígérem, itt, tanúk előtt, meg foglak védeni.

Valkó Évára, majd a tanárra nézett. Végigsimogatta a homlokát, aztán megszólalt.

– Fritz. Rosszul ismersz. Én magamban leszámoltam mindennel. Nem hiszek az ígéretedben. Ismerlek titeket. De azért segítek. Nem magamért. Negyvenkettő óta a börtönben, a munkaszolgálatban, a fronton és itthon is annyi borzalmat láttam a ti új világrendetekben, hogy nem tudnék tovább élni benne. Számomra az a halálnál is nagyobb büntetés volna. S ha mégis segítek, azt Éváért, a tanár úrért, a két öregért meg a lelkiismeretem miatt teszem.

Éva közbeszólt.

– Én sem akarok náci rendszerben élni.

– Rendben van – mondta Fritz –, nekem módomban áll sok mindent elintézni. Szerzek nektek útlevelet, és oda mehettek, ahova akartok.

– Útlevelet! – legyintett Valkó. – Kár erről beszélni. Inkább csináljunk valamit.

Éva megfogta a férfi karját.

– Sanyi, én tudom, én érzem, esküdni mernék rá, hogy a rádió minden szava hazugság. Biztosra veszem, hogy itt már nincsenek nácik…

Fritz gúnyosan elhúzta a száját.

– Nácik… Sokat nácizol. A végén még kiderül, hogy Simon Éva is vörös amazon.

– Inkább az, mint nyilas honleány…

– Csak meg ne bánd – Fritz hangja furcsán csengett. – Az oroszok bizonyos dolgokra nagyon érzékenyek.

– Például? – nézett a lány Fritzre. Az őrnagy legyintett. Lelépett a vízbe.

– Mindegy. Kezdjünk hozzá… Valkó, hol van a szögvasdarab? – Valkó felállt. Furcsa érzéseket váltott ki belőle Fritz kétértelmű megjegyzése. De nagyon jólesett neki Éva nyílt kiállása.

– Neked van késed – mondta Valkó –, vedd elő. Próbáljuk levagdosni a szigetelést az ajtóról.

A gumírozott tömítést sikerült az ajtó felső részén összevagdosni, és nagy nehezen kipiszkálni. Sándor és Fritz egymást váltották. Mintegy húszcentiméteres szakaszon pár milliméteres rés tátongott a keret és az ajtó között. „Ha a szögvas darabot ide be tudnánk feszíteni” – gondolta Sándor. Megpróbálták. Nem sikerült.

Pihentek. Sándor a magánzóra nézett. Bottlik mélyen aludt. Aztán úgy tűnt fel, mintha a víz sokkal lassabban emelkedne. „Valószínűleg az ajtórésen már egy kevéske víz lefolyik” – gondolta.

Fritz a magánzó ágyához ment, és a rádióval babrált. Zene szólt.

Később egyik pillanatról a másikra abbamaradt a víz csurgása. A résbe tömött ruhadarabok nedvesen csillogtak, de nem folyt közöttük a víz. Olyan hang hallatszott, mint amikor a lefolyóba lezúdul a víz.

Fritz arca felragyogott.

– Gyorsan! – kiáltotta. – Minden ruhadarabot, mindent ide!… Most újra eltömjük a repedést…

Minden fellelhető textilanyagot összeszedtek, még Bottlik féltve őrzött takaróit is, és hozzáláttak, hogy megint betömködjenek mindent a repedésbe.

Újból hallották az ijesztő hörgést, és tudták, hogy hamarosan ismét folyni fog.

– Tanár úr… – kiabált Fritz – a nadrágját!…

Simon nehezen szánta rá magát.

– Csupa víz, jobb, ha leveszi. Ha végeztünk, felül az ágyra, szárazra dörzsöljük.

Simon, mikor nehézkesen lehúzta a nadrágját, úgy érezte, mintha tekintélyétől fosztották volna meg.

Még a tábornokról és az alvó Bottlikról is leszedték a ruhát. Csak bundájukat és hosszú alsójukat hagyták rajtuk.

A rádió a tízórai hírekben újabb biztató közleményt olvasott fel. A vezér főhadiszállásáról azt jelentették, hogy végig, az egész arcvonalon, a frontvonal kiigazítása miatt, rugalmas, elszakadó hadmozdulatokat sikeresen végrehajtó német seregtestek súlyos veszteségeket okoztak az előretörő oroszoknak. De Buda még a náciké! A Dunántúl egy része még a náciké! És Fritz számára ez volt a fontos.

Aztán a bemondó ismertette a Gyepűszállásról kiadott jelentést. Több száz ellenállót és katonaszökevényt semmisítettek meg a pártszolgálatosok. Szálasi Ferenc hadba szólította a fegyveres nemzetet. A nyugati megyékben megkezdték a tavaszi mezőgazdasági munkálatokat.

Fritz elcsukló hangon dadogta.

– Hallották, tanár úr? Hát nem csodálatos? – Amikor Valkó hamuszín arcát meglátta, vigasztalóan szólt hozzá.

– Ne félj, Valkó… én állom a szavamat, akkor is, ha nem hiszed!

Sándor nem felelt.

Amikor újra megszólalt a zene, tovább dolgoztak. Lélegzésük egyre kapkodóbbá vált. Sándor újra érezte fejében a zsibbadást, de minden erejét összeszedte. Fogalma sem volt róla, hogy miért jutott megint Feri az eszébe. Már nem bánta. Jó volt rágondolni. Érezte, hogy Feri itt van a közelben, talán méterek választják el őket egymástól. S azt is biztosra vette, hogy Feri keresni fogja őt.

Miért bízik ennyire Feriben? Nem tudott válaszolni. Az emlékezés mosolyt csalt arcára.

Aztán eszébe jutottak azok az esték, mikor Feri magyarázgatott neki a profitról meg a tőkéről. Nem értette akkor sem, most sem érti egészen világosan, de valamit már régóta sejt. Aztán azokra a kommunistákra gondolt, akikkel együtt volt a büntetőszázadban meg a börtönben. Mindig álmodoztak… Mennyire megváltozott az arcúk, amikor a forradalomról beszéltek. Forradalom… Igen, ő félt tőle. A vértől, a szenvedéstől, az erőszaktól… De most már… Itt van például Fritz…

– Sanyi! – zavarta meg Éva. A lány sápadtan a falnak dőlt. – Már nem bírom.

Sándor az egyik szék tetején állva gyömöszölte a résbe a ruhadarabokat. Lelépett a székről. Átölelte a lány derekát.

– Gyere, ülj le. – Az ágyhoz kísérte.

– Vesd le a szoknyádat, csuromvíz. Majd kifacsarom belőle a vizet, aztán szárazra dörzsölöd magadat. De addig is mozogj, hideg van itt.

Évának már nem volt ereje a tiltakozásra. Engedelmesen vetkőzött. Fritz lihegve feléjük fordult.

– Mit csináltok? Valkó, gyere, segíts…

– Mindjárt, fordulj el…

Fritz akkor vette észre a vetkőző Évát.

– Láttam én már… – nagyot lélegzett, folytatta – olyat.

– Akkor is fordulj el.

Simon a lány elé állt. Sándor pedig a réshez ment. A tanár is fáradt, bánatos, lehangolt volt.

– Jó reggelt, fürdőmester – szólalt meg hirtelen Bottlik. Észre sem vették, hogy felébredt. Összehúzott szemmel vizsgálta a mennyezetet. – Na, milyen időnk lesz? Nem tudja?… – Előrenyújtotta a kezét. – Még nem esik, de úgy látom, alaposan beborult…

Simon fáradtan odament hozzá.

– Rossz időnk van – mondta. Bottlik ásított, megtapogatta derekát.

– Nem kerestek?

– Senki – felelte Simon. – Hogy tetszett aludni?

A magánzó megborzongott. Rákacsintott Simonra, és intett a fejével.

Simon leült az ágy szélére, és Bottlikhoz hajolt.

A magánzó körülnézett. Összeszűkített szemében riadt gyanakvás lapult.

– Pszt! – suttogta. Tenyerét szája elé emelte. – Titok. Nehogy szóljon valakinek. Én nem voltam itt az éjszaka. A nagyméltóságú hercegnél voltam. Megbeszéltük a hat Tizián ügyét. De nehogy szóljon valakinek, mert kitör a háború… Minden a ládákban van. Megszereztem. – Halkan kuncogott. – No, most mehet. Simon felállt.

– Várjon csak, fürdőmester. Hozza ide a zenekart. Parancsolja ide…

A tanár megvonta a vállát. A rádiót Bottlik keze ügyébe tette, aztán visszament Évához. A lány törökülésben ült az ágyon, lepedőt csavart maga köré. Didergett.

Simon leült a lánya mellé. Felhúzta a lábát, térdére hajtotta fejét.

Közben Fritzék befejezték a munkát. Fáradtan, lihegve ültek az ágyra. Beszélni nem volt erejük. Csak a szemükben csillogott a bizakodás lázas fénye.

Így ültek sokáig, mozdulatlanul. Mintha sziklaüregek kőből faragott bálványszobrai lettek volna.

– Eltömtük – mondta Fritz. – Nem hitték. Mégiscsak eltömtük.

Senki sem szólt. A rádióból zene harsant. Megint a Tannhauser-nyitányt közvetítették.

– A rádiót ki kell kapcsolni – mondta Fritz. – Nem halljuk, mi történik odafent.

– Kapcsold ki – jegyezte meg Sándor.

– Inkább szóljon, ne bántsátok… nehogy a szerencsétlenre megint rájöjjön a roham. – Éva hangjában sajnálkozás, aggodalom csengett. – Így legalább csendben van.

– És ha kopognak? Ha várják tőlünk a választ? – kérdezte Fritz indulatosan.

Simont is idegesítette a zene, és benne is felötlött, hogy jó lenne kikapcsolni a rádiót. De azt is tudta, hogy Bottliktól nem lehet elvenni a készüléket, mert olyan mániákusan babusgatja, mint egy gyerek. Az sem lenne jó, ha Fritz venné el, mert képes lenne újból leütni az öreget. Ezt pedig már nem tudná végignézni. Már az ő idegeit is megviselték az események. Amikor látta, hogy Fritz megmozdul, odafordult hozzá:

– Várj – mondta csendesen. – Megpróbálom elvenni tőle.

Bottlik szeme felcsillant, amikor Simon odaült mellé, de nem szólt, csak kísértetiesen mosolygott.

Simon színészkedve a mennyezetre bámult. Tenyerét előrenyújtva többször megismételte.

– Mit néz, fürdőmester? – kérdezte súgva Bottlik.

– Vihar lesz.

– Vihar? – csodálkozott Bottlik. Felnézett az „égre”.

– A hegyek felett már dörög az ég… – Simon az ajtóra mutatott.

Bottlik fülelt. Szemét összeszűkítette, előrehajolt.

– Dörög? Nem hallom.

– Nagyon hangos a zene, kegyelmes uram…

A magánzó szája szélesre húzódott. Simon füléhez hajolt.

– Fürdőmester… maga tudta… tudta, hogy én… kegyelmes úr vagyok?

Simon mosolyt erőltetett az arcára.

– Nem értem… Mit méltóztatott mondani? Olyan hangosan szól a zenekar…

Bottlik a tanár arcába bámult. Eltűnt arcáról a mosoly… Pupillája ijesztően kitágult.

– Fürdőmester, maga őrült. Maga, fiam… megőrült. Szemében gyanú villant. – Vagy engem néz őrültnek? Milyen zenekarról beszél?

Simon tátogott a meglepetéstől.

– Hát nem látja, hogy ez rádió? Egy vacak rádió. Talán ettől nem hall?

– Elnézést, kegyelmes úr…

– Nahát. Az mindjárt más. Az egészen más. – Bottlik lihegett, aztán, anélkül, hogy a tanár közbeavatkozhatott volna, a vízbe dobta a készüléket.

– Ó, a hülye! – hördült fel Fritz, és olyan mozdulatot tett, mintha Bottlik felé akarna ugrani, de Simon tiltakozó kézmozdulata megállította. Visszaült az ágyra, és égő tekintettel meredt Bottlikra.

Bottlik pedig, mint aki jól végezte dolgát, kezét dörzsölte, és elégedetten nevetgélt. Aztán kis idő múlva, minden átmenet nélkül, nyűgösködve megszólalt:

– Fürdőmester, álmos vagyok… senki se zavarjon.

Simon beleegyezően bólintott. Betakarta, és visszament az ágyához.

Távolról fegyverropogás hallatszott.

Némán figyelték egymást.

Fritz nem bírta a hallgatást. Félt a némaságban. Kísértetiesen hatott rá, hogy együtt kell ülnie öt néma emberrel. Biztatta magát, hogy az ajtórésen cserélődik a levegő. Esetleg ki kell bővíteni a rést.

„Aludni kellene – gondolta –, úgy elviselhetőbb minden.” Fázott, vágyakozva nézte Bottlik bundáját. „Jó lenne aludni.” Nagybátyjára nézett. A tábornok szaggatottan szedte a levegőt. Magánkívül volt.

– Oltsuk el a lámpát – mondta halkan –, kimerül a telep.

Valkó bólintott.

– Én majd átmegyek Bottlik mellé – mondta vacogva Fritz, majd felállt, az asztalhoz ment, és kikapcsolta a lámpát.

Vaksötétség borult rájuk.

Fritz dideregve bújt a magánzó mellé. A bunda alól kiszökő test melege megcsapta. Szorosan az öreg mellé húzódott. Bottlik mozdulatlanul, mélyen aludt. Fritz először arra gondolt, hogy talán már nem is él, mert a lélegzését sem hallotta.

A meleg bunda alatt kezdett magához térni. Remegése fokozatosan alábbhagyott. Gyorsan átmelegedett. „Igen, egyszer véget ér a háború is.” Nem nősül meg. Elég volt egyszer. Szegény Csilla. A feleségére gondolt. Csillára, a szép, szőke hajú asszonyra. Csilla tavaly nyáron halt meg Berlinben. „Szegény Csillám, mennyire szerettél élni.” Elhatározta, hogy menekülése után, az első szeánszon megidézi Csilla szellemét. Aztán eszébe jutott, hogy Valkó most biztosan Éva mellé feküdt. A gondolat izgalomba hozta. „Ha most nem lenne itt az a dög Valkó, én feküdhetnék Éva mellé.” Megborzongott. De ez jóleső borzongás volt. „Vajon milyen képet vágna Valkó, ha megmondaná neki, hogy Éva az ő szeretője volt? És micsoda szerető! Nem hinné el a mafla – tűnődött. – De én bebizonyítanám. – Izgalma egyre fokozódott. – Enné meg a fene ezt a Valkót. Miért van itt? El kellene intézni. Csak azért nem pusztítom el, mert megígértem neki. Szavamat adtam. Igaz, nem fogadta el. Ez azonban nem érdekel. Meg fogom menteni, aztán csináljon, amit akar. De Évát elveszem tőle. Valkót valószínűleg bezáratom. Tíz, tizenöt évvel megússza. Éva pedig az enyém lesz. – Éva mezítelensége nem hagyta nyugodni. Gyors, szaggatott lihegést hallott. – Ez Éva lihegése… megismerem…” – Izgalom fogta el. Érezni vélte a lány forró bőrét. Ez mindig izgalomba hozta őt. Már diákkorában is. Pedig akkor Éva bőréből még kislányos, tejes illat áradt. De akkor is, később is, volt valami megmagyarázhatatlan a lányban, ami mindig felkavarta érzéseit. Mi volt az? S mi az, ami most sem hagyja nyugodni, mi az, ami a víz tetején alattomosan kúszik feléje? Ezek az ismerős, egyre gyorsuló lihegések?

Nem tudott elaludni. Meg volt győződve róla, hogy Valkó és Éva szeretkeznek. Hogy elterelje a kínzó gondolatokat, megpróbált visszaemlékezni arra a délutánra, amikor Éva a szeretője lett.

Negyvenkettőben történt. A budapesti német követségen szolgált mint egy katonai attasé beosztott tisztje. Ha jól emlékszik, nyár volt. Egyik délelőttön Éva telefonon felhívta, hogy beszélni szeretne vele. Szándékosan nem fogadta a követségen, közölte vele, hogy délután keresse fel az Előd utcai lakásán. Még mindig kívánta a lányt, és elhatározta, hogy magáévá teszi. Nem sejtette, hogy mit akar, de nem is nagyon törődött vele. Évek óta nem látta Évát. Csak elképzelései voltak róla. Talán most még szebb, kívánatosabb, mint harmincnyolcban volt.

Kinyitotta az ajtót. Az volt az érzése, mintha Évát a folyosói ablakon ferdén bezúduló napsugarak fonták volna körül. Olyan volt a fényben, akár egy Madonna. Éva szépsége annyira lenyűgözte, hogy nem tudott szólni, köszönését is csak fejbólintással viszonozta. Aztán magához tért ámulásából.

– Parancsolj. – Hangja halk, mintha nem is az övé lett volna. Amint Éva előtte lépkedett, gondolataiban mezítelenre vetkőztette.

Aztán becsukta az ajtót. A kívül rekedt fény követelőzőén feszegette a keskeny ablakot. Éva zavartan megszólalt:

– Tulajdonképpen…

– Parancsolj, erre beljebb. – Megérintette a lány karját. Mintha áramütés érte volna.

Ügy ültette, hogy lássa az arcát, ö háttal állt az ablaknak. Mosolygott, és arra gondolt: „Most az enyém leszel.”

– Nem akarom sokáig feltartani. Tulajdonképpen…

– Éva – kérdezte csodálkozva –, miért magázol? – Feltűnt neki a lány kényszeredett mosolya… – Iszol valamit?

Éva a fejét rázta.

– Nem? Ne tréfálj. Innod kell. Az egészségemre. – A bárszekrényhez lépett, italosüvegeket vett elő, közben azt gondolta: „Csak lassan… gyötrődj egy kicsit…

– Tulajdonképpen – kezdte ismét a lány, és zavartan gyűrögette kesztyűjét.

– Jól vagy, Éva? – vágta el a lány szavát, és ráérősen megtöltötte a kristálypoharakat. – Francia pezsgő, eredeti francia. – Az ablak felé tartotta a poharat, keresztülnézett rajta.

Éva remegő kézzel nyúlt a pohárért, ö úgy tett, mintha nem vette volna észre, de látta, érezte, hogy a lány nem mer ellenkezni. „Ha most azt mondanám, Éva, vetkőzz le, szó nélkül engedelmeskedne” – gondolta. De mégsem mondott ilyet. Azt mondta:

– A találkozásunkra – összekoccantak a poharak.

Nem vette le szemét a lányról, mosolyogva ivott. Éva apró gyöngyfoga a pohár széléhez koccant. Csak a nyelvét nedvesítette meg.

– Félsz tőlem, Éva? – Mosolygott. – Bocsánat – mondta, s levetette a zubbonyát. – Na, már nem vagyok német kapitány. Most már nem félsz?

– Nem tudom. Azt hiszem, nem félek. De ő tudta, hogy fél. Látta a lány riadt szeméből.

Éva az órájára nézett.

– Sietsz? – kérdezte.

– Apa vár…

„Hazudsz – tűnődött –, apád nem tudja, hogy ide jöttél.” Töltött, mert attól félt, hogy kimondja gondolatait.

– Fritz – kezdte Éva –, Fritz… – lesütötte a szemét, kereste a szavakat.

– Csak bátran – biztatta.

– Igen, de nem tudom, hol kezdjem…

– A közepén? A végén? Nekem mindegy…

– Azért jöttem… segíts rajtunk – Eva nagyot sóhajtott, mintha nehéz tehertől szabadult volna.

– Rajtad és még kicsodán?

– Sándoron.

Megremegett. Váratlanul érte ez a név, pedig tudta, hallotta, hogy Éva titokban rendszeresen találkozik Sándorral. Hogy időt nyerjen, csodálkozva megismételte.

– Sándoron? – Aztán lebiggyesztett ajakkal hozzátette: – Valkón?

– Igen.

– Mi történt Valkóval?

– Letartóztatták.

– Lopott? – kérdezte némi gúnnyal.

– Nem – suttogta Éva. – Nem lopott. Rá akarják fogni, hogy kommunista. – A lány keble hullámzott. „Még most sem visel melltartót – gondolta –, szép melle van.” Meredt szemmel bámult. Éva észrevette, zavartan megmozdult.

– Még mindig nagyon szép a melled – mondta halkan, aztán hozzátette: – Kommunista. Értem.

– Nem az, csak ráfogták…

– Ilyen nincs. Statárium van. Háború van… és kötél. – Közben bosszúsan arra gondolt, milyen bután fogalmazott. Helyesbíteni akart, és hozzáfűzte: – Nehéz ügy… Mit tudnék érte tenni?

– Tulajdonképpen…

„Érdekes – gondolta –, hogy rászokott Éva erre a szóra. Tulajdonképpen.”

– … arra gondoltam, hogy te – folytatta a lány – te a német követség attaséja vagy…

– Még nem, csak beosztott tiszt vagyok.

– … hát – mondta a lány –, én úgy tudtam… szóval, te ott vagy, és mégiscsak gyerekkorod óta ismered Sanyit…

– És közöljem a Statáriális Bírósággal, hogy Valkó Sándor ezért nem lehet kommunista? Ez gyerekség, Éva…

– Ha akarod, el tudod intézni, hogy rendes bíróság tárgyalja Sanyi ügyét…

– De ha én nem akarok ebbe az ügybe beleavatkozni? – kérdezte.

Éva nem felelt. Kortyolt a pezsgőből, megnyalta száját, és várakozva nézett rá. Folytatnia kellett.

– Tudod, Éva, hogy gyűlölöm a kommunistákat. Egyszer már mondtam neked. Emlékszel, még Henrik bácsi lakásán?…

– Emlékszem…

– A fényképek… az a Tímár Mihály…

– Emlékszem – ismételte a lány. Akkor jutott eszébe, hogy milyen módon tudna Valkón segíteni. Tudna. Persze hogy tudna.

– Mondd csak, milyen viszonyban vagy Valkóval?

– Szeretem.

Inni kellett a pezsgőből. Fenékig kellett inni. Csípett és hűsített. Egy pohárral még nem tompít.

– A szeretője vagy? – kérdezte kis idő múlva. Feszülten várta a választ.

Éva olyan tekintetet vetett rá, hogy egyszerre elvörösödött. Zavartan félrefordult.

– Mondd, tudsz segíteni? Akarsz segíteni?

– Tudok. De kérdés, hogy akarok-e? Évát még ilyen nyugodtnak nem látta soha.

– Ha tudsz, segíts. Megfizetem.

– Mivel?

– Amivel akarod. Van ékszerem, pénzt is tudok szerezni…

Felállt. Az ablakhoz ment. Kibámult az utcára. Az árnyakat az alkony a házfalakra feszítette. Háttal állva mondta.

– Te kellesz.

Azt várta, hogy Éva felháborodik. Pofonvágja.

– Most akarsz? – kérdezte fagyosan a lány.

Megfordult. Éva arca mindenre elszánt volt.

Csak ennyit felelt.

– Most.

Éva nem válaszolt. Teletöltötte a poharat. Felhajtotta. Újra töltött, és újra ivott. Felállt. Végtelenül nyugodt volt a hangja.

– Hol a fürdőszobád?

Csak dadogni tudott. Felemelte a kezét, az ajtóra mutatott.

– Megtartom a szavamat.

Éva a fürdőszobába ment. Az ajtóból visszaszólt.

– Sötétíts el.

– Látni akarlak! A lány megállt.

– De én nem akarom magamat látni.

Leeresztette a redőnyöket. A fürdőszobában zuhogott a víz. Izgatott volt. Felhajtott még egy pohár pezsgőt Gyorsan levetkőzött. Nemsokára nyílott a szoba ajtaja. A lány testének fehérsége átderengett a homályon. Remegett. Torka kiszáradt.

Mintha jégszobrot ölelt volna. Éva nem ellenkezett. A győzelem érzése bomlott szét benne… Olyasmi járt az eszében: „Mégis az enyém!” Kiáltani, üvölteni szeretett volna a gyönyörtől.

Megfogta a lány ökölbe szorított kezét. Kényszerítette, hogy ölelje. Azt akarta, hogy visszacsókoljon…

Éva még sokáig feküdt mozdulatlanul, lehunyt szemmel. Csak akkor rezdült meg, amikor Fritz felhúzta a redőnyt, és az alkonyati napsugarak végigomlottak a testén.

Éva felállt. Nem nézett rá.

És amikor el akart menni, azt mondta neki:

– Holnap is eljössz. És holnapután is. Másképpen nem segítek.

Éva eljött.

Két nap múlva intézkedett. Felhívta a külügyminisztériumot. Majdnem egy órán át tárgyalt. Valkó ügyét másnap rendes bíróság elé utalták.

Három nap múlva beszélgetési engedélyt adott át a lánynak.

Éva megköszönte, és azt mondta:

– Rohadt, aljas gazember vagy! – aztán elment.

Fritz még emlékeivel vívódott, egyre erősebben vélte hallani Éva lihegését, és egyre éktelenebb düh fogta el Valkó iránt. A düh felforralta vérét, elzsibbasztotta agyát, és úgy érezte, nem bírja tovább. Valamit tennie kell. A vágy teljesen elvette az eszét. Csak ösztöneire hallgatott. Óvatosan felült. Kinyúlt az asztal felé. Nem érte el a lámpát. A bundát Bottlikra tette, óvatosan lelépett a vízbe. Hangtalanul az asztalhoz gázolt. Ujjai a lámpához értek. Felemelte. Tudta, hogy két lépésre van az ágy. Előrelépett. Egyet, kettőt.

Felvillant a fény.

Éva hanyatt fekve aludt. Kapkodva szedte a levegőt. Arca két oldalán pengőnagyságú lázrózsa piroslott. Karján Valkó feje pihent. A lepedő lecsúszott róluk.

Fritz behunyta a szemét. Eloltotta a lámpát. Úgy érezte, mintha egy belső hang parancsolná, hogy ölje meg Valkót. Valami azt ordította benne: „Öld meg… öld meg!” Schultzéra gondolt, és a professzor szavai jutottak eszébe. Félt, de félelmét elnyomta a kiáltás: „Öld meg! Öld meg!” Mintha ezer torok üvöltötte volna: „Öld meg! Öld meg!” Homlokán kidagadtak az erek, úgy érezte, hogy a következő percben elpattan valami az agyában. Füle hasogatott, kongott benne az üvöltés: „Öld meg… Öld meg!”

Csak akkor eszmélt fel, hogy Éva nyakát szorongatta, amikor a lány melléből feltört a hörgés.

Hátraugrott. Nagyot csobbant a víz. Hanyatt esett.

– Mi történt? – hallotta Valkó hangját. Éva hörgött.

Fritzet kijózanította a hideg víz. Felkattintotta a lámpát. Teste remegett.

Simon is felült. Pislogva nézett körül, mintha nem tudná, hol van. Éva eltorzult arca megrémítette:

– Éva, mi történt veled?

A lány arca szinte a felismerhetetlenségig elváltozott. Kinyújtott kézzel mutatott Fritzre, melléből alig érthető szavak törtek föl, hörögve és nagyon fájdalmasan.

Fritz elszánt arccal állt az asztal mellett…

Sándor tanácstalanul nézte a lányt. Éva nyakán ott vöröslöttek a szorító ujjak nyomai. Fritzre pillantott, s mindent megértett. Olyan erővel zúdult föl benne a düh, hogy beléremegett. Szeme előtt vörös függöny ereszkedett alá, s aztán már nem is tudta, mit tesz. Ocsmány szavak, káromkodások törtek ki belőle, leugrott az ágyról, s hogy a zavartan álló Fritz elé dobbant, szilajul az arcába vágott.

Fel sem merült benne, hogy Fritz visszaüthet. Felháborodása olyan elemi erejű volt, hogy semmivel sem törődött.

Az őrnagy páni félelemtől hajtva hátrált előle. És Valkó csak mondta:

– Te rothadt ordas! Meg kell titeket ölni! – kiabálta eszelősen, s ütött. Mélyről fakadó gyűlölet csomósodott az ökleiben, a megalázások, az elmúlt évek gyötrelmei szakadtak föl benne. Ütött, és úgy érezte, egyik rabtartóját veri.

Fritz kerekre tágult szemmel bámult rá. Karját védekezően arca elé emelte, és hátrált, egyre csak hátrált a fal felé!

– Nem akartam!… Várj!… – kiáltott kétségbeesetten.

– Megöllek!…

Simon felháborodását elnyomta a jelenet okozta izgalom. Maga sem tudta, miért, de úgy érezte, oldódnak benne a Valkó iránti gyűlölet görcsei, és valahányszor az őrnagy arcába csapott, őt is valami kielégültséghez hasonló érzés kerítette hatalmába. Lélekben most teljesen Valkó oldalán állt. Mióta az óvóhelyre került, azóta először.

A tábornok magatehetetlenül feküdt az ágyban. Jól látta, mi történik, vad gyűlölet lobogott a szemében, de szólni nem tudott. Látta, hogy unokaöccsét halálos veszedelem fenyegeti, s hogy segítsen neki, ép kezével megmarkolta valahogy keze ügyében levő botját, görcsösen erőlködve felemelte, és Valkó felé sújtott. Fejbe akarta vágni, de az erőtlen mozdulat íve megtört, és Valkó helyett a lámpát találta, amely az asztalról a vízbe csúszott.

– Vigyázz! – sikoltott Éva.

– A lámpát! – üvöltötte Simon. – A lámpát!

Valkó lihegve megállt. Dühe már alábbhagyott. Megfordult, és abba az irányba botorkált, amerre Éva ágyát sejtette. A vízben csobogva rátaposott az elemlámpára. Lenyúlt, felvette. Megpróbálta meggyújtani, de nem sikerült, mert az elem átnedvesett. Dühében belevágta újra a vízbe.

– Mi van a lámpával? – kérdezte Simon.

– Vége.

Odaült Évához, és csitítgatni kezdte a zokogó lányt. Érezte, hogy Éva lázas, s ettől kétségbeesett. „Tüdőgyulladás” – villant föl benne rémülten, s bánta már, hogy odaengedte a repedéshez, amikor a ruhákkal próbálták eltömködni a víz útját.

– Éva… Mit csináljak? – suttogta kétségbeesve.

De a lány csak zokogott.

Sándor arra gondolt, hogy elveszi a tábornoktól a bundát, és Évára teríti. Ha ellenkezik az öreg, agyonüti. Pusztuljon az is,

Bottlik is. Mozdult is, hogy a bundáért megy, amikor föntről motorzúgás, kiabálás hallatszott:

– Emberek!… Mindenki!… – a feldübörgő motorzajtól és a lánctalpak csikorgásától mást nem hallott.

Feszülten figyelt.

A Kürt utcai oldalon, ahol a vészkijárat volt, nagy zuhanások és hangos zsivaj jelezte, hogy valami biztató történik.

– Hóó-rukk! Hóó-rukk! Hóó-rukk!

Sándor szíve hevesen vert. Nem merte kimondani, pedig tudta, hogy megindultak a mentési munkák. A motorok zajából arra következtetett, hogy nemcsak kézi erővel folyik a mentés. Valószínűleg a nagyobb romdarabokat tankokkal vonszolják el.

– Németek? – kérdezte Simon.

– Nem tudom – lihegte Sándor. – Nem tudom…

Fritz eszelősen fölnevetett. Mondott valamit, de a robaj, a motorzúgás, a lezuhanó falrészek elnyomták a hangját. A pillanatnyi csendben megismételte:

– Valkó, most már véged. Téged pedig, Éva, bezáratlak. – Hangosan nevetett.

Bottlik is magához tért. Megszólalt:

– Fürdőmester… Simon nem válaszolt.

– Fürdőmester, gyújtsa meg a villanyt.

– Rövidzárlat van – mondta hangosan Simon, hogy a nagy zajt túlkiabálja.

– Akkor nyisson ablakot, nagyon rossz a levegő… Nem hallja? – sikoltozott az őrült.

Simon felállt. Belegázolok a vízbe, s odatapogatózott Bottlikhoz.

– Kegyelmes uram – mondta –, kis türelmet kérek…

Bottlik kinyújtotta a kezét, Simon nedves ingébe kapaszkodott. Görcsös sírás rázta a testét.

– Drága fürdőmester úr… félek… nagyon félek…

Fritz az ágy végéhez húzódott, óvatosan levette a síró magánzóról a bundát, és magára terítette.

Becsukott szemmel hallgatta a reménykeltő zuhogásokat. „Még egy-két óra. Még egykét óra…”

– Na, ne tessék sírni… itt vagyok… – Simon hangja melegen csengett.

Bottlik görcsösen magához ölelte a tanárt.

– Maga jóemberem… Hol vannak a Tiziánok? Hova vitte a ládámat?

– Itt vannak, kegyelmes uram…

– Hála istennek – suttogta az öreg. – Hála istennek…

– Tudja, fürdőmester – folytatta Bottlik –, minden vagyonom a ládákban van. Vigyázni kell rá! Van Rubensem is. De erről hallgasson. Ugye, hallgatni fog? Mondja csak, mi ez a nagy zaj?

– Tetszik tudni, az építkezés…

– Persze, persze, milyen feledékeny is vagyok. Tudja, már unom ezt a Kohlért. Ilyen bolond csak egy katona lehet… Tudja, fürdőmester, én jó üzletet ajánlottam neki… de ez… a Köhler… még a neve is rosszul cseng… Hogy lehet valakinek Köhler a neve? Magát hogy hívják, fürdőmester?… Látja, kedvesem, már elfelejtettem a nevét…

– Simon…

– Simon… Simon… – ismételgette Bottlik. – Várjon csak… nagyon ismerős ez a név… Kitől hallottam ezt a nevet?… Mondja, nincsen semmi baja a ládáimnak?

– Nincsen…

– Simon… Simon… Hogy volt azzal a Simonnal?

– Ne tessék töprengeni rajta…

– De nekem vissza kell emlékeznem. Várjon csak, gondolkodom. Maga pedig addig telefonáljon át Schobernek, ismeri, ugye, a pallért? Na, mondja meg, hogy csendesebben dolgozzanak. Nem fontos annyira zajongani. A motorokat pedig fölöslegesen ne járassák. Az ember még gondolkodni sem tud.

– Ezt nem lehet sokáig bírni – suttogta Éva, és vacogott a foga. – Azt hiszem, apa is megőrült.

– Dehogy. Nagyon ügyesen csinálja. Csak így lehet az őrültekkel beszélni…

– Tudja, ki volt az a Simon? – hallották Bottlik hangját. – Már kezdem sejteni…

Várjon… Tegnap este bejött hozzám az a Köhler. Tudja, akiről már meséltem… Fel volt dúlva… Várjon… olyan zűrzavar van a fejemben. Mondja csak, maga nyög olyan nagyokat? Beteg?

– A szél nyög, kegyelmes uram – válaszolta Simon. Nem mondhatta, hogy a tábornok járja a végét.

– Azt mondja nekem az a Köhler: „Képzelje el, kegyelmes uram, mi történt. Az emberekben már nem lehet megbízni. Nem lehet megbízni.” Igen, ezt mondta – ismételte Bottlik. – Nem lehet megbízni. Az egyik tisztem ez a Simon. Fürdőmester, most már tudja, ki ez a Simon? Hát a Köhler tisztje. Simon, az, látja, magyar név. Nem olyan, mint az a Köhler.

– Értem, kegyelmes uram – mondta a tanár. – És?…

– Ja, persze… Érdekes, tegnap este történt, és mégis homályosan emlékszem. De várjon csak… mindjárt… Frici, tegnap délután felcsalta a lányt a lakására…

– Fogja már be a száját! – kiáltotta durván Fritz, ahogy a nevét hallotta.

– Ezek a fiatalok – kuncogott eszelősen Bottlik –, maga is volt fiatal, ejnye, ejnye… És elárulta az apját a kommunista miatt.

– Mit beszél? – figyelt fel Simon hirtelen. – A lány mondta el neki?

– Hát bolond maga, fürdőmester?

A tábornok, aki végighallgatta Bottlik zavaros beszédét, görcsösen erőlködött, hogy közbekiáltson, de csak hörgő, értelmeden szófoszlányok törtek ki belőle. A nyelve már megbénult, de emlékezőtehetsége még borotvaéles volt, s most, ahogy a meghibbant Bottlik tücsköt-bogarat összehordva megemlítette azt a régi-régi esetet is, egyszerre lepergett agyában annak a bizonyos estének É története.

Amikor hazaért, Fritzet a zongoránál találta. A fiú valamin mélyen töprengett. Egy kis dalt pötyögtetett. Nem vette észre. Váratlanul ráköszönt.

– Szervusz, Fritz… A fiú ijedten felrezdült.

– Henrik bácsi! – mondta Fritz, és zavartan felállt. Még köszönni is elfelejtett.

A házvezetőnő szabadnapos volt. Azt ajánlotta Fritznek, menjenek vacsorázni a Négy Szürkébe. A fiú nem ellenkezett. Nagyon szórakozott volt. Nem faggatta, tudta, hogy Fritz hamarosan előadja gondjait.

A vacsora alatt közömbös dolgokról beszélgettek. Fritz unottan felelgetett. Még Hitlerről sem áradozott olyan lelkesen, mint máskor. Egykedvűen, mintha csak az időjárásról beszélt volna, megjegyezte, hogy háború lesz. Aztán rövid gondolkodás után érvelt is. Az európai hegemóniát csak fegyverrel teremtheti meg a birodalom. Fritz kombinatív képessége most is elkápráztatta, és magában ismételten elismerte a fiú fölényes katonapolitikai ismereteit. Megitták a feketét, egy ideig hallgatták a zenét. Majd Fritz váratlanul megszólalt.

– Henrik bácsi… Mondd, te mit tettél fiatalkorodban, ha egy nő, akit nagyon kívántál, felzaklatott, aztán… amikor már azt hitted, sikerül… nevetve otthagyott?

– Hát ez a baj? – kérdezte mosolyogva a fiút.

– Mit csináltál?

– Betörtem. Katona módra. Viháncolhatott, mint egy kétéves kanca, én végül is rádobtam a nyerget…

– Nem voltál szentimentális?

– Szentimentális? Micsoda kérdés ez? Én, fiam, nem voltam költő. Sohasem írtam, és sohasem tanultam verseket.

– Értem. És ha, mondjuk, a nő még ártatlan volt?

– Egy ideig minden nő ártatlan. A lányoknak el kell venni egyszer az ártatlanságát. Ha nem te veszed el, majd elveszi más. Ez nem probléma.

– Értem, Henrik bácsi…

– És jól jegyezd meg, fiam, a legritkább esetben veszi el a férje. A mi dolgunk az, hogy elvegyük, az ő dolguk pedig, hogy férjüknek megmagyarázzák.

– Azt hiszem, értelek.

Nem kérdezte, kiről van szó. Fritz felvidult. Erős ujjaival a taktus ütemét dobolta az asztalon, arca egyre derűsebb, nyugodtabb lett.

– Henrik bácsi – mondta majdnem vidáman.

Örült, hogy eloszlathatta a fiú rossz hangulatát. Mosolyogva ránézett.

– Te elképzelhetőnek tartod, hogy Tímár Mihály, tudod, az a halálraítélt…

– Tudom, ne részletezd – szólt közbe ő akkor.

– Szóval, hogy illegálisan itthon van? Izgalmában majdnem felugrott. Gyomrát felkavarta a gyűlölet. Attól félt, hogy epeömlést kap. Annak idején majdnem tiszti rangjába került a kiadási ügy, mert felháborodásában vörös cinkossággal vádolta meg a külügyminisztérium vezetőit. Mert neki már akkor az volt a véleménye, hogy ki kellett volna végezni, nem pedig kiadni az oroszoknak Tímárt.

– Szóval? – kérdezte Fritz.

– Mit szóval?

– Elképzelhetőnek tartod?

– Igen… de halljam, beszélj értelmesen.

– Nem vagyok biztos a dolgomban, de valami furcsa történt ma délután.

Figyelmesen hallgatta Fritzet.

– Nálam volt Simon Éva. Tudod, csak úgy feljött.

Idegesen bólintott.

– Beszélgettünk – folytatta a fiú –, fényképeket nézegettünk. Emlékszel még arra a harctéri csoportképre, amelyen Tímár Mihály fejét bekeretezted?

– Hogyne emlékeznék.

– Most figyelj. Éva nézte a képet, egyszer csak felkiáltott. „Jé, a Pista bácsi!” Nos, ez a lényeg. Akkor nem gondoltam semmi különösre, mert máson járt az eszem, de miután a lány elment, ismét eszembe jutott a jelenet.

– És? Arról beszélj, mi történt azután.

– Lényegében semmi. Közöltem vele, hogy bizonyára téved, mert a képen látható személyt Tímár Mihálynak hívják. Aztán megmutattam az összegyűjtött újságkivágásaidat. Éva sokáig nézte az újságban közölt fényképet, majd elég bizonytalanul azt mondta: „Nem, tévedtem.”

Ö akkor sokáig gondolkodott. Mintha valaki azt súgta volna: Tímár Mihály Pesten él.

Ismételten elmondatta Fritzcel a jelenetet. Egyre erősebb lett a meggyőződése, hogy Simon kapcsolatban áll Tímár Mihállyal.

Úgy okoskodott: Tímár a fronton jellegzetes, lógó bajuszt viselt. A forradalom alatt bajuszát levágta, s arca annyira megváltozott, hogy ő is alig ismerte meg a tárgyaláson. Az újságokban, a bűnügyi nyilvántartóban elfekvő fényképek is a bajusztalan Tímárt ábrázolják. Ha Tímár illegálisan valóban visszatért az országba, el kellett változtatnia arcát. S mivel változtathatja el majdnem a felismerhetetlenségig? Kézenfekvő, a bajusszal! Találkozott Simonnal, a tanár bemutatta a lányát, csakhogy Évának már hamis nevet mondtak. Valamilyen Pista bácsit. S mivel Éva Tímár Mihály létezéséről nem tudott, érthető volt a csodálkozása, amikor a fényképet meglátta.

Aztán azon töprengett, mit tegyen? Azt tudta, hogy Tímárt el kell fogni. De hogyan? Mivel a vezetéknevét nem ismerték, csak egy járható út volt: Simon. Simon ismeri Tímár álnevét és címét. De Köhler nem szerette volna bejelenteni, mert nem akarta, hogy Simonnak is baja legyen. És hátha tévednek? Elég valószínűtlen a kombinációja. Meg aztán ismerte a politikai rendőrséget, s tudta, hogy a tanár akkor sem úszna meg simán az ügyet, ha feltevésük alaptalan lenne.

Fritznek elmondta a következtetéseit. A fiú lelkesedett.

– Nagyszerű, Henrik bácsi. Biztos, hogy így van. Simont le kell fogni.

– Nem tehetem. Biztosan megvernék.

– És ha Tímár valami szörnyű dolgot csinál? Azt a lelkedre vennéd? Mondjuk, kisiklat egy vonatot?

– Nem, nem. Nem akarom, hogy Simonnak baja legyen.

– Az ország érdeke előbbre való.

– Valami mást kell kitalálni. Talán te ki tudnád szedni a lányból, hogy ki az a Pista bácsi.

– Én nem vagyok agent provocateur. Tiszt vagyok.

– És az ország érdeke?

– Nem, erre nem vállalkozom.

– Pedig más út nincs. Legfeljebb lefigyeltetjük Évát.

– De akkor is be kell jelentened.

– Azt nem teszem. Inkább futni hagyom.

– Nem értelek, Henrik bácsi. Nem válaszolt.

– Arra nem gondoltál – kérdezte Fritz –, hogy ha Éva a fényképhistóriát elmondta apjának, Tímár kereket old?

– Gondoltam, de értsd meg…

– Rendben van. Akkor ne beszéljünk róla.

Napokig gyötrődött. S egyre jobban elhatalmasodott benne a felelősségtudat. Úgy érezte, jelentenie kell az ügyet. Jelentenie kell! Egyik nap elmondta sejtéseit Bottliknak. Nem részletesen, csak annyit közölt vele, hogy Simon minden bizonnyal egy veszedelmes kommunistát rejteget. Bottlik könyörtelen volt. Szintén azt követelte, hogy azonnal jelentse az ügyet. Egy katona – fejtegette Bottlik –, nem lehet tekintettel senkire sem. ha a hazáról van szó. Hogy lelkiismeretét megnyugtassa, azt ajánlotta a magánzónak, jelentse az ügyet ő be. Bottlik érthetően csodálkozott ezen a furcsa ajánlaton, és visszautasította, hasonló, furcsa tanáccsal. Írjon egy névtelen levelet.

A tanácson elgondolkodott.

Múltak a hetek. Egyszer megtudta, hogy Simon vidékre utazott. Nyugtalan volt, és úgy érezte, hogy nem tudja elviselni a vállára nehezedő felelősséget. És amikor Simon hazajött, talán harmadnapra megírta a feljelentést. Hosszas vívódás után a nevét is aláírta. Másnap Vági ezredes, a defenzív osztály egyik vezetője felkereste őt a minisztériumban. Megköszönte a bejelentést, és közölte, hogy elkésett, mert Tímár Mihályt a nyomozók már napokkal bejelentése előtt elfogták.

Megdöbbent. Szerette volna tudni, ki előzte meg, de Vági csak mosolygott, és nem mondta meg. Kezét nyújtva azzal búcsúzott: „Vannak még jó hazafiak ebben az országban, tábornok úr.”

Még aznap felháborodva megkérdezte Fritzet.

– Te voltál?

A fiú tiltakozott.

– Henrik bácsi! Én a birodalom hadnagya vagyok!

– Jó, jó… nem akartalak bántani. Bottlikot is megkérdezte, de ő sem vállalta…

Az emlékképek azonban szétszakadtak. Metsző fájdalom hasított a gyomrába, úgy érezte, tüzes késekkel szabdalják a belső részeit. Felnyögött. Fájdalomtól párás szeme előtt tüzes karikák ugráltak. Tudta, hogy most rögtön el fog ájulni, és várta már a jótékony sötétséget, amelybe bele fog zuhanni, és attól kezdve nem lesz semmi, semmi, csak ez a nagy sötétség.

Fel se nyögött, amikor görcsösen megfeszülő izmai elernyedtek, s feje tehetetlenül oldalra billent a nyirkos párnán.

– Mentsétek meg lel-ke-inket… es, ó, es… a ládáim… a vagyonom! Fürdőmester… jajveszékelt Bottlik.

Az erősödő motorzúgás elnyelte a hangját. Ismét hallották a hórukkolást, parancsszavak röpködtek a levegőben.

Bottlik tele tüdőből ordított:

– A ládáim! Emberek… a ládáim!

– Fogja be a száját! – sziszegte Fritz. Valkóék dulakodást hallottak. Bottlik lihegve ismételte:

– A ládák… gazemberek… ellopták a kincseimet…

Aztán vízcsobbanást hallottak. A motorzúgás olyan közelről hallatszott, hogy elnyomott minden hangot. Feszülten figyeltek.

Valkó ott ült Éva ágyán. Hallgatta a föntről leszűrődő zajokat, de nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy Éva fönt járt Fritznél. „Éva felment… Éva felment” – dobolt állandóan benne a gondolat, és mérhetetlen bánat borongott benne. A közeli szabadulás tudatára árnyat vetett benne a megháborodott Bottlik fecsegése. „Éva… felment… Éva felment” – visszhangzott benne újra és újra. De nem tudott haraggal gondolni a lányra, aki félig önkívületlenül ott feküdt mögötte, s láztól tüzelő testét meg-megrázta a köhögés. Harag helyett inkább szánalmat érzett Éva iránt, önmaga iránt és minden iránt, ami szebb és jobb lehetett volna. „Most szépen fel kellene kelnem, és elmenni innen – gondolta –, és vissza se jönni többet. Szépen felállni. – De nem volt még ahhoz sem ereje, hogy leszálljon az ágyról. Az éhség, a napok óta tartó idegfeszültség annyira kimerítette, hogy már mozdulni is alig tudott. – Az idegpályákon végigfut a parancs, de már semmi sem engedelmeskedik. Majd, ha innen kijutottunk, majd akkor… szépen felállók, és itthagyok mindent… Majd a Ferivel…” – tért vissza benne újra meg újra Feri arca.

Bottlik artikulálatlan üvöltése rázta fel.

Most nagy csobbanás hallatszott, aztán csend lett.

Nehézkesen megmozdult. Előbb az egyik, aztán a másik lábát tette le a vízbe, amely már majdnem ágyékig ért neki, s lassan Bottlik ágya felé gázolt. Súlyos, nehéz tárgyba botlott. Lehajolt. Az egyik nagy láda feküdt előtte a vízben.

– Bottlik!… – kiáltotta rosszat sejtve. – Bottlik bácsi!… Csak a falhoz loccsanó víz válaszolt. „Miért nem felel? Miért nem szól az a hülye Fritz?”

Megkerülte a ládát, sípcsontja az ágyhoz ért. „A tábornok ágya – gondolta. Előrenyújtotta a kezét. Óvatosan tapogatott. A tábornok vállához ért. Kitapogatta a tábornok arcát. Mintha jégdarabot ért volna a keze. Fülét az öreg szájához tette. – Meghalt – villant át az agyán. – Meghalt.” Idegesen nyúlt az öreg keze után. Az ütőér már nem lüktetett.

Bottlikot az asztal túlsó felén, a víz alatt találta meg. A súlyos láda hevert rajta.

Odakint most megint felerősödött a motordörgés és a kiabálás.

Leemelte a ládát Bottlikról. A sovány testet karjára vette, és a tábornok ágyához lépett.

– Sándor – hallotta Éva aggódó hangját –, Sándor, hol vagy?

Bottlik testét odatette a tábornok mellé. Egy darabig gondolkodott, aztán lehúzta róluk a bundát.

Hirtelen mély csend szakadt rájuk. A külső zajok elültek. Csak Éva szaggatott, sípoló lélegzése hallatszott.

Aztán tisztán és világosan hallották:

– Nu!… Davaj!

Odament Éva ágyához. Kitapogatta, hol fekszik, aztán betakarta a bundával, bebugyolálta. „Oroszok” – lüktetett az agya. Torka elszorult. De miért nem hagyja itt ezt a lányt? Mit törődik vele? Mi köze most már hozzá?

– A tábornok úr… ideadta… Nekik elég egy bunda… Éva… oroszok… – dadogta összefüggéstelenül.

Odafent újult erővel megindult a munka.

– Tanár úr… – lihegte Sándor. – Tanár úr, hallja?

– Igen – felelte elhaló hangon Simon. Már az ágyán ült összegubbadva.

– Oroszok…

– Igen… oroszok – ismételte Simon.

– Fritz… te is… hallottad? – kérdezte, és kezét a lány homlokára tette. „Láza van, magas láza van…”

– Hallottam…

A Kürt utcai oldalon már egészen közelről hallották a mentési munkák zaját.

Néha a beálló csendben a párbeszédet is kivették. Valaki kiabált.

– Biztos, hogy itt van a vészkijárat?

– Itt van hát.

– Talán még élnek…

„Kopogni kell… igen, kopogni kell… de nem hallják a zajtól… Hol lehet a szögvas?”

Újból a vízbe gázolt. Az asztalon a tábornok botja akadt a keze ügyébe.

Izgalmában alig találta meg a vészkijárat létráját. Lassan kúszott fel az aknába.

Onnan jobban hallotta a zajt. Erősen megkapaszkodott, s feszülten figyelt.

Amikor odafent csend lett, a bottal verni kezdte a vészkijárat ajtaját. Aztán megint várt. Gondolatai kavarogtak.

Fritz a falnak dőlve hallgatta Valkó ütemes kopogását. Olyan érzése volt, mintha koporsót szegeztek volna.

Összehúzta magát a bunda alatt. Remegett. Megpróbált józanul, higgadtan gondolkodni, hátha talál kiutat. Schultze eddig még sohasem csapta be. Schultze mindig igazat mondott. Most kezdődik a halálos veszedelem, amelyre az orvos célzott?

Éva cserepes ajka félig nyitva volt. Testéről patakzott a veríték. „Sándor – suttogta –, Sándor.” Agya lázasan lüktetett.

Hallotta az ütemes kopogást: „Mi-lesz? Mi-lesz? – aztán – Sándor… Sándor… Istenem, édes, jó Istenem, most segíts meg… de jó meleg ez a kabát, de jó meleg ez a kabát…”

Vízloccsanást hallott és kopogást. „Hol van Sándor?” Rémeket látott. Azt hitte, hogy Sándor otthagyta őt.

Apja ült melléje, az ágyra.

– Éva…

– Apa… hol van… hol van Sándor? A tanár a lány égő homlokára tette a kezét.

– Éva… kislányom… figyelsz?

– Élünk! – üvöltötte az aknából Valkó, és vad erővel verte a vészkijárat ajtaját: – Élünk!… Emberek!… Segítség! Levegőt!… – hörögte. – Nincs levegő!

Azt hitte elájul. Tüzes karikák keringtek a szeme előtt. Hallucinál? Vagy hozzá beszélnek? Tisztán hallotta a hangszórót…

„Kopogj!”

Gépiesen engedelmeskedett. Karját befűzte a létrafokba. Lába remegett.

„Hányan vagytok? Kopogj annyit!” A csend megdermesztette. Felemelte a botot. Teljes erővel az ajtóra vágott. „Egy – számolta magában az ütéseket. – Kettő… három… négy… öt… hat.” A fülke visszhangzott az ütemes kopogástól.

– Ne mozogjatok! Megmentünk! Üljetek nyugodtan! Ha értetted, kopogj!

Visszavánszorgott Éva ágyához, beleütközött a ládákba, de nem érzett fájdalmat. Az asztalnál megállt. Fáradtan ráhajolt, kezével végigtapogatta. Megtalálta az egyik lábast.

Ivott. Nagy kortyokban nyelte a vizet.

Félájultan omlott a lány mellé. „Megmenekültünk… Nem szabad mozogni.” Nem tudta, meddig feküdt.

Figyelt. Jól hallotta a mentési munka zaját. „Nincs baj… Nincsen semmi baj.”

Nem mert beszélni. Fázott. Újból elnyomta az álom.

Aztán, mintha forró ólommal öntötték volna le didergő testét. Felnyitotta a szemét. Szuroksötét volt és mély csend. Kívül is, belül is.

Éva feküdt mellette. Láztól tüzes teste szinte égette.

– Sanyi… – suttogta eszelősen a lány. Odafönt dörögtek a motorok, s kiabáltak:

– Hóóó-rukk!

„Így… így maradni… talán… Nem, most már nem szabad a halálra gondolni. Most már megmenekültünk.”

– Csak nála voltam, de nem voltam az övé – mondta Éva összefüggéstelenül. – Hiszel… ugye, hiszel?

Elhallgatott. Valkó erőlködve, sípolva szedte a levegőt.

Fritz felült az ágyon. Most már végiggondolta, mit kell tennie. „Valkónál nincs a pisztoly. Egészen biztos. Valószínűleg valamelyik ágy alá esett, és ellepte a víz. Így jobb. – Megmarkolta a szögvasat. – Csak egy módon menekülhetek meg, ha mindegyiket megölöm. Mindegyiket meg kell ölni, csak Henrik bácsit nem. Megfojtom őket. Valkót pedig felöltöztetem az SS-ruhába. Én leszek Valkó. Az oroszok még örülni is fognak, hogy találtak egy SS-t. Évát is megölöm…” Aztán félelem fogta el. Egyedül öt ellen. A két öreg nem számít. Érdekes, a hangjukat sem hallani. Gyanú ébredt benne. Figyelt.

Felső testével előrehajolt, megfogta a tábornok ágyát.

Nem hallotta a lélegzését. „Ezek meghaltak.” Megborzongott.

„Nem. Mégsem fojtom meg őket. Mást kell kitalálnom. A fojtást utolsónak hagyom. Az túl kockázatos. Henrik bácsi meghalt. Tudtam, hogy meg fog halni. Ez a Bottlik valamit fecsegett a tanárnak. Hogy is van az a dolog? Igen, azt mondta, hogy Tímár Mihályt… Éva, amikor nálam járt… – Izgalom fogta el. Alig tudott összefüggően gondolkodni. – Igen. Tímár Mihály. – Elkomolyodott. – Tímár Mihály fog megmenteni.” Izgalmában úgy érezte, szíve a torkában kalimpál.

Még egyszer alaposan átgondolt mindent, és nyugodt hangon megszólalt.

– Valkó, ébren vagy?

Nem kapott feleletet. Várt egy ideig. Odakint búgtak a motorok.

– Valkó! – kiáltott erősebben.

– Mi az?

– Éva! Tanár úr!… Ébredjenek fel…

– Mit akarsz, Fritz? – hallotta a tanár hangját.

– Holnap délelőtt kinyitják a vészkijáratot.

– És? – kérdezte Valkó..

– Mi lesz velem? Hosszú csend volt a válasz.

– Mi lesz velem? Feleljetek!

– Agyonverlek – mondta Sándor. – Ököllel verlek agyon.

A csőben bugyborékolni kezdett a víz.

– Ha elpusztulok, ti is elpusztultok.

– Nem érdekelsz! Hagyd abba! Kevés a levegő…

– Beszélnem kell!… Tanár úr, figyel?

– Figyelek.

– Maga tudja, hogy ki volt Tímár Mihály?

Éva a név hallatára megremegett. Azon tűnődött, mit akar Fritz Tímár Mihállyal. Miért említette? Biztosra vette, hogy az apja nem válaszol a kérdésre. Annál nagyobb volt a meglepetése, amikor mégis megszólalt.

– Tudom. Ismertem.

– Tanár úr – szólt ismét Fritz –, ugye, azt is tudja, hogy Tímárt felakasztották?

– Olvastam.

– Magának, ugye, nagyon jó barátja volt? Simon nem szólt.

Fritz várt egy darabig, aztán folytatta:

– A maguk jövője, tanár úr, Tímár Mihály tói függ.

– Tímár Mihály már nem él…

– Éppen ezért – válaszolta Fritz. – Mivel Tímár nem él.

– Nem értem…

– Nem érti, tanár úr? Valóban nem érti? – Fritz hangja gúnyos volt. – Pedig igazán egyszerű. Egy ilyen kiváló tanárembernek értenie kellene.

– Gúnyolódni akarsz? – kérdezte Simon.

– Ó, nem. Csak élni szeretnék.

– Megőrültél.

Fritz halkan felnevetett.

– Nem. Nem őrültem meg. Tímárt felakasztották. Valószínűnek tartom, hogy a kommunisták meg fogják torolni a halálát. Az is biztos, hogy keresni fogják a gyilkosait. Mert ők ezt gyilkosságnak tartják.

– Akkor köztetek kell hogy keressék – szólt közbe Valkó. – Mit akarsz a tanár úrtól?

– No, csakhogy végre te is megszólaltál. Már azt hittem, téged nem érdekel ez az ügy.

– Különösképpen nem érdekel.

– De a kommunistákat igen, mert ők nemcsak arra kíváncsiak, hogy Tímár Mihályt ki fogta el, ki akasztotta fel, hanem, és azt hiszem, ez érdekli őket leginkább, hogy ki árulta el illegális tartózkodási helyét és, mondjuk, a nevét?

– Te talán tudod? – kérdezte Valkó..

– Tudom.

– Akkor majd elmondod nekik.

– Honnan tudod? – kérdezte izgatottan Simon.

– Szeretnék tudni, ugye? Különben elárulhatom. A német követség tagjai nemcsak reprezentáltak, hanem egyebekkel is foglalkoztak.

– Ha valóban ismered az ügyet, akkor azt 226 is tudnod kell, hogy… – A tanár elhallgatott.

– Hogy?… Hogy?… – sürgette Fritz.

– Hogy… hogy… hagyj békén… – suttogta rekedten a tanár.

Éva, akinek közben kissé alábbszállt a láza, megdöbbenve hallgatott. Mi köze apjának ehhez a históriához? Mi ez a kétértelmű párbeszéd?

– Nem hagyhatom békén! – hallották Fritz hangját. – Nem, üzletet kell kötnünk. Ha maguk megszöktetnek, ha nem árulják el, hogy német katona vagyok…

– SS – mondta Sándor.

– … hogy SS vagyok – folytatta Fritz –, hát én sem szólok az aktáról.

Valkó dühösen kifakadt:

– Patkány vagy! Én foglak átadni, én.

– Te?… – nevetett Fritz. – Éppen te?…

Valkót megzavarta az őrnagy hangja, de még jobban Simon közbeszólása.

– Rendben van. Én nem foglak elárulni.

– Maga? – hebegte Valkó… – Maga, tanár úr?

– A tanár úr okosabb ember, mint te – mondta diadalmasan Fritz. – Én állom a szavamat.

Hosszú csend következett. Csak Éva sípoló lélegzése hallatszott. Valkó ideges volt, nem tudott nyugodtan gondolkodni.

– Valkó! – hallotta most Simon elkeseredett hangját. – Ne színészkedj! Te is tudod, hogy több közöd van Tímár halálához, mint nekem.

Sándor levegő után kapkodott.

– Mihez van közöm? Tímár halálához?

– Valkó, Valkó… jobb lesz, ha elfogadjuk…

– Bolondok maguk? Mi ez? Vicc? Vagy összebeszéltek?! – Valkó kiabált. – Azt tudtam, hogy gyűlöl, tanár úr, de nem gondoltam, hogy… ilyen aljasságokra képes legyen.

Simonnak reszketett a hangja a felindulástól, de azért megpróbált nyugodtan beszélni.

– Még most is játszol? Tagadod, hogy te jelentetted fel Tímár Mihályt?

Valkóban meghűlt a vér. Egyszerre világosság lobbant benne. „Hát ezért, hát ezért gyűlölt.” Szólni akart, tiltakozni, de Simon folytatta:

– Éva, most már neked is tudnod kell mindent. Most már tudd meg te is, hogy Kalmár Pista bácsit Valkó jelentette fel. Öt akasztófára juttatta, engem pedig egy életre tönkretett. Az a Valkó Sándor, akit úgy szerettem, mintha a fiam lett volna, akit már-már a családunkba fogadtunk.

Éva dermedten hallgatta apja keserűséggel teli, vádló szavait.

Érezte, hogy forróság ömlik el rajta.

– Éva – hallotta újra –, te mondtad el Valkónak, hogy Tímár Mihály azonos Kalmár Pista bácsival?

Nem szólt semmit.

– Te mondtad el? – kérdezte újra az apja.

– Igen – felelte halkan, láztól gyötörtén.

– Ezt is tagadod, Valkó? – kérdezte most Simon.

– Tanár úr, nem – mondta Valkó, s a szava úgy hangzott, mint a segélykiáltás. – Nem… de én erről soha, senkinek nem beszéltem… – S lázasan kutatott emlékezetében, hátha valakinek mégis elmondta volna. Véletlenül kiszaladt a száján. De nem jutott eszébe semmi.

– Csak írtál – csattant fel Simon hangja –, megöltél egy embert, az életemet pedig tönkretetted.

Simon hangja most elcsuklott, mintha sírás fojtogatná a torkát.

Valkó megdöbbenten hallgatott. Érezte a Simon hangjából áradó fájdalmat, és harag helyett forró szánalmat érzett iránta.

Simonból ömlött a szó, mint egy gyerekből, aki panaszosan és vádlón kisírja magából az igazságtalan bántás okozta fájdalmat.

– … harmincnyolcban volt, amikor egyszer felhívatott az iskolaigazgató – folytatta halkan, megtört hangon Simon –, és az igazgatói irodában bemutatott két ismeretlen fiatalembernek. Egyikük, nagy kockafeje volt, közölte, hogy rövid időre velük kell mennem… Vági alezredes hívat…

Simon fáradt hangja meg-megremegett, de beszélt, beszélt, s Valkó lelki szemei előtt, mintha csak filmen látná, megelevenedtek a tanár fénytelen szavai.

Vági alezredes szobája ízléses. Simon pillantása végigsiklik a könyvállványon, szeretne valamit megtudni az alezredesről. Tekintete elkap egy Mikszáth-sorozatot, de mát szólnak is hozzá.

– Foglaljon helyet, tanár úr.

Leül, megigazítja a nadrágját. Vigyáz a vasalásra. Éva mindig azért zsörtölődik, hogy rendetlen. Arra gondol, hogy mégiscsak telefonálni kellene Évának.

– Kérem, tanár úr…

Az alezredes beszél, ő pedig azon tűnődik, hogy vajon ez a Vági, vagy hogy hívják, olvasta-e a Mikszáth-sorozatot. Valószínűleg nem, mert a katonatisztek általában nem nagyon olvasnak. Csak megveszik a könyveket, mert az úgy illik.

– Tanár úr, hallotta, mit mondtam? Nem hallotta. Szabadkozik. Mivel azt nem árulhatja el, hogy éppen az alezredes úr könyvolvasottsága felől tűnődött, hát azt mondja:

– Ne haragudjék, kérem, de most kezdődött el a VII/B-ben a magyarórám, és ott járt az eszem…

Vági nevet.

– Kérem, figyeljen.

Bólint. Feljebb húzódik a széken.

– Persze, persze, hogyne.

Magában mosolyog. Ezek jó szavak. Ezeket mindenre lehet válaszolni. Annyira tetszik neki, hogy megismétli.

– Persze…

– Ön ugyebár ismeri Tímár Mihályt? Megdöbben, de uralkodik magán. Rosszat sejt. Pár napja, hogy Éva beszélt neki Tímár Misiről, most meg Vági. Nagyon furcsa ez. Vigyázni kell. Könnyelmű volt, hogy nem értesítette Misit. Telefonálnia kellett volna neki. Legalább annyit mondani: „Éva tudja, hogy Tímár Mihály te vagy.” De most válaszolnia kellett, mert Vági nagyon kíváncsian bámul rá. Olyan „seszínű” szeme van ennek a Váginak. Ilyen színt még Valkó sem tudna keverni. Zöld, kék, szürke és sárga keveréke… Mit is kérdezett? Igen, ismeri-e Tímárt? Erre is felelheti azt, hogy „persze”.

– Persze…

Vági arca felderült. Most sárga a szeme. Bizonyára örül. No, ezt megmondja Valkónak. Nemcsak irigysárga van ám, fickó. Örömsárga is.

– Mikor találkozott vele utoljára? Tudta, hogy ezt fogja kérdezni Vági. Nem okos emberek ezek. Nem olvasnak eleget. Biztos, a fejét teszi rá, hogy ez az alak sem olvasta Mikszáthot. Arra gondol, hogy az inkvizíciós papok előtt áll. Elhatározza, hogy erre fog gondolni. Megfontoltan, nyugodtan kell válaszolni. Visszakérdezni, hogy időt nyerjen.

– Mikor? – felnéz a mennyezetre, összeráncolja homlokát. – Ha jól emlékszem, annak bizony már vagy húsz esztendeje… – Mosolyogva ránéz az alezredesre. De fárasztó ez a mosoly. Folytatja: – Ha egy másodpercig gondolkodhatnék, egészen pontosan megmondanám…

– Tessék.

– Hát, kérem szépen, én Tímár Mihállyal 1917 májusában találkoztam az omszki hadifogolytáborban.

Vági elhúzza a száját. „Sokat dohányzik – gondolja –, alsó fogsorán kivirágzott a nikotin. Ez pedig büdössárga.” Nevet magában. Valkó örülni fog a színvariációnak. Örömsárga és büdössárga. Két új szín.

– Azóta nem? Csodálkozó arcot vág.

– Kérem, én nem jártam azóta Oroszországban. Az újságok szerint Tímárt huszonnégyben kicserélték.

Érzi, hogy Vági nem hisz neki. Mit tudhatnak Misiről? Miért rágja Vági olyan végtelen nyugalommal a ceruzája végét? Rossz szokása ez? Vagy nem is olyan nyugodt?

– Hm – mondja Vági.

Ez legalább olyan találó, mint az ő perszéje. Hm. Persze. Aztán az alezredes megismétli, mintha egyéb mondanivalója nem lenne.

– Hm… hm… – Nyomaték kedvéért ceruzájával is kopog hozzá.

– Nézze csak, kedves tanár úr. – Érdekes, csacsiarca van. És olyan komoly képet vág, mintha legalábbis Pitagorasz-tételén morfondírozna. – Nézze csak, kedves Simon tanár úr. – Vági feláll, magas és karcsú. Sokat lovagol, bizonyára sokat lovagol, Inkább olvasna. – Mi tudjuk, amit tudunk. – Ez a tömör, katonás megfogalmazás zavarba hozza őt. Jó lenne tudni, mit tudnak. – Mi tehát tudjuk, hogy Tímár Mihály volt népbiztos-helyettes a Komintern megbízásából évek óta illegálisan Magyarországon tartózkodik, és a Kommunisták Magyarországi Pártját szervezi. Hm.

Mit mondjon erre? Meghúzza a vállát, és hallgat.

– Tehát – folytatja Vági –, tudjuk. Azt is tudjuk, hogy nevezett Tímár Mihály kapcsolatot tart magával.

Agya sebesen jár. Ha ezt valóban tudják, miért nem figyelték meg? Bizony ezt elhamarkodtak, nagyon elhamarkodtak.

– A tanár úr pedig innen addig el nem megy, amíg el nem árulja Tímár Mihály nevét és címét.

Megdörzsöli az állát, és gondolkodik. Ez már valami. Tehát nem tudják Tímár álnevét és lakását sem. Csendesen azt mondja:

– Kérem, alezredes úr, engedélyezze, hogy a lányomat értesítsem, mivel ezek szerint én halálomig itt fogok maradni.

Elkísérik. Még nem csukják zárkába. Egy irodahelyiségbe ültetik, és egy búsképű, fiatal katona vigyáz rá. Nézi a katonát, és gondolkodik. Honnan tudhatták, hogy Tímár Mihály Magyarországon tartózkodik? Érzi, hogy lefogása és az Éva által elmondottak között valami összefüggés van. Éva valakinek elmondhatta, hogy Tímár azonos Kalmár Istvánnal.

Délben nem eszik. Nincs étvágya. A katona unszolja, de nem nyúl az ételhez.

Délután a kockafejű jön. Kiküldi a katonát. Keresztkérdésekkel ostromolja. Könnyen visszaveri, és arra gondol, milyen jó dolog a sakk. Ha nem tudna kombinálni, most csapdába esne. De ő szimultán játékos.

A kockafejű belefárad. Iszonyatos történeteket kezd mesélni a makacs emberek megtöréséről.

– Mert ugyebár, Simon… – milyen érdekes, már nem tanár úr, már nem kedves Simon tanár úr, már csak egyszerűen Simon. –… maga intelligens ember. Én szeretem az intelligens emberek társaságát, és általában nagyon szeretem az intellektuális ügyeket. Csavart, bonyolult, rafinált fickók az entellektüelek. Ámbátor akad közöttük olykor együgyű figura is. Azokra dühös vagyok. Maga ugyebár „B”-kategóriás, azaz bonyolult alkat. De nekem az ilyen bonyolult lelki struktúrával rendelkező karakterekhez is megvan a receptem. Ez pedig a dolgok leegyszerűsítése. Ha nem tudná követni a gondolatmenetemet, csak szóljon. Megismétlem.

– Persze – mondja ő –, csak tessék.

– Tehát a leegyszerűsítés. Ott hagytam abba… Mert én azt mondom. Nézze csak, Simon, felállítunk közösen egy egyszerű, könnyen érthető képletet. Első tétel: adva van a defenzív osztály, és adva van maga. Ez érthető? Na. Adva van még ez a Tímár Mihály. A mi feladatunk, el kell fogni ezt a Tímár Mihályt. Mi csak úgy tudjuk elfogni, ha maga beszél. Ugye, milyen egyszerű?

– Persze, hát hogyne.

– Második tétel: mivel minket azért fizet az állam, hogy elfogjuk Tímárt, következésképpen el is kell fognunk. Magának tehát beszélni kell. Harmadik tétel: maga, Simon, beszélhet. Önként, hazafiságból, belátásból, okosságból, bosszúból, elkeseredésből meg miegymásból, de beszélhet, ugyebár, akarata ellenére is. Mert, ugyebár, Isten kegyelméből engem bíztak meg azzal, hogy magából mint bonyolult lelki alkattal rendelkező egyénből, kivegyem Tímár fedőnevét és címét, így nekem ezt a parancsot teljesítenem kell. Ha nem teljesítem, kirúgnak, elmehetek trógerolni, a gyermekemet nem tudom iskoláztatni, és így tovább. S mivel én mindezt el akarom kerülni, teljesítem a parancsot. Ugye, milyen egyszerű ez?

– Persze… kérem…

– Nos, ha megállapodtunk az általam elmondottak egyszerűségében, akkor tehát felkérem magát, Simon, mondja meg szépen Tímár nevét és lakását, mert ha nem mondja meg, én nagyon intelligens formák között cipóra verem magát, szétrúgom a s… t, és így tovább, és így tovább…

Amikor az első pofont megkapja, akkor gondolkodik el, hogy végeredményben ez a kockafejű mégiscsak őszinte ember. Hiszen valóban leegyszerűsítette a problémát. Felmerül benne, hogy beszél.

Este levelet íratnak vele. Nem ellenkezik, megírja. Ezt örömmel teszi. Évának ír…

Másnap újra jön a kockafejű.

– Hogy hívják Tímár Mihályt?

Magában humorizál, mert érzi, másképpen összetörik. „Persze, persze, hm, hm.” Felváltva suttogja befelé ezeket a szavakat. Nemcsak a barátját, saját becsületét is védi. Kínzói nagyon vigyáznak, hogy a vallatásnak ne maradjanak külső nyomai. Éjszakánként nem tud aludni. A zárka mélyén a sarokba húzódik. Mosolya torz. Lelke még tiszta. Legalábbis ő úgy érzi. Felkészül a halálra. Imádkozik. Imádkozás közben döbben rá, milyen üres az élete. S kezd rájönni, hogy az Istenbe vetett hite nem elegendő az élethez. Kínzói is Istenben hisznek, naponta Istenre hivatkoznak. Magában énekli kedves énekét: „Fogd két kezem kezedbe, s vezess, uram, a földön s majd a mennyben minduntalan…” S eszébe jutnak a gyerekkor zsoltáros vasárnapjai. De nem nyugtatja meg az ima, kétségek tornyosulnak szívében. És mégis. Önmagát, életét az Istenre bízza, Évát azonban nem. Évát Valkóra. És ez ad neki erőt a halálhoz. Valkó a bizonyosság, és nem az Isten. Csillapítószer, orvosság az a tudat, hogy Valkó Éva mellett van. Napról napra egyre jobban idealizálja Valkó személyét. Lázas agya Valkóból lassanként mondai hőst varázsol. Valkó már nem is festő, nem az óbudai gimnázium furcsa rajztanára, hanem az igazság bajnoka, az elesettek, az üldözöttek védelmezője, Valkó a magyar Robin Hood, Till Eulenspiegel. Majd hazajön Valkó Olaszországból, és megbosszulja az ő szenvedését és halálát is. Mert biztos, hogy ő ennek az ügynek az áldozata lesz. Aztán ismét Vágihoz kísérik.

Az alezredes most is olyan udvarias, mint azelőtt volt. Mintha semmi sem történt volna. Futólag megjegyzi.

– Rossz bőrben van, kedves tanár úr… Most is csak azt feleli, minden értelem nélkül.

– Persze, hát hogyne…

Vági bután bámul rá, nyilván nem érti, mire mondta, hogy „persze, hát hogyne…” De Vaginák nincs igaza, mert ezt mindenre lehet mondani. Egy hét telt el, s ő ez alatt az egy hét alatt, alaposan átgondolta ennek a válasznak minden alkalmazási lehetőségét. Tudja, hogy mindaz, amit gondol, már lázas állapotának terméke.

– Nézze, Simon, szeretnék az ügy végére pontot tenni.

Most nem felel, mert már nagyon unja azt a „perszét”, és bólogat. Ez is nagyon érthető.

– Maga, kedves tanár úr, ha nem tévedek, ismeri Valkó Sándor tanárt?

– Ismerem.

Végre egy normális kérdés, és anélkül hogy Vági tovább kérdezett volna, lelkesen dicséri Valkót. Mert mindazt, amit lázas aggyal Valkóról gondolt, végre hangosan is elmondhatja. S erre szükség van a saját erősítése miatt is.

Vági felemeli a kezét.

– Csak sorjában, kedves tanár úr. Én kérdezek, maga pedig röviden felel.

Bosszús, hogy nem beszélhet a kedvencéről, s megint azt válaszolja:

– Persze.

– Mióta ismeri Valkó Sándort? Gondolkodik.

– Kisgyerek kora óta…

– Milyen körülmények között ismerte meg?

– Még az apját ismertem. Kedves barátom volt.

– A Göncöl utcában laktak?

– Nem, kérem. A Göncöl utcai házat akkor még nem építették fel… Valkó apja a Piavénái hősi halált halt…

– Nofene. Valkó apja zsidó volt.

– Azért még hősi halált halhatott. De tudtommal a háború előtt megkeresztelkedett.

– No, menjünk tovább. Zsidó, az zsidó marad…

Nem vitatkozott. Megvárta, míg Vági kidörmögi magát, aztán folytatta:

– Valkó nagyon tehetséges, okos gyerek. Szeretett volna továbbtanulni. Hozzásegítettem. Négy évig diákom volt. Színjeles tanuló. Közben állandóan dolgozott. Tanítványai voltak. Mikor átköltöztünk a Göncöl utcai lakásba, oda is feljárt hozzám.

– Szóval rendes fiú?

– Igen, kérem.

– Magyar embernek tartja őt?

– Igen.

– Becsületesnek?

– Rá merném bízni az életemet.

– Rajtacsípte már hazugságon?

– Soha, kérem.

– Most, ugye, a lányának udvarol?

– Igen.

– Most is feljár magukhoz?

– Most nem. Egy évre Olaszországba utazott.

Örült, hogy mindezt elmondhatja. Szeretné még azt is megmondani, hogy Éva, bár nagyon szereti Valkót, ő mégis úgy látja, hogy a lányára Köhler Frigyes nagyobb hatással van, jobban kedveli. Talán abban sem téved, ha kijelenti: Éva szerelmes Fritzbe. Ez aggasztó, mert őszintén szólva, ő nem nagyon szereti Fritzet. Különösen, mióta Fritz visszanémetesítette magát, és német katonatiszt lett. De ez már annyira családi jellegű dolog, hogy nem szól róla.

– Szóval, majdnem családtag – mondja Vági. – Hm – teszi hozzá rövid gondolkodás után. – Hát, kedves tanár úr. Örülök, hogy egyezik a véleményünk. Ugyanis mi is úgy véljük, hogy Valkó Sándor hazáját szerető, becsületes, ízig-vérig magyar ember, aki mindenkire való tekintet nélkül teljesíti hazafiúi kötelességét.

Érzi, hogy szíve felé furcsa szorongás húzódik.

– Olvassa csak el ezt a levelet. – Az alezredes összehajtogatott papírlapot ad át neki. Ránéz. Remeg kezében a levél. Az első, amit lát, az aláírás: Valkó Sándor. Megismeri. Hogyne ismerné meg. Számtalan dolgozatát javította. Ezek a jellegzetes szálkás betűk… Persze, ez Sanyi aláírása.

– Olvassa csak el.

Olvasni kezdi a gépelt szöveget.

„Tisztelt Ezredes Úr!

Biztos tudomásom szerint Simon Gusztáv tanár kapcsolatot tart fenn az illegálisan Magyarországon élő kommunista felforgatóval:

Tímár Mihállyal. Sajnos, Tímár álnevét, lakását nem ismerem. Kérem, hogy levelemet jóindulatúan és bizalmasan kezeljék, és nem szeretném, ha Simon tanár úr tudomást szerezne róla. És nagyon kérem, tapintatosan kérjék meg őt eme kapcsolat megszakítására.

Alázatos hazafiúi tisztelettel: Valkó Sándor

Nem ájul el, csak bambán néz, úgy érzi, légüres térbe került. Minden köteléket elvesztett, önmagához, a múltjához, a környező világhoz, a tárgyi valósághoz, az emberekhez. Nincs szíve, nincs lelke, agya sincs. Nincsenek érzései. Nem érez szeretetet, gyűlöletet sem. Egyáltalán semmit sem érez. Kavargó ködben úszkál, minden cél és értelem nélkül.

Két napig tart ez az állapot.

Két nap múlva kezd felszívódni a köd, amikor ez a szó: „Éva”, áttör a gomolygó tejszerűségen.

Kockafejű megint nyílt. Világosan és egyszerűen beszél. A tényeket is leegyszerűsíti. És ez így valóban érthető.

– Hát ugyebár, Simon, megértjük egymást. Maga ugyebár, tudja, hogy a módszerekben nem válogatunk. Kapott egy kis ízelítőt repertoárunkból. Nos hát. Ugyanazon a kezelésen végigvezetjük kedves lányát, Éva kisasszonyt is, természetesen az egyes fázisokat olyannyira felfokozva, hogy a kezelés végén úri becsületszavunkkal kijelenthetjük: Simon Éva kisasszonyt ebben a büdös életben senki sem nevezheti nőnek. Mert ugyebár… de azt hiszem, teljesen felesleges, hogy belemenjünk a részletek ismertetésébe. A szavam betartására, azt hiszem, elegendő garanciát nyújt személyem. Azzal küldöm tehát vissza lakosztályába, hogy gondolkozzon, spekuláljon és határozzon. Vagy Tímár Mihály, vagy a lánya. Nos, Simon, ez itt a kérdés. S minderre, mármint a kérdés eldöntésére öt órája van. Nos, ha magának kényelmesebb, hogy a lányára hárítsa a felelősséget, ám tegye. Semmi kifogásom ellene.

Órákon át két név kergeti egymást az agyában. Tímár Mihály és Éva. Aztán belép egy harmadik is, Kalmár István. De akkor már tudja, hogy döntött. Azon is gondolkodik, hogy öngyilkos lesz. Rájön, hogy azzal nem oldja meg a kérdést. Tímár sorsa eldőlt. Kegyetlen az élet. És nincs Isten. Nincs, nincs! Ha lenne, nem Tímárt pusztítaná el, hanem a Kockafejűt. Ha lenne, nem állítaná őt ilyen kegyetlen válaszút elé. Mert ő, bármelyik megoldást választja, így is, úgy is belepusztul. Ekkor jut eszébe Valkó. S az első, amit érez, a gyűlölet. Az igazi bűnös Valkó.

Másnap eléje tesznek egy papírlapot. Két üres rovat van rajta. Egyik a névnek, a másik a lakáscímnek. Bámulja a papírlapot és a tollat. Hát miért nem tölti ki, amikor elhatározta már magát? Nem olyan egyszerű. Látja, hogy a Kockafejű idegesen rágja a szája szélét. „Hiába idegeskedsz – gondolja –, nekem kell kitöltenem.”

Akkora pofont kap, úgy érzi, leszakad a feje. De a pofon új gondolatokat ébreszt. Keserű és fájó gondolatokat. Tímárnak van igaza. Ilyen világban nem lehet élni. Húsz éve tanít. Soha nem ütött meg embert, öt pedig ütik és megalázzák. Megütik őt, aki becsületben őszült meg, őt, akinek nagy lánya van. Egyedül nevelte fel. öt ütik, aki szeretetre nevelte a diákjait. Miért érdemes élni?

Csendes, fáradt hangon megszólalt.

– Kérem, tessék ideadni a tollat. Kalmár Istvánt még aznap éjjel elfogják.

És szembesítik őket egymással.

– Igen, felismerem – mondja elcsukló hangon. – Ö Tímár Mihály.

Várja, hogy őt is bíróság elé állítják. De nem. Tímár azt vallja, hogy Simon semmit sem tudott munkájáról. Két nap múlva közlik vele, hogy szabadlábra helyezik, de alá kell írnia egy nyilatkozatot, hogy a jövőben támogatja a defenzív osztály munkáját. Aláírja. Neki már mindegy. Figyelmeztetik, hogy Valkónak nem szabad elmondania a történteket. Ha szól, ők megtudják. Sejtetik vele, hogy Valkó is az ő emberük.

A fülke csendjét darabokra törte a görcsös zokogás. Valkó szeme előtt a vaksötétségben fénypontok nyüzsögtek. Feje kitisztult. Milyen jó, hogy végre annyi év után megismerhette „bűnét”. Hányszor, de hányszor kért magyarázatot? De most már nem is fontos. Hiszen mindannyian elpusztulnak. Tímár Mihályért valakinek vagy valakiknek felelnie kell. Feriék nem felejtenek. Csak lesz-e még ideje? A víz erősen folyik. A tömés valószínűleg átázott. Meddig tud ellenállni a nyomásnak?

„Szegény tanár úr – gondolta. – Szegény Simon tanár úr.”

– Valkó – hallotta Fritz hangját.

Fritz. Egészen megfeledkezett az SS-ről. Milyen csendben volt.

– Valkó, ha akarod, én nem beszélek… Csak annyit kell mondanod, hogy együtt voltunk a büntetőszázadban.

Valkó szótlanul, magába mélyedve feküdt az ágyon. Érezte, hogy nagyon gyenge, hogy még a lélegzetvétel is nehezére esik. Simon szavai lelke mélyéig megrázták. Átérezte, mit jelenthetett neki a kémelhárítóknál elszenvedett kegyetlen tortúra, a megalázó verések. Ö csak tudja, hiszen maga is átélte ugyanazokat. „De miért nem tiltakozom? – ötlött fel benne élesen a gondolat. – Miért nem tiltakozom, amikor nem én vagyok az oka? – Most, ahogy Fritz megszólalt, egyszeriben feltámadt benne a dac. – Miért vállalnám mások bűnét?”

– Valkó – szólt ismét Fritz rábeszélően –, hidd el, nem tudod tisztázni magad.

– A te véleményedre itt most nem kíváncsi senki – mondta megvetően, és azon töprengett, vajon hogyan tudná megmagyarázni a gyűlölettől elvakult Simonnak, nincs igaza, amikor őt vádolja a Tímár Mihály-ügyben. – Tanár… úr – szólt kis idő múlva.

Simon azonban nem válaszolt.

– Tanár úr, meghallgattam, arra kérem, maga is hallgasson meg engem – és mivel Simon most sem szólt, folytatta: – Tanár úr, Éva nekem megmondta, hogy Kalmár István azonos Tímár Mihállyal. Ha én írtam volna a feljelentést, akkor miért nem írtam bele mindjárt ezt is. Vagy miért nem írtam csak annyit, hogy Budapesten élő Kalmár Istvánok egyike azonos Tímár Mihállyal?

Simon nem válaszolt.

– A tanár úr erre nem gondolt?

– Az aláírásodat megismertem.

– Az aláírásomat hamisítani is lehet. A szöveget géppel írták. Maga mondta. Miért nem írtam azt is kézzel? Nekem sohasem volt írógépem.

– Csak hárman tudtunk az ügyről – mondta Simon –, Éva, te meg én.

– És Bottlik? Már nem emlékszik, hogy Bottlik mit mondott? – kérdezte Sándor. – Bottlik honnan tudta? A tábornoktól. És a tábornok?

Simon megremegett.

– Honnan tudta a tábornok, hogy Éva Fritznél volt? Vagy Évától, vagy Fritztől.

– Kérdezzük meg – mondta Simon. Éva, aki idáig egy szót sem szólt, most közbekiáltott:

– Nem! Apa én… én elmondom. Én nem az egyetemen olvastam – hadarta lázas sietséggel a lány –, és nem ott láttam Pista bácsi fényképét, hanem a tábornok úrnál… Csak nem mertem megmondani…

– Nem értem – suttogta Simon… – nem értem…

– Én most már mindent értek – mondta Valkó.

Fritz a falnak dőlve hallgatta Valkót. „Akkor kellett volna lelőnöm, akkor – gondolta, és eszébe jutott, hogyan állított be Valkó az óvóhelyre. Aztán azon tűnődött, hány óra lehet. – Már hajnal van. Február tizenkettedike. Ha virrad, jönnek a mentők.”

Csend terpeszkedett szét. Fritz várta, hogy a tanár megszólaljon. Simon azonban hallgatott.

– Fritz, neked nincs mondanivalód?

„Milyen kötekedő ez a Valkó. Olyan magabiztos a hangja, mintha már a friss levegőn lenne.”

– Fritz…

– Hozzám szóltál? – kérdezte.

– Igen.

– Mit is kérdeztél? Persze, tudom már. – Megszűnt a lábában a zsibbadás, jobban érezte magát. – Nézd, Valkó. Én megmondtam, amit akartam. Vagy együtt élünk, vagy együtt halunk…

– Honnan tudtál a feljelentésről?

– Már megmondtam.

– Hazugság! A Tímár-ügy harmincnyolcban történt, te pedig negyvenkettőben szolgáltál a német követségen.

– De mit változtat az a lényegen? Az írás beszél, Valkó. Nem én. Az írás pedig tőled származik. Ezer, tízezer szakértő is megállapíthatja.

– Ezt honnan tudod?

– Tudom, mert én írtam a szöveget. De az aláírás valódi. No, most boldog vagy?

– Tanár úr, hallotta? – kérdezte Valkó. Simon nem felelt.

– De ne örülj. Ez rajtad nem segít. Én ugyanis, ha élve maradok, letagadom, ha meghalok, nem beszélhetek. Bizonyítsd be, hogy mondtam, hogy elismertem. – Hangosan felnevetett. – Nem tudod, mert valódi az aláírás. – Fritz nevetése furcsán bugyborékolt. – Emlékszel, amikor egyszer grafologizáltam? Mikor a búcsúvacsorát rendeztem. Amikor olyan jól mulattatok. Harmincnyolcban. Ezt akkor Évával eszeltük ki.

– Velem? – kiáltotta Éva.

– Ugyan? Már elfelejtetted volna? Amikor harmincnyolcban a szeretőm lettél, hát nem emlékszel? Másképpen nem tudtunk megszabadulni apádtól. Emlékezz csak vissza. Azt mondtad az első találkozásunk után, hogy apád nagyon vigyáz rád… Másnap nem jöhetsz fel… ha az öreget… igen, így mondtad… ha az öreget pár hétre… A szabadságidőmet együtt akartuk zavartalanul eltölteni.

– Nem!… Nem igaz! – sikoltotta a lány.

– Apa, ne hidd el!

– Arra nem számítottam, hogy elismered.

Fritz hangja szenvedélyesen, gyorsan pergett. – Sejtettem, hogy a végsőkig tagadni fogsz… – Elhallgatott. Lázasan kapkodott levegő után. – Talán tagadod, hogy a szeretőm voltál? Azt is be tudom bizonyítani. – Hangot változtatott. – De maguk se beszéljenek. Van a maguk számláján is elég. Most sírnak Tímár Mihályért! Tímár Mihályt és a Tímár Mihályokat maguk is hagyták ám elpusztítani! Én jelentettem fel Tímárt. No és? Feljelentettem, mert ellenem harcolt, ellenünk harcolt. Nem kellett nekem a Kalmár név, semmilyen név nem kellett, tudtam, hogy a többit majd maguk elmondják. Mindegy, hogy milyen címet találnak az árulásra.

Simonnak kegyetlenül fájtak Fritz szavai. Valamit kezdett sejteni abból, amiért Tímár Mihály hazajött Magyarországra.

– Na, miért nem felelnek? Rajta! Éva, hát miért nem tagadod? Hallgatsz?

– Nem, én felelni akarok – lihegte Éva a sötétben, tapogatva megszorította Sándor kezét.

– Halljuk? Miket eszeltél ki? Mondd már…

– Igen, mondom. Igen, a szeretőd lettem. Nem harmincnyolcban, negyvenkettőben.

„Milyen nehéz ez a feketeség. Beszakad a mellkasom. A börtönben volt ilyen súlyos a sötétség éjszakánként. Csak akkor megvolt a bizonyosság: ha majd lehullanak a nagy, sötét súlyok, Éva vár, és fehér ruha lesz rajta… fehér lesz minden… és Éva karcsú lesz… jó illata lesz a hajának… és majd együtt megyünk végig, végig a nagy utcákon… És most már nem fogunk többet kézen fogva járni… Soha, soha.”

– Amikor Sanyit letartóztatták, emlékezhetsz rá, apa, naponta veszekedtünk, mint az őrült szaladgáltam. Minisztérium, a vezérkari főnökség különbírósága, miniszter, országgyűlési képviselők… senki sem fogadott. Statáriális bíróság elé akarták állítani… Egy ügyvéd azt tanácsolta, próbáljak kapcsolatot teremteni a német követséggel. Tudtam, hogy Fritz ott szolgál. És akkor telefonáltam neki. A lakására hívott fel – mélyet lélegzett. – Azzal az elhatározással mentem fel hozzá, bármit is kérjen, Sándor életéért megteszem. Akármit. A legocsmányabb dologra is képes lettem volna – folytatta Éva zokogva. – Tudtam, hogy Fritz csak a testemet fogja megkapni, a lelkemet, az érzéseimet soha! Hittem, hogy Sándor még egyszer visszajön.

Éva görcsösen szorította Sándor hideg kezét. Már csak neki beszélt. A sötétség megkönnyítette a keserves vallomást. Talán, ha Valkó szenvedő arcát látja, nem mondta volna el. De beszélnie kellett, hogy könnyítsen magán. „Kegyetlen törvények szerint élhetünk és éltünk – kalapált a gondolat Valkó agyában –, kegyetlen törvények szerint.” – Így történt – fejezte be Éva. – És amikor a tárgyalás után megengedték, hogy beszéljek Sanyival, nem tudtam szólni egy szót sem, csak sírtam. Sírtam, mert nagy árat fizettem érte, hogy ne hadbírósági tárgyalást tartsanak.

„Nagy árat fizettünk mindenért, nagy árat” – gondolta Valkó, és már nem érezte az iszonyú súlyokat, csak mérhetetlen, nagy bánatot.

Simon arcán végigcsorogtak a könnyek. Ügy érezte, minden elrendeződött, áttetsző és tiszta lett. Érzékelhetők a formák, a szavak jelentése is egyértelmű. Éva és Sándor nem becstelenek, s ha vétkeztek is, érzéseik parancsainak engedelmeskedtek. S a bűn súlyát, amely már sok-sok éve nyomta, most egyszeriben megkisebbítette annak tudata, hogy nem csalatkozott azokban, akikben bízott. Hallgatta Éva görcsös zokogását, s a lelkében a szánalom helyébe egyszerre vad gyűlölet lépett. Gyűlölet mindazzal szemben, ami a tragédiákat – önmaga, lánya, Valkó tragédiáját – és oly sok ember tragédiáját felidézte. Maga sem tudta, mit tesz, amikor az ágy matraca alá nyúlt, elővette a nehéz szolgálati pisztolyt, és a régen tanult, szakszerű mozdulatokkal csőre töltötte. Most már nem tudta, mit tesz, csak azt tudta, hogy a zokogó Éva és a fásultan hallgató Valkó életének közvetlen tönkretevője itt lapul velük a sötétben, néhány méterre vagy karnyújtásnyira talán. Lelépett az ágyról a vízbe, s pattanásig feszült idegekkel arrafelé figyelt, amerre Fritzet sejtette. Óvatosan, hogy zajt ne üssön, előrelépett.

Valkó hangja megállította:

– Ne sírj – hallotta, s a hangból érezte, hogy a festő Éva haját simogatja –, ne sírj, most már mindennek vége… talán most már megmenekültünk, s a gyógyulásra is lesz még idő… csak várni kell…

– De már csak a halálra – szólt ekkor hirtelen Fritz. – Ha én nem úszhatom meg, akkor ti sem! Megdögöltök ti is, velem együtt! Már csak a hullátokat fogják kihalászni a vízből!

Simon megmerevedett. A víz csobogásából arra következtetett, hogy Fritz a repedés felé gázol.

„A tömítés – villant fel benne a rémület –, ki akarja tépni a repedésből a tömítést.”

Arrafelé fordult, amerre Fritzet sejtette. Felemelte a nehéz parabellumot, s a hang irányába célzott. Reszkető kezével alig tudta tartani, megmarkolta hát két kézre. „Jézus segíts – mormolta maga elé –, Jézus segíts! – mondta újra fennhangon, s lőtt. Egyszer, kétszer, háromszor. Még hallotta a hörgésbe fulladó, rémült ordítást, s anélkül, hogy tudta volna, mit tesz, maga felé fordította a fegyvert. Aztán már csak a fényes villanást látta, s úgy érezte, villám vágott az arcába.

Hideg feketeségbe zuhant.

Évát láz emésztette. Hallotta a lövéseket, hallotta a víz csobogását. Akkor már olyan magas volt a láza, hogy nem tudta, mi történt. Arra gondolt, hogy mindezt álmodja. A lövéseket is meg azt is, hogy Sanyi halva fekszik mellette. Rázta a férfit, de az nem mozdult. Apját szólította. „Hol van? Hova ment? Jaj, nem bírom, nem bírom ezt a hőséget. – Arcához nyúlt. Csurgott róla a verejték. Apját, Sanyit szólítgatta. Egyikük sem felelt. – Miért nem felelnek? Persze… gyűlölnek. Apa is gyűlöl, Sanyi is gyűlöl… Most már nem is felelnek?”

Sírva fakadt. Ráborult Valkó mellére. Cserepes ajkával csókolgatta. Szerelmes szavakat suttogott.

– Felelj! Felelj! – görcsösen belemarkolt Sándor vállába. Körmét a húsába vájta, megrázta. – Hallgatsz? Nem beszélsz hozzám?

Később értelmetlen szavakat motyogott. Fájdalmat nem érzett, csak a láz gyötörte. Kigombolta a bundát. Hanyatt feküdt. „Így jobb… sokkal jobb…” Apró vízpermetek hullottak forró testére. Mélyet lélegzett. Az ingét is lehúzta, és félmeztelenül feküdt.

Nem gondolt semmire, senkire. Valahonnan a mélyből gyerekkori emléktöredékek sodródtak feléje, összefüggéstelenül, értelmetlenül. Arcok, ismerős és ismeretlen arcok. Nagyszülők, rokonok, barátok arca? Ki tudja? Nem is érdekli… Semmi sem érdekli, még azok a kis csöppségek sem, akik most feléje tipegnek. Pedig ő is ott van közöttük. Ó, persze, hisz ez egy régi tabló, még az óvodában csinálták. Most jó lenne rájuk szólni, hogy ne visítozzanak. Szeretne csendben maradni. Szeretné hallgatni a csendet meg azt, hogy olyan szépen zenél a víz… Igen, hát, gyerekek, maradjatok csendben! Különben, zajongjanak… nem az ő dolga… ő most nagyon boldog… Miért is boldog? „Azt ne kérdezzétek, úgysem árulom el, hiába is kérdeznétek… Na, még csak ez kellett… Ez a szörnyű zaj…” Nem szereti a harmonikát… Csak a hegedűt szereti. Hegedüljenek. A lenhajú lányt. Azt; igen… azt… Majd becsukja a szemét, úgy fogja hallgatni.

– Állítsátok le a motort! Nem halljátok? Állítsátok le, megsüketülök! Apa… Sándor! Nem hallom a hegedűt! Állítsátok le a motort, és ne kiabáljatok!

Kik kopognak ilyen veszettül? Persze. Kalocsaiéknál már megint fát vágnak. Ha meghallja a tábornok úr… Nem, ez nem az… Valaki kopog. De miért kopognak olyan veszettül? Na, végre! Végre, hogy elhallgattak a motorok!

De jó meleg van. Mit kiabálnak?

– Kopogjatok! Kopogjatok! – mintha százan és százan üvöltenének.

Ki kopogjon, és miért kellene kopogni? Nem furcsa? Az utcáról kiabálnak…

– Éltek? Fe-lel-je-tek! Fe-lel-je-tek! Micsoda buta kérdés… Istenem, milyen buták is az emberek! Hát nem tudják, hogy ő él? Hát miért ne élne? Hát persze hogy él. Csak nagyon melege van, és nagyon zúg a feje…

Odalent a lázban gyötrődő lány félmeztelenül hánykolódott és énekelt. Halkan, áhítatosan.

– Kis kacsa fürdik… fekete tóban… Valkó magához tért.

Hallotta Éva halk énekét, feje felett a motorok dübörgését, és hallotta a zuhogó vizet.

„Emelkedik a víz.”

– Éva!

– Anyjához készül… Lengyelországba…

– Éva! – kiáltotta kétségbeesve, és megragadta a lány forró testét. Megrázta. – Éva!

Az ének elhallgatott.

Sándor a vízbe lépett. Karjára vette a lányt. Éva feje a vállára hullott. Reszkető lábakkal az asztalhoz tántorgott. Évát az asztalra fektette, betakarta a bundával. Aztán a külső zajra figyelt. Keze az egyik fazékhoz ért. Megmarkolta a fülét, kiöntötte belőle a vizet.

A hangszóró újból megszólalt:

– Kopogjatok! Kopogjatok! Mély csend támadt.

Sándor nyelt. Aztán a fazékkal a kezében, utolsó erejét megfeszítve, felmászott az aknába. Felemelte a fazekat, és vadul verte a vészkijárat ajtaját.

A tüdeje zihált. Kiejtette kezéből a fazekat.

Megfogódzott erősen.

Odakint diadalmasan felharsant a kiáltás.

– Élnek! Élnek!

És megint zúgni kezdett a motor.

– Élünk! – lihegte Valkó. – Élünk! – És a szívéből feltörő görcsös sírás mintha feloldotta volna a fájdalmát.

Még akkor is ezt a szót suttogta maga elé, amikor zokogva a mély álomba merült Éva mellé kuporodott.

– Élünk!… Élünk!… Élünk!…