Berkesi András

Pisztrángok

és

nagyhalak

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-533-5

Polláck Marci rossz jósnak bizonyult. A hét elején ugyanis azt mondta, hogy fekete karácsony lesz. A nyakát teszi rá, hogy az lesz. A fiúk közül azonban senki sem fogadott vele, pedig a vörös hajú katona ugyancsak bizonygatta az igazát. Tévedett. Az ünnepek előtti napon havazni kezdett. Igaz, reggel még csak gyéren szállingóztak a fillér nagyságú hópelyhek, de délutánra úgy nekieredt, mintha soha többé nem akarná abbahagyni.

A délelőtti foglalkozáson vidámabbak voltak a fiúk, mint máskor, a gyakorlatok szüneteiben még tréfálkoztak is, ugratták egymást, főleg persze a vörös hajú Polláckot.

– Te még levelibékának sem vagy jó – mondták neki –, hát még katonának.

Aztán napirendre tértek a dolog felett. Havazik, hát havazik. Ott egye meg a fene. Nekik ugyan édesmindegy. Délután hazamennek, és ez a lényeg, mert a bevonulásuk óta még nem voltak otthon. A hálóterem ablakából jól látni Kövesd sokszínű házait, de még oda sem mehettek ki.

Olyan kedvvel és lelkesedéssel végezték a gyakorlatokat, hogy a kiképző tisztek is csodálkoztak. Nemcsak Kovács hadnagy, a századparancsnok, hanem a zászlóalj politikai tisztje, Sárdi százados is. Ez pedig nem kis dolog, hiszen köztudomású volt, hogy a szúrós tekintetű százados nem tartozott a lágy szívű emberek közé. Most azonban lelkesen magyarázta Kovácsnak, hogy a harckocsizó század nagyszerű teljesítménye őt nem érte váratlanul, hiszen évek óta papolja: a hadsereg az ország legeredményesebb jellemnevelő iskolája. A tiszti étkezdében erről beszélgetett Kováccsal.

– Látod, komám – mondta –, keményen kell velük bánni. Nem rossz ez a népség, csak el vannak kényeztetve. – Kavargatta a forró paradicsomlevest, és tekintetét a csendes, halk szavú Kovácsra szúrta. A magas növésű, szemüveges hadnagy egy évvel ezelőtt végezte el az Egyesített Tiszti Iskolát, dicsérettel. Más pedagógiai elveket vallott, mint Sárdi, de most nem akart vitatkozni vele, figyelmesen hallgatott. – Szó, ami szó, az istenfáját, okosan elkaptad a népet.

Kovács mohón harapott a kenyérből, éhes volt.

– Következetesség és őszinteség – mondta.

– Következetesség?

– Az. A modern pedagógia vastörvénye – mondta Kovács tele szájjal. – A tiszt ne haverkodjék a harcossal, fölöslegesen ne szórakozzék vele, és szavai sohase legyenek ellentétben a magatartásával. Én a múlt hét elején azt mondtam a fiúknak: figyeljenek rám, elvtársak. Ha sikerül a lövészet, ha kifogástalanul elvégzik a gyakorlatokat, és ha nem lesz rendkívüli esemény, szerdán hazamehetnek az ünnepekre. – Ivott egy korty vizet, köszönt az ezredpárttitkárnak, aki most lépett be az étkezdébe, és tovább folytatta. – Nos, a gyerekek hajtottak, jól végződött a hét, aláírtam a szabadságos leveleket.

A legénységi étkezdéből most vonult el a harckocsizó század az épület előtt. A lépések ütemesen dobbantak a havas betonon, a fiúk vidám nótázása behallatszott az étkezdébe.

Mához egy napra már nem leszek itt…

Hallgatták a friss, jóízű dalolást, mindketten eltűnődtek, talán újoncéveik jutottak az eszükbe.

Kovács érdeklődve kinézett az ablakon. Sűrűn hullott a hó, a csípős északi szél megkavargatta a szikrázó pelyheket. A menetelő katonák között meglátta Varjas Endre sovány, hosszúkás arcát. A magas, vállas fiú benézett az ablakon, Kovács egy pillanatig – míg a katona tovább nem lépett – tisztán látta a konokul összezárt, keskeny szájat, a mélyen ülő, sötét tekintetet. Varjas Endre nem énekelt.

– Furcsán viselkedik ez a Varjas gyerek – mondta halkan, szinte csak önmagának. – Nem értem őt. Nem kért szabadságot, még eltávozást sem. – Sárdi húsos arcába nézett, és elgondolkodva rágta a mócsingos húst. – Kétszer is megkérdeztem, Varjas, maga nem akar hazamenni? Azt mondta, nem akar. Sok gondot okoz nekem.

Sárdi eltolta az üres tányért maga elől. Cigarettára gyújtott, elgondolkodva pöfékelt, kezével olyan mozdulatot tett, mintha legyet hessentene el az arcáról.

– Kádergyerek – mondta. – Nem ízlik neki a fegyelem. Az a baja, hogy együtt kell élnie az egyszerű emberek gyerekeivel. Már többen panaszkodtak rá. Lenézi a társait, nem áll szóba velük. Az istenfáját, utálom a demagógokat, de azt hiszem, Gyilasznak valami igaza van.

Kovács felkapta a fejét. – Miben van igaza? – kérdezte.

– Abban, hogy a szocializmusban is kialakul az arisztokrácia. És ezek a magukat szocialistáknak nevező arisztokraták több jogot élveznek, mint mi. De nekünk, itt a hadseregben, az a feladatunk, hogy ezeket az elkényeztetett kölyköket betörjük. Érted, komám?

– Varjas nem kádergyerek.

– Nem az?

– Nem hát.

– Varjas Géza ma is közéleti ember. Nemcsak író, hanem parlamenti képviselő is. Arról most nem is beszélek, hogy kiemelt nyugdíjat kap. Írásaival is sokat keres, tízszer annyit, mint egy miniszter vagy egy megyei titkár, és mégis hőbörög. Ellendrukker, az istenfáját.

– Varjas Géza tisztességes ember – mondta Kovács meggyőződéssel – és jó kommunista. Miért lenne ellendrukker? Az a baj, hogy mi, kommunisták is a kommunista íróinkat szidjuk. Mire jó ez?

Sárdi gúnyosan mosolygott.

– Jó kommunista és tisztességes ember – mondta. – Na, komám, majd mesélek neked erről a tisztességes emberről egy-két dolgot, az istenfáját. Én utálom őt, és ha rajtam múlna… – Nem fejezte be a mondatot, legyintett és felállt. – Jó neked, Péter. Te még fiatal vagy. Ha jól meggondolom, az ellenforradalom idején még általános iskolás voltál. Te csak a könyvekből ismered az ötvenes évek történetét.

Kovács elgondolkodva ment vissza a körletbe. Behívatta Martsa őrmestert, és megkérdezte, rendben vannak-e a kimenőruhák, nincs-e valami probléma a fiúkkal.

– Semmi az égvilágon – mondta az alacsony, kövérkés szolgálatvezető, és ravaszul mosolygott. – Be vannak már sózva.

Bementek a hálóterembe. A fiúk már útra készen várakoztak, arcuk az izgalomtól fénylett.

– Figyeljenek rám, elvtársak – mondta Kovács, és elindult a vaskályha felé. Maga sem tudta miért, zavarba jött, s mintha elfelejtette volna, hogy mit is akart mondani, hosszan hallgatott. Tekintetét végigfuttatta a katonákon. Megállt a kályhánál, éppen Varjassal szemben. A fiú kicsit szomorkásán nézett rá, sovány arca kétoldalt beesett volt. Arra gondolt, hogy délután majd elbeszélget vele, talán szólásra bírja őt. Elnézett a fiú feje mellett, s ahogy az ablakon kitekintett, eszébe jutottak az ebédidőben megfogalmazott mondatok. Halkan megszólalt:

– Szeretném felhívni a figyelmüket a havazásra. A meteorológia előrejelzése szerint hóakadályokkal kell számolni. Tehát úgy induljanak el majd otthonról, hogy minden körülmények között időre visszaérjenek. És még valamit! Ne felejtsék el, hogy katonák!

Aztán jó szórakozást és boldog ünnepeket kívánt a fiúknak, és visszament az irodába. Egyszerre melege lett, olyan hőhullám öntötte el a testét, mint hetekkel ezelőtt, amikor két hétig tüdőgyulladással feküdt. Egy pillanatra lehunyta a szemét, tenyerét homlokára szorította, kicsit nyirkos volt a bőre. Megfázott, gondolta, jó ünnepe lesz, ha belázasodik. Kigombolta zubbonyát, az ingét is, és az ablakhoz állt, de nem nyitotta ki, félt, hogy megcsapja a fagyos levegő. Tulajdonképpen már hazamehetett volna, de valahogy nehezen szánta el magát az indulásra, maga sem tudta, miért. Gondolatai minduntalan visszakalandoztak Sárdihoz. Egy éve ismerte a századost, és zavaros fejű embernek tartotta. Látszott rajta, hogy sok mindent összeolvasott, de ismereteit nem rendszerezte megfelelően. Megállapításai furcsák voltak, és sehogyan sem illettek egy politikai tiszt szájába. Mint ez a Gyilasz-féle ostobaság is. Sárdinak tudnia kellene, hogy Gyilaszt ezért a revizionista elméletéért zárták ki a jugoszláv kommunista pártból, és bíróság elé állították. Persze, nem vitás, hogy a káderek gyerekei közt is akadnak olyanok, akik huligán életmódot folytatnak, szertelenek, erőszakosak, de általánosítani nem szabad. Az a meghatározás, hogy kádergyerek, már önmagában véve is helytelen, Varjas Endre nem elkényeztetett kölyök, magatartása után ítélve nem huligán. Most már bánta, hogy nem folytatta a vitát.

Kovács nemcsak azzal tűnt ki az ezred tisztjei közül, hogy a legjobb céllövő és labdarúgó volt, hanem azzal is, hogy szerette az irodalmat. Varjas Géza is a kedvenc írói közé tartozott. Talán ez is közrejátszott abban, hogy érdeklődéssel figyelte Endre magatartását. Miért nem utazik haza? Mi baja van? Miért olyan zárkózott, miért vonul félre a többiektől? Karácsonykor mindenki együtt szeretne lenni a családjával, ő miért nem?

Eszébe jutott a gyerekkora. Évekig az esztergomi Vak Bottyán kollégiumban lakott. Szülei évek óta külön éltek, őt a bíróság az édesanyjának ítélte. Apja hamarosan újból megnősült, s az új asszony hallani sem akart róla. Apja fizette a gyerektartást, de ez volt minden. Harmadikos korában nem utazhatott haza a karácsonyi ünnepekre, mert az anyja súlyos betegen kórházban feküdt. Egyedül maradt az üres kollégiumban. Sohasem fogja elfelejteni azt a három napot.

Ha a fiú nem kért szabadságot az ünnepekre, akkor annak valami súlyos oka van. Megvárta, míg a szabadságos katonák eltávoztak, s azután behívta magához.

Endre előírásszerűen jelentkezett, majd kíváncsian fürkészte a hadnagy finom vonalú arcát. Ismerősnek találta, és azon tűnődött, hogy kire, melyik barátjára vagy ismerősére emlékezteti. De nem jött rá azonnal, csak a beszélgetés során. Bevonulása előtt Sugár filmrendező asszisztenseként dolgozott, s a jó ég tudja már, miért, megnézték a Waterloo Bridge című, régi amerikai filmet. Tyrone Power! Kovács megdöbbentően hasonlított rá, különösen szemüveg nélkül. Ahogy elnézte a hadnagyot, azonnal megállapította, hogy a feje nem modern, vonásai túlságosan lágyak és szabályosak, egyáltalán nem katonás jelenség, ha civilben lenne, csendes, halk szavú belgyógyásznak vagy biológusnak gondolná.

– Üljön le, Varjas – mondta Kovács, és megigazította a szemüvegét. Megvárta, míg a fiú leül, aztán megkínálta cigarettával. – Nem akarok beavatkozni a magánügyeibe – mondta –, de érdekelne, hogy miért nem utazott haza. – Figyelmesen fürkészte a fiú jó színű, sovány arcát, a majdnem egyenes szemöldök alatt mélyen ülő szemeit. Hirtelen úgy érezte, hogy valami furcsa elektromos erőtér ereszkedett közéjük, amely átengedi a szavakat, de a mélyükön rejlő érzelmi töltést kiszűri és felfogja, így azok üresen, semmitmondóan lebegnek közöttük. A fiú szeme alig észrevehetően összeszűkült, mint a csapdát ösztönösen megsejtő állatoké, és a hadnagy rádöbbent, hogy jóindulatú közeledése értelmetlen, az asztal túlsó oldalán ülő katona gyanakvó és bizalmatlan, nem engedi őt közel magához. Kár – gondolta, mert szeretni tudná ezt a jókötésű, magas fiút, talán jó barátok is lehetnének.

Endre lehajtotta a fejét, cigarettájának felizzó parazsát nézte.

– Nem akartam hazautazni.

– Annyira jól érzi magát nálunk?

– Tanulni akarok az ünnepeken. Odahaza nem lenne rá lehetőségem.

Kovács tudta, hogy a fiú nem mondott igazat. Felállt.

– Értem – mondta kesernyés mosollyal. – Végső soron maga tudja, hogy mit csinál. Hát akkor tanuljon.

Elbúcsúzott a fiútól és hazament. Endre pedig visszaballagott a hálóterembe, a kályha mellett elolvasta az újságot, aztán kiment a mosdóba, hogy megborotválkozzon.

A tükör elé állt, és szappanozni kezdte sovány arcát. Sűrű, egyenes vonalú szemöldöke majdnem összeért az orra felett. „Sokkal könnyebb lenne a katonai szolgálat – gondolta –, ha megparancsolnák, hogy a bevonuló újoncoknak szakállt és bajuszt kell növeszteniük.” Erős szálú szőrzete volt, sötétbarna, majdnem fekete, így megtörtént, hogy naponta kétszer is borotválkoznia kellett. „Persze, ilyen okos ötlet nem jut az eszükbe. A minisztériumban tonnaszámra gyártják a hülyébbnél hülyébb szabályzatokat, nemsokára még azt is előírják, hogy a kiskatona milyen ritmusban szívja be a levegőt, és hány percig tartsa a tüdejében. Az életet tönkreteszik a szabályzatok.”

Fázott. A mosdó már régen kihűlt, az ablaktáblák sarkaiban jégvirágot rajzolt a hideg. „A minisztériumban arra is gondolhatnának – tűnődött –, hogy télen megfelelő módon fűtsék a hálótermeket és a mosdót. Attól még egyetlen kiskatonában sem lángolt fel a hazafiúi érzés, hogy fagyoskodott.

Sercegett a bőre a penge alatt. Keze fejével végigsimította arcát. Jó lesz, gondolta, és a vízcsaphoz lépett. Kimosta az ecsetet, megtisztította a pengét, megtörölgette, aztán elrakta a készüléket.

Alaposan megmosdott. A hideg víz felfrissítette, jóleső meleg járta át vörösre dörzsölt, izmos testét.

A szél feltámadt, megzörgette az ablaktáblákat. Hirtelen megcsapta testét a hideg levegő. Ezzel egyidőben meghallotta az ajtó nyikorgását.

Böglyös Lőrinc tizedes lépett be. Könnyed mozdulattal becsukta maga mögött az ajtót, aztán beljebb jött, és megállt a betonvályú túlsó oldalán. Nagydarab ember volt, alig egy-két centiméterrel alacsonyabb csak Endrénél, de vállban szélesebb, erőteljesebb nála. Endre a foglalkozásokon sokszor elnézte a vaskos, nagy testű tizedes csontos parasztarcát, az erősen kidudorodó szemöldökcsontot, a mindig hidegen fénylő, kékesszürke szempárt, a keskeny, határozott rajzú száj keserű ívét, a szegletes, akaratos áll éles síkját. Ha mégis filmrendező lesz, és egyszer filmet forgat majd a jogaikért harcoló jobbágyokról, akkor ilyen Böglyös-arcú parasztfiúval fogja eljátszatni a főszerepet.

A tizedes cigarettára gyújtott. Hallgatott néhány pillanatig, mintha azon tűnődött volna, hogy mit is kérdezzen. Már a bevonulást követő napokon megutálta Endrét. Akkor még jószerint semmit sem tudott róla, a nevére sem emlékezett, de az, ahogy Endre végignézett rajta, elég volt az ellenszenve felébredéséhez. Később ösztönösen azt is megérezte, hogy a fiú levegőnek tekinti őt, nem méltányolja a két csontcsillagot, nem fél tőle, és nem akar jóba lenni vele… A többiek – ki-ki vérmérséklete szerint – igyekeztek a kedvében járni, megkínálták őt hazaival, esténként a kantinban söröztek vele, és láthatóan örömmel fogadták, ha leereszkedett hozzájuk, és az asztalukhoz ült. Endre azonban sohasem méltatta figyelemre őt. Ha találkoztak, előírásszerűen tisztelgett, de nem mosolygott rá, nem adta át a helyét a kantinban, mint a vörös hajú Polláck: „Tessék, tizedes elvtárs, üljön le egy pillanatra, mit hozhatok?” Később, amikor megtudta, hogy ki Endre apja, utálata elmélyült, ebben azonban szerepet játszott sok minden más is. A többi között az is, hogy a kiképző tisztek közül néhányan olyan elfogódottan, majdhogy nem tisztelettel beszéltek Endrével, mintha ő lenne az országos hírű író. Hamarosan észrevette, hogy kivételeznek vele, elnézik a gyakorlatok és a kiképzés közben elkövetett hibáit. Bezzeg neki nem néztek el semmit annak idején, őt lehülyézték, ha rosszul csinált valamit, mert ő csak egy paraszt fia. A többiek melléfogásait most sem nézik el. Polláck Márton apja maszek szabó. Tölgyesi százados szidja is a fiú maszek édesanyját. „Szétverem az agyát, a maszek úristenit, annak a lángoló fejének.” Megfogadta, hogy ő nem fog kivételezni Varjas Endrével. Nézte a nyugodtan törülköző fiút. „Mintha itt sem volnék – gondolta. – Levegőnek néz. Majd én kizökkentelek, édesapám, a főúri nyugalmadból.”

Elmosolyodott, a cigaretta füstjét nézte.

– Miért nem utazott haza? – kérdezte.

Endre elzárta a vízcsapot. Nem válaszolt. Azon tűnődött, hogy mit mondjon. Sejtette, hogy Böglyös szórakozni akar vele, csak azért kérdezi, hogy elkezdje a beszélgetést.

A tizedes ravasz volt és rendkívül találékony. Kedves volt a fiúhoz, de Endre tudta, hogy e kedvesség mögött alaposan átgondolt gonoszság húzódik meg. A fiúknak tetszett Böglyös magatartása, lám csak, mondták, a tizedes nem kivételezik Varjassal, mint a tisztek többsége.

Tegnap a gyakorlótéren kézigránátokat hajigáltak. A gyakorlatot Kovács vezette. A hadnagyot azonban rövidesen magához rendelte a zászlóaljparancsnok. Böglyös a rajával egy horhos szélére húzódott, és pihenőt rendelt el. Hűvös idő volt, a nyirkos levegőt arcukra tapasztotta a metsző szél, a felázott, sáros talajban bokáig süllyedtek a csizmák. Endre leült egy bokor tövébe, és cigarettára gyújtva nézte a csoportúkban álldogáló katonákat. Böglyös a fiúhoz lépett. Néhányan, akik sejtették, hogy Endre és a tizedes között feszült viszony van, lassan odaballagtak.

– Adjon már tüzet, Varjas.

– Parancsoljon, tizedes elvtárs – ugrott oda szolgálatkészen a vörös hajú Polláck, de Böglyös leintette.

– Hagyja csak, Polláck honvéd. Varjasnak gázöngyújtója van. Az még a viharban is működik. Igaz-e, Varjas?

Endre felállt, és szó nélkül meggyújtotta a tizedes cigarettáját.

– Megnézhetem? – Előrenyújtotta vastag ujjú, széles tenyerét. A fiú odaadta az öngyújtót. – Szép, fajin kis jószág – mondta elismerően. – A menyasszonyától kapta?

– A húgomtól.

Böglyös szórakozottan játszadozott az öngyújtóval.

– Nincs menyasszonya?

– Még nincsen. – Fázósan megborzongott.

– Fázik?

– Egy kicsit.

A tizedes visszaadta az öngyújtót. Endre zsebre tette, és futó pillantást vetett a bádogszürke égre. A tizedes előremutatott a karjával.

– Látja ott azt az alacsony mogyoróbokrot?

– Látom.

– Úgy emlékszem, mintha ott felejtettem volna két darab gyakorlógránátot. Szaladjon már oda, és hozza el.

A mogyoróbokor mintegy nyolcszáz méterre volt a horhostól.

A fiúk röhögtek, tetszett nekik Böglyös magánszáma. Csak Stolcz Anti nem röhögött. Csendesen, de annál elkeseredettebben káromkodott.

Böglyös most megmozdult. Csosszantva előrelépett.

– Kérdeztem. – Ledobta a cigarettáját, eltaposta. Megkerülte a betonvályút, és a hideg kályhához ment. – Nincs kedve válaszolni?

– Nem utaztam haza.

– Látom. Hiszen itt van. Ne tessék engem hülyének nézni. Azt kérdeztem, miért nem utazott haza?

– Nem volt kedvem. Azért.

– Ejnye, Varjas, még mindig nem tanulta meg, hogy nem azért, hanem tizedes elvtárs, jelentem. Érti? Jelentem és így tovább. Maholnap öreg katona lesz, és nem ismeri az előírásokat.

Endre összemarkolta a törülközőt, úgy tartotta, mint egy korbácsot. „Úristen, miért szórakozik velem ez az állat. A pofájába kellene csapnom, az orra fölött, a szeme közé. Vagy az állára. Elítélnének, de megérné, mert megszabadulnék ettől a hülyétől.” De mégsem mozdult meg, nem ütött. „Baromság, szabadulásom után tovább kellene szolgálnom.”

Mint ahogy a radarernyő felfogja a visszaverődő elektromos hullámokat, ugyanúgy érzékelte Böglyös a fiú tekintetéből rásugárzó gyűlöletet. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy milyen görcsösen szorul ökölbe a keze. „Csak megtámadna. Önvédelemből leüthetném. Szétverném azt a szomorú, úri pofáját. De ez nem üt. Gyáva szar. Elkényeztetett polgárgyerek.”

A tizedes arcát alig észrevehető, finom mosoly lágyította el.

– Nos? Truccolni tetszik? Én aztán igazán nem tehetek arról, hogy a szolgálati szabályzatban ilyen előírások vannak. Sajna, kedves Varjas honvéd, az előírások betartása még az íróapukák fiacskáira is kötelező. Bizony, bizony… Persze lehetséges, hogy hamarosan különleges kiképző századokat fognak felállítani a funkcigyerekek részére, hogy ne érezzék az egyszerű harcosok izzadó lábszagát. Ott nyilván más előírások lesznek, s a szobaparancsnok sem a magamfajta bunkóparaszt gyereke lesz, hanem egyetemet végzett tiszt, de amíg ezeket a különleges alakulatokat nem állítják fel, addig, kedves Varjas honvéd, meg kell adni a tiszteletet a nép egyszerű gyermekéből lett tizedesnek. Úgy ám, kedvesem.

Endre keserűséget érzett. Látod – mondta magában –, mégiscsak jobb lett volna hazautaznod. Ez az állat elhatározta, hogy megaláz. De milyen jogon, és miért? Én nem bántottam őt. Milyen jogon? A két csillag jogán. Addig fog zaklatni, amíg fel nem adod az egyéniségedet. Azonosulnod kell vele, el kell sajátítanod az életszemléletét, a látásmódját, az egyedül üdvözítő emberi magatartását, mert jegyezd meg jól, a hadseregnek nem egyéniségekre van szüksége, hanem tucatemberekre, és Böglyös Lőrinc tizedes a tucatemberek kovácsa. Ha pedig nem alkalmazkodsz a körülményekhez, szenvedni fogsz. A szenvedésnek és a megalázásnak különböző fokozatai, mélységei vannak, s te még csak az első fokozatnál tartasz. Hol van még a mélypont. Én nem fogok eljutni a mélypontra. Csak azt az embert alázhatják meg, aki hagyja, hogy megalázzák. Én nem fogom hagyni.

Haragja megszelídült, hűvös, de elszánt nyugalom szállta meg.

– Böglyös – mondta csendesen –, ne szórakozz velem.

– Nocsak? Tegeződünk?

– Ne bántsuk egymást. Megbánjuk mind a ketten.

– Fenyeget? Ezért hadbíróság jár.

– Az. De te nem leszel jelen a tárgyalásomon. Rendelj kihallgatásra, és bizonyítsd be, hogy megfenyegettelek.

– Mossa fel a követ. Ezt a beszélgetést pedig majd folytatjuk alkalomadtán.

Megfordult, és kiment a mosdóból.

Mire visszament a mosdóba, Endre végzett a felmosással. Úgy tett, mintha Böglyös ott sem lenne. Kiöblítette a rongyot, helyére tette a vödröt, megmosta a kezét, és szó nélkül kiment a folyosóra. Melege volt. Az ügyeletes fázósan topogott. Endre intett neki, és lassú, ráérős léptekkel ment a hálóterem felé. Már elhaladt a századiroda előtt, amikor hallotta, hogy kivágódik mögötte az ajtó.

– Napos! Hol a napos? – Az ügyeletes mondott valamit, mire Martsa: – Küldje be Varjast.

Nem várta meg, hogy az ügyeletes utána kiáltson, megfordult. Az alacsony, fekete hajú őrmester azonnal megismerte, jelentkeznie sem kellett.

– Azonnal öltözzék fel – mondta Martsa –, és menjen az ezredpártirodába. De siessen.

Nagy pelyhekben hullott a hó, és olyan sűrűn, hogy mire a parancsnoki épülethez ért, szinte ujjnyi vastagon ült a sapkáján és a vállán. A parkírozóhelyen azonnal észrevette a Mercedest. Hirtelen rossz kedve lett, a legszívesebben visszafordult volna. De nem tehette, mert itt a laktanyán belül mások akarata szerint kellett élnie.

A lépcsőház előterében lerázta magáról a havat, sapkáját a combjához veregette.

Tisztelgett az ezredzászló előtt, és felsietett az első emeletre.

Kopogott, aztán belépett. A pártbizottság titkára, Bakos Árpád őrnagy Zsókával és egy ismeretlen, fiatál alezredessel beszélgetett. Endre előírásszerűen jelentkezett.

Bakos mosolyogva kezet fogott vele, és nevetve azt mondta.

– Íme, a hadfi.

A fiatal alezredes is megrázta a kezét. Lontai Miklós – dörmögte, és végignézett rajta. Zsóka mosolyogva állt, várta, hogy rá is sor kerüljön. Bakos néhány megszokott kérdést intézett a fiúhoz, hogy érzi magát, egészséges-e, van-e valami panasza, miért nem kért az ünnepekre szabadságot vagy eltávozást, A fiú gépiesen válaszolt.

Bakos a fiatal alezredeshez fordult.

– No, pajtás, hagyjuk magukra őket. – Az órájára nézett. – Egy óra múlva visszajövünk. Jó? – mondta a lánynak.

Zsóka bólintott, és türelemmel várt, amíg a tisztek becsukták maguk mögött az ajtót. Akkor a fiúhoz lépett, kicsit pipiskedett és megcsókolta.

– Te tróger – mondta aztán. – Miért nem írtál?

Endrében már feloldódott a bosszúság, húga közelsége, mint mindig, most is megnyugtatóan hatott rá. Szeretettel nézte Zsóka szabálytalanul szép arcát, a mongolosan erős arccsontokra feszülő barnás bőrét, az egyenes, de a normálisnál kicsit hosszabb orr ívét. Magához szorította, megcsókolta, s aztán, mintha szégyellné pillanatnyi elérzékenyülését, hirtelen mozdulattal eltolta magától.

– Hogy kerülsz ide? – kérdezte.

Leültek az alacsony asztalka mellé, s miközben Zsóka kirakosgatta sporttáskájából az otthonról hozott csomagokat, elmesélte ideutazásának történetét.

– Szombathelyen tartunk irodalmi estet. Én két verset adok elő. Egy Tóth Árpádot és egy Kassákot. Kassáktól kicsit félek, tudod, a szabadverseknél nehéz a kapaszkodó. Anya téliszalámit is becsomagolt, de nem hoztam el, mert nem szereted. Kassákot nagyon nehéz hatásosan elmondani, de remélem, nem lesz baj. Ebben a dobozban cukisütemény van. Medvééknél vásároltam. Ez itt egy kiló füstölt szalonna. Közben vártam a leveledet. Nem jött. Töltsek kávét?

– Milyen kávét?

– Feketét. – Elővette táskájából a termoszt. – Egy kevéske konyakot is löttyintettem bele. – Kiöntötte a termoszból az illatos kávét a pohárba, és biztatta Endrét. – Igyál, még meleg.

Endre hörpölt a kávéból. Cigarettára gyújtott. A lány megszólalt.

– Reggel felhívtam Miklóst.

– Ki az a Miklós?

– Az alezredes. Rendes fiú. ö is részt vesz az irodalmi esten. TIT-előadó. Mondtam neki, hogy leviszem kocsival, vissza is hozom, ha megtudja, hogy itt vagy-e. Arra gondoltam, hogy közben te már hazautaztál. Félóra múlva visszahívott. Nem kértél szabadságot, mondta. Erre én parancsot adtam neki, hogy intézze el, hogy közben egy órára megálljunk itt. Hát itt vagyunk, de amint látom, nem nagyon örülsz ennek a váratlan fordulatnak.

Endre megitta a kávét, keze fejével megtörölte a száját.

– Hol szolgál ez a Lontai?

– A minisztériumban. De hogy ott mit csinál, azt ne kérdezd, mert nem tudom. Rendes fej. Magyar irodalom szakos tanár. Nagyon érti az irodalmat. Jóképű, ugye?

– Biztosan az. De nyilván hülye vagy beteges hajlamú.

Zsóka becsukta a sporttáskáját, és kíváncsian nézett bátyjára.

– Miért lenne beteges hajlamú?

Endre maga elé fújta a füstöt.

– Nem normális ember az, Zsó – mondta –, aki irodalomtanár, érti is az irodalmat, és mégis hivatásos katona lesz. Annál valami nincsen rendben.

Zsóka látta, hogy bátyja nagyon el van keseredve.

– Még mindig ennyire odavagy? Már több mint két hónap eltelt. Észre sem fogod venni, és újból civil leszel.

Endre végigtapogatta tekintetével az asztalon heverő csomagokat, aztán kinézett az ablakon. Olyan sűrűn hullottak a hópelyhek, hogy a laktanyaépületet csak elmosódva látta.

– Bandi, Banduskám – mondta Zsóka, és megfogta a karját. – Nagyon kérlek, ne hagyd el magad. Hamarosan leszerelnek.

– Az olyan messze van, Zsó – mondta –, hogy én nem fogom megérni.

Zsóka ingerült lett. Hát ennyire félreismerte volna Bandit. Jó, hát nem öröm a katonaság, de hát ennyire elanyátlanodni mégsem szabad!

– Minden nyamvadt alak kibírja – mondta –, éppen te ne bírnád ki? Miért hagyod el magad ennyire?

A fiú beletúrt rövidre nyírt, sötétbarna hajába.

– Nem elhagyásról van szó – mondta. – Csak beszélsz, de semmit sem értesz. Ha tudnád, hogy mennyire undorodom mindentől, nem így beszélnél. – Zsókára nézett. – Tévedsz, ha azt hiszed, hogy elhagyom magam. Fizikailag elviselek ennél többet is. De ha arra gondolok, hogy az életemből két évet itt kell eltöltenem, belefájdul az agyam. De kár erről beszélni. Anya hogy van?

Zsóka kedve szerint elbőgte volna magát. Abban reménykedett, hogy Endre már megnyugodott, hiszen mindent meg lehet szokni. De nem, ő nem akarja tudomásul venni az adott helyzetét, mintha tudatosan harcolna a megszokás ellen. Itt felesleges a vigasztalás, a biztató szó, Endre akaratos, elvei vannak, azok szerint él, vagy akar élni.

Elkeseredve gondolt apjára. Ő volt az, aki Endrét megsebezte. Hirtelen eszébe jutott a bevonulás előtti reggel…

A teraszon reggeliztek. A meleg, őszi napsugarakat megszűrték a vadgesztenyefák kopott lombjai. Anya Juli nénivel már leszedte az asztalról az edényeket, ők hárman még ott maradtak. Zsóka rosszkedvűen fürkészte apja zsírpárnás arcát, duzzadt, nehéz szemhéját, erősen őszülő haját, és várta, hogy mondjon valami biztatót a nekikeseredett Bandinak.

– Ne lógasd már az orrod, az istenedet – mondta Varjas. – Bevonulsz, és kész.

Endre megszívta a cigarettáját. Elnézett a Pasaréti út felé, szemét összehunyorította.

– Bevonulok. De abban nem lesz köszönet – mondta. – Miért nem érted meg, hogy nem akarok katona lenni. Gyűlölöm az egyenruhát.

– Én is – mondta könnyedén Varjas, és a cigarettavéget átpöccintette a korláton. – Az épeszű emberek általában nem rajongnak a katonai szolgálatért. Te, gondolom, épeszű vagy. De bele kell nyugodnod, és le kell szolgálnod a két évet.

Endre megmarkolta a kerti szék karfáját. Gúnyosan apjára nézett.

– Te annyira biztos vagy benne, hogy leszolgálom a két évet?

Zsóka békítően közbeszólt.

– Mi mást tehetnél, Bandus?

– Többféle lehetőség között választhatok – mondta cinikusan és szokásától eltérően pózolva. – Példának okáért, átlőhetem a térdemet. Persze véletlenül. Felköthetem magam, bár az igazat megvallva, ez a halálnem számomra nem vonzó. Aztán megkísérelhetem a szökést is. Természetesen Nyugatra. Gondolom, Olga néni szívesen fogadna Párizsban.

Varjas az asztalra csapott. Puha arca szinte lángolt az indulattól.

– Elég legyen! Nem túrom ezt a huligán stílust! – Könnyedén felállt, és a fiúhoz lépett. Köpcös termete elfogta Endre elől a bágyadt napfényt. – Úgy fenéken rúglak, te szarházi, hogy egyenesen a gyengélkedőre visznek. Hát mit képzelsz te, meddig tűröm ezt a strici tempót?

Endre szemrebbenés nélkül, gúnyos fintorral nézte dühöngő apját. Zsóka ijedten mögéje állt, és a vállára tette a kezét.

– Nincs felmentés! Érted, nincs! – üvöltötte az apja. – És erről te tehetsz. Könyörögtem, hogy tanulj tovább. De neked eleged volt az iskolából. Semmiféle jogcímem nincs arra, hogy felmentésed érdekében egyetlen lépést is tegyek.

Endre unott arccal felnézett az égre.

– Rám nézz, ha hozzád beszélek!

Zsóka félénken közbeszólt.

– Apa, ne kiabálj!

Endre hátranyúlt, megfogta Zsóka remegő kezét.

– Nyugi, húgocskám, nyugi. Csak kiabáljon. Mást sem tud. Meg velem lehet kiabálni. Velem mindent lehet csinálni, mert én köszönettel tartozom apának, amiért élek.

A férfi egyetlen mozdulattal felrántotta a fiút a székről.

Zsóka akaratlanul elcsodálkozott apja erején. Erre nem számított. Apja széles keze szorosan markolta Endre ingét.

A hirtelen beállott csendben tisztán hallotta apja hörgésszerű lélegzését.

– Te nyomorult – mondta elfojtott indulattal, majd irtózatos erővel pofozni kezdte.

Zsóka felsikoltott, belekapaszkodott apja karjába, de az erős férfi könnyedén lerázta magáról a lány kezét.

Endre nem védekezett. Összezárt, konok szájjal tűrte a nekivadult ember erős ütéseit.

Másnap búcsúzóul azt mondta az apjának:

– Két évig nem jövök haza. Ha nem akarsz kellemetlen helyzetbe kerülni, ne látogass meg. És még valamit. – Keményen apja szürkéskék szemébe nézett. – Remélem, tudod, hogy ha még egyszer megütsz, nem leszek tekintettel a korodra. És arra sem, hogy szerencsétlenségemre te lettél az apám.

Endre felállt. A fiú mozdulata elmosta a lány emlékeit.

– Zsó – mondta –, rendes vagy, hogy meglátogattál. Igazán az vagy. Egyébként nincs semmi baj. – Aztán, hogy jókedvre derítse a lányt, másról kezdett beszélni. Régóta dédelgetett magában egy filmötletet, és már jó néhányszor elhatározta, hogy forgatókönyvet ír belőle, de eddig még nem jutott tovább az elhatározásnál. Elmesélt néhány szituációt. Zsóka figyelmesen hallgatta, néha helyeslően közbeszólt. Felengedett a szorongása, mert az nagyon jó, ha Bandit érdekli valami. Van ugyan egy-két részlet, amivel nem ért egyet, de most nem vitatkozni kell Bandival, hanem helyeselni, biztatni.

– Írd meg, Bandus. Vagy legalább jegyezd fel, nehogy elfelejtsd.

– Ha sikerül megragadnom jól a kis ember figuráját, megnyerem a sajtót. Mert ez a nehéz. Sokan ugyanis azt hiszik, hogy az efféle figurának a gondolatvilága szegényes…

Zsóka úgy találta, hogy Bandit nagyon komolyan foglalkoztatja a téma; ha ez így van, akkor nem kell félteni őt, akkor nem fog elkövetni meggondolatlanságokat.

De el kellett búcsúzniok egymástól, mert Bakosék minden percben visszajöhettek.

– Anyát csókolom. Nyugtasd meg őt. Te pedig vigyázz magadra. Koleszár vezet?

– Nem. Én.

– Hülyeség ilyen időben autózni. És ha hóvihart kapsz? Csodálom, hogy tisztelt apám odaadta a járgányt.

Zsóka hamiskásan nevetett.

– Képzeld, nem adta. Egyszerűen elhoztam. Otthagytam egy levelet, és eljöttem. Dühöngeni fog, de nem érdekel. Egyébként a hátsó kerekeken téli gumik vannak. – Megigazította a harisnyáját. – Ne félts te engem. Legalább olyan jól vezetek, mint te.

Endre aggódott, homlokán ráncba vonta a bőrt.

– Hülyeség, ha hótorlaszt kaptok, hiába vezetsz jól.

– Akkor majd az alezredes elvtárs lapátolni fog – nevetett jóízűen a lány. – Most meg mit ráncolod a homlokod? Mi nem tetszik?

A fiú a csomagokat babrálta.

– Nős ember?

– Nőtlen. Ne félj, nem udvarol. Egyébként ismerhetsz.

Elbúcsúztak egymástól. Endre megcsókolta a lányt, és szorongással telve visszament a körletbe. Már csak néhányan tartózkodtak a hálóteremben, a kályha körül. Csönd volt, mély, puha csend, csak néha hallatszott a szél fütyülése. Elrakta a csomagokat, aztán a kályhához ült, és olvasni kezdte a Népszabadságot. De olyan fáradtnak érezte magát, hogy hamarosan abbahagyta, és végigheveredett az ágyon. Már a bevonulása előtt elhatározta, hogy minden szabad idejét alvással fogja eltölteni, mert ahány órát átalszik a tizenhétezer-háromszázhúszból, annyival kevesebbet kell katonáskodnia.

Nem bírt elaludni, nem is erőltette. Nyitott szemmel bámulta az egyre homályosodó mennyezetet, és hallgatta a viharos erejű szél zúgását. Zsókára gondolt, és nagyon aggódott érte.

Endre nagyon szerette a húgát. Szépnek és nagyon izgalmasan érdekesnek tartotta szabálytalan arcát. A széles arccsonthoz és az enyhén ferde vágású szemhez picit lapos, kicsi orr illett volna, de a lány orra furcsán hosszúkás és finom vonalú volt. Orrának formáját érzékenyen szép arcú édesanyjától örökölte, a többit, homlokát, szemét viszont apjától. Anyja arca fáradt, finom vonalú, apjáé ellenben – különösen, míg nem lett zsírpárnás – kemény, csontosán parasztos volt. Endre különösen Zsóka szemét szerette, az örökösen változó színárnyalat fényét. Ha kötekedett, szájalt vagy dühösködött, szeme szikrázott, s ilyenkor az arca is megcsúnyult.

Zsóka kislány korától kezdve elfogadta Endre atyáskodását. Egyszerűen meghökkentő volt a fiúhoz való ragaszkodása. Endre szava szent volt. Beszélhetett vele apja vagy anyja, Zsóka mindig azt csinálta, amit a bátyja mondott. Igaz, Endre kivételesen jó testvér volt. Bármit kapott ajándékba, annak tulajdonjogát, élvezetét megosztotta a lánnyal. Zsókát valójában Endre nevelte. Később, hogy nagyobbak lettek, s életüket átszőtték a felnőttekre nem tartozó gyermeki titkok, érthető cinkosság és egyetértés alakult ki közöttük. Szüleikkel szemben körömszakadtáig védték egymást, izgató problémáikat is egymással beszélték meg.

A szülők különféle társadalmi tisztségeket töltöttek be, így a gyerekekkel naponta csak néhány percre találkoztak. Egész héten Varjas unokahúga, Juli néni ügyelt fel rájuk. A dolgos, egyszerű teremtés csak néhány esztendővel volt fiatalabb Varjasnál. Negyvenötben került fel Cibakházáról a családhoz, és ottragadt. Kislány korában csípőficama volt, ebből kifolyólag kacsázva járt, nem is ment férjhez. Vallásos volt nagyon, de istenhitét mélyen eltitkolta, egyszerű gondolkodásával is megértette a megváltozott helyzetet, s nem akart szeretett unokabátyjának kellemetlenséget okozni. Később, amikor Varjasból neves ember lett, és megkapták a villát a Pasaréten, Juli néni házvezetőnő és szakácsné lett, a takarítást már nem neki kellett elvégeznie.

Endre nyolc-kilenc éves korában tudatának csápjaival tapogatni kezdte a világot, és sokasodtak benne a feleletre váró kérdések. Csakhogy ezekre a kérdésekre nemigen kapott megnyugtató választ, még apjától sem, mert erre kevésnek bizonyult a vasárnap délelőtt. Ekkor ugyanis néhány órát együtt töltött a család. Apja türelmesen válaszolgatott, de a kapott válaszok nem elégítették ki a fiú kíváncsiságát. Így hát maga gyűjtögette össze méhszorgalommal a válaszokat, és tapasztalatait megosztotta húgával. Endre hamarosan rákapott az olvasásra. Válogatás nélkül falta a könyveket, s tízéves korában elképesztő zűrzavar uralkodott a fejében. De egyedül csak az apja találta zűrzavarosnak Endre gondolkodását, Juli néni és Zsó már nem. Ők rajongó csodálattal csüngtek a kisgyereken, aki minden kérdésükre azonnal megfelelt. Helyesen-e vagy sem, az már nem érdekelte őket.

Zsóka csodálata akkor is tovább tartott, amikor Endre és apja között egyre jobban mélyült a szakadék. Fenntartás nélkül a bátyja pártján állt. Azután az is kiderült, hogy nem szeretik az apjukat. Zsókánál ez tizenhat éves korában következett be, Endrénél jóval előbb, de ez volt az egyetlen titok, amit nem osztott meg húgával. Még akkor is csak annyit mondott, hogy ő sem szereti apját, amikor Varjasék elutazása előtti napon a lány azt mondta:

– Már alig várom, hogy egyedül legyünk.

– Én is.

– Te sem szereted apát?

– Nem. De te azért szeresd. Nekem okom van rá.

– Nekem is.

– Most hagyj békén, mert tanulnom kell.

Az érettségire készült, de valójában ez csak kifogás volt, hogy ne kelljen megokolnia elhidegedését az apjától. Varjasék Párizsba utaztak egy kulturális küldöttséggel. A férfi elérzékenyült a búcsú pillanatában, s Endre akkor úgy érezte, hogy érzései becsapták őt, elidegenedése csak átmeneti, hamarosan helyreáll közöttük a régi, meghitt kapcsolat. Ez az érzés azonban csak egy pillanatig tartott. Rájött, hogy nem térhet vissza soha többé a kisgyerek rajongó szeretete, egyszerűen azért, mert már nem gyerek, és mindaz, amit az elmúlt években megtudott apjáról, falként emelkedik közöttük, s ők csak a falréseken át folytathatnak egymással párbeszédet.

Varjas bölcs és hasznos tanácsokkal látta el őket, és Endre kínzó fájdalmat érzett. Milyen jól látja apja az emberi cselekedetek értékrendjét, s mennyire ellentmondanak ennek az értékrendnek saját cselekedetei. Persze akkor még sok tekintetben igazságtalanul ítélkezett apjáról, hiszen Varjas elveit, az általa elítélt és kiábrándító cselekedetek eredőit nem ismerte, és arra az egyébként megcáfolhatatlan tényre sem volt tekintettel, hogy apja valamikor, életútja jelentős szakaszán, egyértelműen becsületes volt. Endre nem méricskélhette a megtett életút egyes szakaszait, nem kereste, és nem is próbálta megmagyarázni a buktatók okát; észlelte és tudomásul vette a jelenségeket, aztán fiatalos hévvel ítélkezett, olyan dolgokért is elmarasztalva apját, amiről az nem is tehetett.

Szinte felszabadult azon a tavaszi napon, amikor szülei útra keltek. Tőle szokatlan vidámsággal körültáncolta a szobákat, hurrázott, éljenzett, s valami furcsa, részegítő mámorban élvezte a szabadság első pillanatait. Juli néni is hazautazott Cibakházára, így ketten maradtak.

Aztán, hogy felébredt a kábulatából, felnőttes komolysággal megbeszélte Zsókával a teendőket.

– A pénzt te kezeled – mondta a lánynak –, de úgy kell gazdálkodnunk, hogy valamit nyerjünk a bolton.

– Bízd csak rám – nevetett Zsóka. – Négyszáz froncsit úgy megspórolok, mint a pinty. – Elővett egy kockás füzetet, felnyitotta, és az első oldalra beírta: – Tíz forint Bandinak. – Tíz forintot tett az asztalra.

Endre egy vastag szálú pulóvert húzott magára, közben a pénzre nézett.

– Az mi? – kérdezte.

– A pénzed holnapra.

– Tíz forint?

– Annyi.

– Megőrültél, húgocskám. Egy tízessel akarsz elintézni? Számolj csak. Tízórai, ebéd, cigaretta. A nőket most számításon kívül hagyom.

Zsóka azonban nem hagyta magát.

– Tízórait én fogok csomagolni neked, cigit csórj drágalátos apád tartalék készletéből. Ebédre ez még sok is, a nőknek pedig toll a fülükbe.

Varjasék harmadik napja voltak távol, amikor olyasmi történt, ami átmenetileg megkeserítette a gyerekek szabadságának édes ízét.

Endre a matematikai tételeket tanulta. Annyira elmerült a feladványok megoldásában, hogy Zsókáról teljesen megfeledkezett. Csak akkor tűnt fel a lány távolmaradása, amikor kínzó éhséget érzett. Megnézte az óráját. Tíz óra múlt. Bekapcsolta a rádiót. Meghallgatta a sporthíreket. Múltak a percek, egyre idegesebb lett. Tűnődött, hogy mit is mondott neki Zsóka reggel. De nem emlékezett arra, hogy valami programot említett volna. Tizenegy óra előtt telefonon beszélt Zsóka néhány barátnőjével. Egyik lány sem tudott a húgáról. Hol lehet? És miért nem telefonált? Megpofozza, ha előkerül. Működésbe lépett a fantáziája. Felment valamelyik fiú lakására, leitatták… Nem merte végiggondolni a szituációt. Nyugtalansága fokozódott. Elütötte egy autó, villamos alá került. Keserű volt a szája a sok cigarettától. De hát ez őrület. Hol keresse? Telefonáljon a mentőkhöz? Vagy a rendőrségre? „Nyugodtan kell gondolkodnom. Sorba kell vennem, hogy hova mehetett.” De hiába erőltette az agyát, hiába biztatta magát nyugalomra, nem találta a helyét.

Kiállt a kapu elé, végignézett a lejtős, kihalt utcán, ellátott a Pasaréti útig. Feltámadt a szél, érezte arcán a hűvös levegőt. Gondolatai szétszóródtak. „Ezerig számolok, ha addig nem jön, telefonálok a mentőkhöz.”

Hirtelen felriadt. Egy autó fordult be a Pasaréti útról. Fényszórója belehasított az éjszakába. Jól hallotta, ahogy a vezető visszakapcsolt. A motor hangja most felerősödött, sebessége felgyorsult.

A gépkocsi megállt a ház előtt. Hatvanas gyártmányú Opel Record volt. Az utcai lámpák imbolygó fénye megvilágította a bent ülőket. Zsóka egy idősebb férfi mellett ült, jóízűen nevetett. Endre gyomra az idegességtől összefacsarodott, agyát elöntötte a vér. „Még most sem jön. Társalog. Mit törődik azzal, hogy engem a nyavalya majd kitör. A kisasszony jól érzi magát.”

Zsóka kezet nyújtott a férfinak, kinyitotta a kocsi ajtaját, kilépett. Becsapta az ajtót, intett az ismeretlen felé, majd derűs nyugalommal előrelépett, táskáját lóbálva, Endrére mosolygott.

– Szevasz, Banduska. – Három-négy lépést jött előre, kikerülve egy tócsát, melynek tükrén tompán csillogott a lámpafény, és megállt a fiú előtt. Endre mélyet lélegzett, és nagy erővel arcul ütötte a lányt. Zsókát váratlanul érte az ütés, arcára dermedt az örömteli mosoly, a fájdalomtól furcsa hangot hallatott. Nem értette, hogy mi történt Endrével, ilyesmi, hogy megüsse, még sohasem fordult elő. És mások előtt. Nem a fájdalomtól, hanem a megalázottságtól csordult ki a könnye, végigfolyt arcán, szégyenében szeretett volna a földbe süllyedni. Egy pillanatra felötlött benne, hogy futásnak ered, mindegy, hogy merre, hova, csak el, lehetőleg messzire, oda, ahol Bandi sohase talál rá. De képtelen volt megmozdulni, mintha megbénult volna a lába; könnyei ellepték a szemét, elhomályosodtak előtte a dolgok, a villa vonalai, a fák, a bokrok. És ott imbolygott előtte Bandi feldúlt, eltorzult arca. Különös csend volt. Az autómotor zümmögését sem hallotta. Aztán Bandi arca eltűnt előle, háta mögött ajtócsapódást hallott, majd léptek neszét. Hangosan sírni kezdett, és befutott a kapun.

Endre meghallotta Zsóka feltörő zokogását, féloldalt fordulva a lány után nézett, de az agyát elborító indulattól képtelen volt gondolkodni.

Kemény, megviselt arcot látott maga előtt, résnyire összevont szemeket, keskeny, pengeéles vonalú szájat, amely szólásra nyílt, meleg tónusú hangot is hallott, de a szavak értelmét nem fogta fel, soha nem érzett gyilkos indulat ösztökélte cselekvését, a zavartan beszélő ismeretlenből nem az embert érezte, hanem a húgát elcsábító „autós-pasit”, s mindazt, ami e jelző mögött meghúzódik.

Ütött. A barátságosan közeledő férfit a váratlanul ért ütés szinte letaglózta, egyensúlyát vesztve a kocsi oldalának Zuhant, és a járdára csúszott.

Kínos lassúsággal múltak az órának tűnő percek. Endre a kitárt ablaknál állt, és komor tekintettel bámult a kertbe. „Megőrültem. Mi történt velem?” Megpróbált magyarázatot találni viselkedésére, de érezte, hogy az igazoló magyarázkodás valahol sántít. Önmagával került szembe, hiszen gyűlölte az erőszak minden formáját, s nem tudott elképzelni nagyobb megalázást a védtelen és kiszolgáltatott ember megütésénél. Gyermekkorában elvből nem verekedett sohasem, pedig izmos, jól sportoló fiú volt, könnyedén elbánhatott volna nála idősebb ellenfeleivel is. Inkább elkerülte a sértést, erőszakkal nem torolta meg. Az iskola sportkörében, később a Vasasban több alkalommal részt vett az ökölvívó edzéseken, a trénerek minden rábeszélő képességüket igénybe vették, hogy versenyzésre bírják, de ő hallani sem akart erről, azért tanult csak, hogy adott esetben megvédhesse magát.

De most ki támadta meg? Senki. Féktelen dühében Zsókát ütötte meg. Ezt a nyomorult természetét apjától örökölte, pedig küzdött ellene, főleg azzal, hogy minden alkalommal szembeszállt apja dühével.

Titokban azt remélte, hogy Zsóka odajön hozzá, magyarázkodni kezd, azt mondja: „Igazad volt, megértelek.” De Zsóka nem jön, a szobájában sír.

Endrének mindig fájdalmat okozott, ha Zsókát sírni látta Igaz, hogy ez nagyon ritkán fordult elő, mert húga nem tartozott a sírós lányok közé, ok nélkül sohasem lett könnyes a szeme, s ha nagy ritkán sírva fakadt, akkor nagyon nagy baj érte, valami fájó sérelem, égbekiáltó igazságtalanság, ő ilyenkor mindent elkövetett, hogy húgát jókedvre derítse, felvidítsa, de most mégsem mehet be hozzá, nem kezdhet el hülyéskedni, mert Zsókát ő bántotta meg. Egyre kínosabban érezte magát.

Zsóka sírása már nem hallatszott. Ez némileg megnyugtatta, de fájdalmát nem oldotta fel. Az ablakból messzire látott. Az alvó város hunyorgó fényei elmélyítették a csendet.

„Bemegyek hozzá. Bocsánatot kérek tőle. De mit mondjak neki? Tudom, nem lett volna szabad megütnöm, de be kell látnia, hogy ő volt az oka. Azért vesztettem el a fejem, mert annyira szeretem, és aggódom érte.”

Benyitott a lány szobájába. A falra szerelt olvasólámpa élesen megvilágította Zsóka arcát. Lehunyt szemmel feküdt, kedves teddybeer mackóját magához ölelte, és még mindig szipogva lélegzett. Hallotta az ajtónyílás zaját, a megnyikorgó parkettát, de nem nyitotta ki a szemét. Endre félrehajtotta a paplant, és leült az ágy szélére.

– Ne haragudj, Zsó – mondta zavartan, és megsimogatta a lány fénylő haját. – Nem tudom, mi történt velem. Megbolondultam.

Zsóka testét megrázta az újult erővel feltörő zokogás, összehúzta magát, mint egy didergő, riadt állatka, mackóját görcsösen magához ölelte, és keservesen sírt.

– Ne sírj, Zsó, nagyon kérlek, ne sírj. – Mióta az eszét tudja, most érezte át csak igazán, hogy mennyire szereti húgát.

Sokáig tartott, míg megvigasztalódott a lány. Akkor éjszaka hajnalig beszélgettek.

– Az fáj – mondta a lány –, hogy nem bízol bennem. Tudhatod, hogy én nem vagyok olyan.

– Tudom, Zsó, de annyira aggódtam érted. Én ismerem a férfiakat. Tulajdonképpen hol voltál?

– A filmművész klubban. Az új Fellini-filmet vetítették. És telefonáltam nem is egyszer, a csengetés kiment, de nem vetted fel a kagylót.

Endre cigarettára gyújtott; nem szólt semmit, de most még jobban szégyellte magát.

– A vetítés végén néhány percre ott maradtam. Dömösi János azt mondta, várjam meg, hazahoz, nem jó, ha egyedül indulok útnak.

– Az a pasas Dömösi volt?

– Nem ismerted meg? Hiszen már találkoztatok.

– Nem ismertem meg. Egyébként sem láttam a méregtől. – Ráncos lett a homloka, akár egy öregasszonyé. „Ezt jól megcsináltam – gondolta. – Micsoda állat vagyok. Felhívom telefonon. Bocsánatot kérek tőle,”

Zsóka megigazította a párnát a feje alatt.

– Miért? Csak nem sértetted meg őt? – kérdezte aggódva.

– Remélem, nem történt baja.

– Megütötted?

A fiú némán bólintott, és összevont öklét nézte. A lány alig észrevehetően megremegett.

– Hogy tehettél ilyet?

– Nem tudom. Tudod, hogy undorodom a verekedéstől.

A lány Endre falra lapuló árnyékát nézte, az eltorzult hatalmas vállat. Dömösire gondolt, a megismerkedésükre, és most nagyon sajnálta a férfit.

Húsvétvasárnapján csengett a telefon. Varjas a dolgozószobájában tartózkodott, szokásához híven mindennap hajnali öt órakor kezdett dolgozni. Varjasné fürdött, Juli néni pedig templomba ment. Zsóka a szobáját takarította, és közben azon tűnődött, hogy melyik ruháját vegye fel. Néhány lánnyal megbeszélte, hogy délelőtt elmennek a Szépművészeti Múzeumba. Bodó Ernő is velük megy, és a lány tegnap délután óta erre gondolt. Szeretett volna tetszeni az elsőéves bölcsészhallgatónak. Dühös volt, hogy a telefon megzavarta gondolataiban. Az ágyra vágta kispárnáját, és felvette a hallgatót.

– Varjas-lakás.

A vonal végén kicsit bánatos, de bársonyosan meleg férfihang szólalt meg.

– Te vagy, Piri?

– A lánya beszél.

– Itt Dömösi János. Jó reggelt. Apáddal szeretnék beszélni.

– Azonnal szólok neki. – Letette a kagylót, és benyitott a dolgozószobába. Varjas pulóverben ült az asztalnál, éppen cigarettára gyújtott.

– Apa, téged keresnek.

– Kicsoda?

– Dömösi.

– Mondtad, hogy itthon vagyok?

– Mondtam.

Varjas megszívta a cigarettáját, aztán nyugodtan azt mondta:

– Menj vissza, lányom, és mondd meg annak a dilettáns hülyének, hogy tévedtél, már elmentem hazulról.

Zsóka megrázta a fejét

– Én ugyan nem mondom meg. Nem fogok hazudni, nem járatom le magam.

Varjas azt hitte, hogy Zsóka csak tréfál.

– Nem megyek.

– Ne makacskodj, az istenedet, te lány – felemelte a hangját. – Csináld azt, amit mondtam.

– Nem vagyok a titkárnőd, nem fogok hazudni. És velem ne kiabálj. – Megfordult, és kiment a szobából, de az ajtót nyitva hagyta.

Varjasban robbant az indulat. Üvölteni kezdett:

– A kutyaúristenit a makacs fejednek. Már ezerszer megmondtam nektek, hogy ha dolgozom, nem vagyok itthon még az atyaúristennek sem. – Felállt, és kicsit cammogó járással a lány után ment. – És ha pimaszkodsz, te szarházi, megpofozlak, hogy asszonykorodban is megemlegeted.

– Nem vagyok szarházi – kiabált Zsóka –, és ne merj hozzám nyúlni, mert üvölteni fogok. Különben is Dömösi már meghallotta az ordításodat. – A kagylóra mutatott. – Úgysem hinné el, hogy nem vagy itthon.

Varjas fújtatott a méregtől. Öklével megfenyegette a lányt, és mivel nem tehetett mást, a telefonhoz ment.

Zsóka már nevetett. Nem ment ki a nappaliból, mackójával az ölében, beült az egyik alacsony fotelbe.

– Szervusz, öregem – mondta Varjas barátságos hangon. – Hogy vagy? – Aztán hallgatott. Zsóka szerette volna tudni, hogy Dömösi mit beszél olyan hosszan. Varjas többször is közbeszólt.

– De öregem… – Ennél azonban nem futotta többre erejéből. Úgy látszik, Dömösi elmondta, amit akart, mert Varjas is szóhoz jutott.

– Nézd, Janó, ez hülyeség. Kár erről beszélni… Azt nem értem, hogy miért dűlsz be efféle ócskaságoknak. Gyerekkorom óta ismersz… Hát jól van, nem bánom, lehet, hogy igazad van… Gyere, de minél előbb. Várlak.

Letette a kagylót, és mozdulatlanul állt. Széles arcát beárnyékolta az elmélyült tűnődés. Beletúrt sűrű hajába, és halkan, csak úgy önmagának káromkodni kezdett.

Zsóka aggodalmasan megszólalt.

– Történt valami, apa?

– Mi közöd hozzá. Te hülye! Az isten verje meg azt a makacs fejedet

Varjasné besietett a szobába. Fürdőköpenyét szorosan átkötötte a derekán, finom arcán ideges feszültség látszott.

– Gézus, mi ez az éktelen üvöltés? Az embernek egy perc nyugta sem lehet?

– Neveld meg a lányodat – mondta Varjas, és a széles ablakhoz ment. – Neveld tiszteletre, mert én nem tudom, mit csinálok vele.

Zsóka felpattant. Anyja mellett védve érezte magát, nekihevülve szájalni kezdett.

– Én kezdtem? Mit csináltam? Mondtam, hogy keresnek. És rögtön hülye lettem meg szarházi. Író létedre folyton csak istenezel meg szarházizol. Vedd tudomásul, hogy nem vagyok hülye, és nem vagyok szarházi. És velem ne üvölts, mert én úgyis megszököm itthonról…

– Elég legyen – mondta az asszony, de hangja nem volt ingerült. A férjére nézett. – Fékezd magad, Géza. Vagy menj orvoshoz. Ezt nem lehet kibírni idegekkel.

– Te sem tudsz mást. Ezt fújod reggeltől estig.

Az asszony nem felelt. Úgy látszik, most nem volt kedve vitatkozni. A maga részéről lezárta az ügyet, megigazította felkontyolt haját.

– Ki keresett?

– Dömösi. – Cigarettára gyújtott, és az asszonyra nézett. Fékezte indulatát. – Ide jön. Mert Zsóka kisasszony nem volt hajlandó hazudni.

– Nem is – mondta a lány. – És ha véletlenül téged húzlak majd az érettségin magyarból, hát ki fogok pakolni. Majd én elmondom, hogy milyen író vagy.

Végignézett az apján, és bement a szobájába. Néhány pillanat múlva anyja is követte. Leült az egyik párnázott székre, karjával az asztalnak támaszkodott. Negyvenöt éves volt, de fáradtsága ellenére sem nézett ki annyinak. Arca hosszúkás volt, mint Endréé, ívelt szemöldöke alatt feltűnően nagy, világoskék szem ült. Bőre még most is hamvas és feszes volt.

– Kislányom, ne vitatkozz apáddal, és ne ingereld fel. Tudod, hogy milyen rossz idegállapotban van.

– Én is. És egyre idegesebb leszek – mondta a lány. – Úgy beszél velem, mint egy kocsis. Bántottam én őt?

– Jó, jó… Apád szeret.

– Törődöm is én vele. Ne szeressen. Az sem érdekel. Tudod, anyukám, ha nem szeretnélek olyan nagyon, már régen elmentem volna itthonról.

– Ne beszélj szamárságokat, Zsóka. Apád nem mindig volt ilyen…

A lány leült az alacsony ágyra. Kezét ölébe ejtette.’

– Nem mindig… – Elgondolkodva kinézett az ablakon. – Mit véded őt? A te idegeidet ki tette tönkre? Talán mi? Azt hiszed, nem tudom, hogy mitől lettél beteg? Az egész város beszéli. Hiába nézel engem gyereknek, hiába titkolózol, tudom én jól, hogy megcsalt azzal a vacak, tehetségtelen kurvával.

– Zsóka!

– Talán nem az?! Lehet, hogy te megbocsátasz neki, de én nem bocsátom meg a nőügyeit

Az asszony a szájába harapott. Hirtelen elhagyta az ereje. A sírás ott bujkált a torkában, alig bírta lenyelni. Tudta, hogy a gyerekei ismerik apjuk szerelmi ügyeit, de úgy gondolta, ez akkor sem lehet téma köztük, nem idegenítheti el a gyerekeit az apjuktól. Zsóka különben is még nagyon fiatal, a múlt héten töltötte be a tizenhatodik életévét. Persze hogy sok mindent tud már a férfi és a nő viszonyáról, de mégsem olyan sokat, hogy ennek a bonyolult viszonynak az ellentmondásait élettapasztalat nélkül megítélhetné. És bár érezte, hogy hamarosan eljön majd az a nap, amikor őszintén beszélgetniök kell egymással, mégis a józan ész azt sugallja, hogy soha az ő keserűvé vált sorsával ne befolyásolja a gyerekek ítéletét,

– Most miért hallgatsz? – kérdezte Zsóka és hozzáért. – Vagy azt hiszed, hogy én még most is a gólya néninél tartok? Többet tudok apáról, mint sejtenéd.

– Bármit tudsz – mondta az asszony, és hangja nagyon távolról jött –, soha ne felejtsd el, hogy az apádról van szó.

– Sajnos, nem felejtkezem el.

Az asszony megrezzent.

– Zsóka, nem tűröm, hogy ilyen hangon beszélj apádról. Nem tűröm. Lehet, hogy túl sok benne az indulat és a keserűség, lehet, hogy olykor goromba veletek.

Zsóka felkapta a fejét, közbeszólt.

– Veled talán nem az?

Az asszony helyesbített.

– Velünk. Lehet, hogy szeretői voltak vagy vannak, akkor se felejtsd el, őt nem mérhetjük a hétköznapi emberek mércéjével.

A lány csodálkozva tágra nyitotta ferde vágású szemét, fintort vágott, aztán halkan nevetett.

– Ne haragudj, anya, ez butaság. Csak emberi mércék vannak. Hol van az megírva, hogy egy írónak mindent szabad? Ő talán isten?

– Rendkívüli ember.

– Az, az – bólogatott a lány, és hangjából kiérződött: a gúny. – Rendkívüli. – Fityiszt mutatott. – Ezt. Abban rendkívüli, hogy mindenféle dilettáns hülyének elmondja Dömösit, aztán amikor telefonon beszél vele, majdnem a fenekét…

– Ebből elég volt! – Az asszony hangja élesen csattant. Megkínzottnak és fáradtnak érezte magát. És gyengének, nagyon gyengének. Szörnyű kétség motoszkált az agyában: mi lesz, ha Gézától eltávolodnak a gyerekei? Szétesik a család, és neki nincs ereje, hogy összetartsa, neki már ahhoz is kevés az energiája, hogy éljen.

Csengettek a kerti kapun.

Zsóka felállt.

– Ne haragudj – mondta az anyjának –, téged szeretlek. – Kiszaladt a kertbe.

Varjas olyan ovációval fogadta Dömösit, mintha a kormány valamelyik tagja érkezett volna.

– Gyere, Jánoskám, gyere – mondta és eléje ment. Megrázta a kezét, aztán megölelte. – Na, mit szólsz a lányomhoz? Ugye, nem ismersz, rá? Hölgy lett belőle. De menjünk talán beljebb… Mikor láttad utoljára?

– Azt hiszem, pólyás volt – mondta Dömösi, és hogy Zsókára nézett, komor tekintete megenyhült. Tréfásan még hozzátette: – Kár, hogy nem vagyok fiatal.

Bementek apja dolgozószobájába, de hogy ott mi történt, azt Zsóka a mai napig sem tudja.

Ennyit mesélt Endrének.

– Amikor jöttünk hazafele, faggattam, hogy mi történt húsvétkor, de minden kérdésemre kitérő választ adott.

– Anya nem említett semmit?

– Nem. Annyit mondott, hogy Dömösi Kálmán bácsi legjobb barátja, és hogy valamikor nagyon jóban voltak. Apát kérdeztem, de hallgatott. Nagyon megütötted?

– Nagyon.

Hallgattak. Egy motorbicikli húzott el az utcában, és olyan lármát csapott, hogy megreszkettek az ablaküvegek.

– Holnap bocsánatot kérek tőle.

A lány erre nem válaszolt, a mackót simogatta.

– Azt sem tudod, hogy Dömösit együtt ítélték el Kálmán bácsival?

Endre felállt. Fáradtan nyújtózott.

– Én csak annyit tudok róla, hogy megjelent néhány könyve. De én nem olvastam egyet sem. Na, aludj… – Megcsókolta a lányt, és kiment a szobából.

Kovács a rádiókészülék mellett ült, hátát a cserépkályhának támasztotta. Gondolataitól megszabadulva hallgatta Mozart C-dúr zongoraversenyét. Beletemetkezett az áradó dallamokba, jóleső zsibbadtság járta át a testét, s úgy érezte, hogy Mozart muzsikájának varázslatos ereje magával ragadja, viszi, könnyedén száguld vele irtózatos magasságokba, elszakítva őt a környező valóságtól. A zongora futamaiba idegen hangok vegyültek, álomszerűen távoli messzeségből érkeztek ezek a hangok, aztán rakétasebességgel közeledve elnyomták a zenét. Éva dühös mozdulattal kikapcsolta a készüléket.

– Hozzád beszélek, tábornok úr – mondta. – Annyi tiszteletet megérdemelnék, hogy válaszolj.

Kovács az asszonyra nézett. „Szerepet játszik, megint szerepet játszik. Ha valaki itt van, produkálja magát.”

– Egy szavad sincs? – Éva idegesen húzogatta fáradt rózsaszínű pulóverét, fekete szeméből elfojtott indulat ömlött a hadnagyra.

Kovács megigazította a szemüvegét, fáradtan elnyomott egy kurta ásítást.

– Mit kérdeztél? – Közben azon tűnődött, hogy Éva mikor vásárolta a pulóvert.

– Nem kérdeztem semmit. Szeretném, ha nem vonulnál félre. Pityu elvégre a te unokaöcséd. Légy szíves, gyere át, és hallgasd Marikát. – Gúnyos fintort vágott. – Különben is, Mozart nem a te botfülednek való.

Kovács a tenyerével megdörzsölte borostás állát. Feltápászkodott a székről.

– Azt hittem, Marikával női dolgokat beszéltek meg – mondta, és nehézkesen ballagott a csinos, jó alakú nő után. Formás csípőjére ráfeszült a fekete lastex nadrág, kiemelve kicsit vonagló, mesterkéltnek ható járását.

Kovács kezet csókolt a fiatal tanítónőnek, akinek kislányos, karcsú teste szinte eltűnt a fotel mélyén. Akaratlanul szemügyre vette a homokszín hajú lányt, és összehasonlította Évával. Nem először tette ezt, minden nőt, mindig és minden alkalommal összehasonlított a feleségével, az összehasonlításból természetesen Éva került ki győztesen. Éva „jó nő” volt, kívánatos, sokat ígérő, erős, formás melle úgy gyűjtötte össze a férfiak mohó tekintetét, mint a nagyító lencse fókusza a fényt. Különös, de Marika a maga egyszerűségében mégis izgalmasabb jelenségnek tűnt Évánál, pedig magatartásában semmi kihívó nem volt, természetesen viselkedett, könnyedén, póz nélkül beszélt, érthetően fogalmazott. „Semmi feltűnő nincs rajta, szinte jellegtelen, beszéde csendes. Azt hiszem, a szeme az, ami érdekessé teszi.” A lány dióbarna szemébe nézett. Marika tekintete nyílt és őszinte volt.

– Pityuról van szó – mondta Marika, és cigarettára gyújtott

– Mi van már megint azzal a kölyökkel? – kérdezte Kovács, és a tanítónőről a feleségére emelte a szemét.

– Majd Marika elmondja. – Éva idegesen dobolt ujjaival. – Persze neked mondhatja – gondolta –, Pityu neked mindenkinél többet jelent, még nálam is.

Marika mosolygott. Kedvesen, lágyan, s a hadnagy azon gondolkozott, miért hat olyan idegenszerűen a lány mosolya. A cigaretta! Igen, az. A felnőttesen komoly mozdulatok, a füstölgő cigarettát tartó kézzel, valahogy ellentétben voltak a tiszta, átlátszó tekintettel és a kislányos mosollyal.

– Pityu nagyon jó fejű gyerek – mondta a lány. – Csak… – Elhallgatott. Nyilván helyesen és pontosan akart fogalmazni, gondolta a férfi. Ha Pityu jó fejű, akkor semmi baj sincs.

– Csak? – Átvette a lány mosolyát, szemével biztatta… Na, mondd már. Mitől félsz? Jó fejű, és ez a fontos.

– Csak el van kényeztetve a fiatalúr – mondta Éva a tanítónő helyett. – Beszéljünk nyíltan, Marikám.

– Persze – bólintott a lány. – De azt hiszem, ez a kérdés nem ilyen egyszerű. Kicsit bonyolultabb, nemcsak elkényeztetésről van szó.

A tiszti házak között elterülő grundról éktelen lárma, visítozás, aztán vékony, csengő nevetés tört fel, a csengettyű tiszta hangjára emlékeztető nevetést elnyomták a nyersen felcsattanó üvöltések.

– Ez ő – mondta Éva, és az ablakhoz ment. Félrevonta a függönyt. – Gyere, nézd meg Pityu királyt.

Kovács a lánnyal együtt az asszonyhoz lépett. A behavazott téren tíz-tizenkét gyerek – fiúk-lányok vegyesen – hancúrozva kiáltozott, biztatva a hóban birkózó két fiút.

Kovács azonnal látta, hogy Pityu a nála két évvel idősebb Sárdi gyerekkel viaskodik. Sárdi Peti tömzsi vasgyúró volt, Pityu vékony, izmos és hallatlanul fürge. „A nyakát kapd el, a nyakát, te ostoba, utána egy csípőszaltót.” Pityu azonban Peti csípőjének támasztotta a lábfejét, és gyors mozdulattal hátravetette testét, magával rántva a tömzsi, vasgyúró gyereket, aki elvesztette az egyensúlyát. Már-már úgy látszott, hogy a hanyatt eső Pityura zuhan, de mégsem esett rá, mert a nyurga gyerek, mielőtt háta a földre került volna, kifordult, és maga alá rántotta Petit.

– Remek – mondta elismerően Kovács. – Ügyesen csináltad, kölyök.

Éva döbbenten nézett rá.

– Ez neki remek – mondta Marikának.

– Talán nem az volt? Tudod, milyen nehéz ez a félfordulatos csípődobás? Nem is tudom, hogy hol tanulta ezt a kölyök.

A gyerekek a havas téren lelkesen ünnepelték a győztest. Éva visszament a heverőhöz, leült, Kovács még az ablaknál maradt.

– Szóval, mi baj van a gyerekkel? – kérdezte.

– Jó fejű, de többet kellene foglalkozni vele. – Marika a mosolygó hadnagyra nézett, aki magában azt mondta: „Hát foglalkozom vele. A telepen nincs olyan tizenkét éves, aki legyűrné őt. Pedig Pityu csak hét múlt.” – Kicsit akaratos. Az osztályban annak kell történnie, amit ő akar. Aki ellenkezik vele, azt kényszeríti…

– Megveri? – kérdezte Kovács.

– Hát igen.

– Nála fiatalabbakat is?

– Az osztálytársai egyidősek vele.

Még mindig havazott. A hadnagy a szelíd hajlatok mögül felsötétedő laktanyaépületeket nézte, a kéményekből feltörő és nyomban szétlapuló füstöt.

Marika várta, hogy megszólaljon, de a férfi háttal állva, mélyen hallgatott.

– Az osztálytársai – folytatta a lány – nagyon egyszerű szülők gyerekei, kicsit suták, félénkek, Pityut amúgy is elismerik vezérüknek, nem kellene erőszakoskodnia.

Kovács fülét megütötte az „amúgy is” szó különös színe és hangsúlya.

Megfordult, igazított kisujjával az inggallérján. Az asztalon heverő dobozból kivett egy cigarettát.

– Mit ért azon, hogy „amúgy is”. – Leült, a lányt fürkészve, cigarettára gyújtott. – Főznél kávét? – kérdezte Évát. A fiatalasszony kiment a konyhába.

Marika mutatóujja hegyével játékosan feltámasztotta gömbölyű állát. „Ha megmondom, hogy mire gondolok, megsértődik. Ismerem a katonákat. Nagyon érzékenyek. De én akkor is megmondom. Ezért jöttem ide.” Aztán tovább hallgatott furcsán mosolyogva, és arra gondolt, hogy tulajdonképpen butaság, amit csinál. Miért akar ő más lenni, mint a tantestület többi tagja?

Délben, amikor bekopogott Dóczi igazgatóhoz, az ötven év körüli, magas, hajlott hátú ember a megszokott barátsággal fogadta.

– Üljünk le, Marikám, üljünk le bátran, kisangyal, és mondjuk csak el a világmegváltó javaslatunkat.

Marika nagyon szerette ezt a vidám, kiegyensúlyozott kedélyű férfit, és ahogy elnézte körte arcát, hosszú, nyakába lógó, deresedő művészhaját, a tömött bajusza fölé merészen ívelő karvalyorrát, arra gondolt, hogy szívesen lenne ennek az öregedő embernek a lánya. Elmondta, hogy ebéd után felkeresi Kovácsékat, és elbeszélget velük a gyerekről. Nem nézheti el a magatartásbeli fogyatékosságait, mert ez annyit jelentene, hogy kivételezik vele. Márpedig ő egyetlen tanítványával sem akar és fog kivételezni, még akkor sem, ha valamelyik gyerek apja történetesen miniszter lenne.

Dóczi élvezettel hallgatta a nekilelkesült lányt, hagyta, beszéljen csak, nem szabad lehűteni ezeknek a fiatal, tüzes csikóknak a világot megváltani akaró lázát, hamar lehűlnek úgyis, észre sem veszik, hogy láztalanok lesznek, aztán beleragadnak a sárba, a tűsarkú cipőket felcserélik nehéz talpú csizmákkal, és élik, mint a többi ember, az egyhangú, szürke hétköznapokat. Olyan ez a lány, mint az áttetsző vizű, gyors sodrású hegyi patak pisztrángja, úszik az ár ellen, vergődik, erőlködik, hogy célhoz érjen, de soha nem jut el a célhoz, mert akkor megszűnne pisztráng lenni, mivel a pisztrángok rendeltetése a céltalan küzdés, a sziklának verődés… A vizek urai a nagy halak. Nagy, lomha testükkel sodródnak az árral, pofájukat szélesre tárják, felfalnak mindent és mindenkit.

Megtömködte pipáját saját termesztésű dohánnyal, rágyújtott, pöfékelt kettőt-hármat, és kajánul a lányra hunyorított.

– Helyes, helyes, kisangyal – bólogatott –, látogassuk meg csak Kovács hadnagyokat. – Kivette szájából a feketére égett gyökérpipát. – Aztán mit fogunk mondani a hadnagy elvtársnak?

– Megmagyarázom neki, hogy rosszul neveli a gyereket Kovács, ezt egyébként a feleségétől tudom, meg saját tapasztalatból is, hogy Pityu ne érezze árvaságát, mindent megad neki, elnéző vele szemben. Magyarán, elkényezteti. A gyerek meg, mivel a nagybátyja katonatiszt, többet enged meg magának az osztálytársaival szemben.

Dóczi ujja hegyével megnyomkodta a parazsat, és szeretettel nézte a hirtelen elhallgató lányt.

– Adhatok én magának tanácsot, Marikám?

– Szívesen veszem, igazgató elvtárs.

Dóczi erőlködött, könyökére támaszkodott, csontos válla felemelkedett, haja ráomlott, s most olyannak tűnt, mint egy fáradt, szárnyaszegett, pihegő madár.

– Szeretnék előbb kérdezni valamit. Ha nem akarunk, nem válaszolunk. Ez nagyon bölcs dolog, én általában így szoktam tenni. De ha válaszolunk, akkor azt kérem, hogy őszintén tegyük. – Kis szünetet tartott, a füst az arca előtt lebegett – Nos – folytatta –, milyennek találjuk a tantestületet?

– Mint kollektívát?

– Nem, külön-külön mindegyiket

– Hát – kezdte a lány tétova mozdulatot téve a kezével –, nem akarok kibújni a válasz alól, de váratlanul ért a kérdés, át kellene gondolnom. Azt hiszem, erre most kevés az idő. Ha jól értem, az igazgató elvtárs azt kéri, hogy jellemezzem a társaimat. – Dóczi bólintott. – Ha komolyan tetszik gondolni, én visszatérek erre a témára. Most csak annyit mondanék, hogy jól megvagyunk. De van egynéhány olyan dolog, ami az egész pedagóguskarra jellemző, már a miénkre, és én ezekkel a dolgokkal nem értek egyet. – Alulról nézett fel a férfi hunyorgó szemébe. – De nem tetszik megharagudni az őszinteségemért?

– Nem, Marika, nem haragszom meg.

– Nem tetszik a fásultságuk. Nem tetszik, ahogyan egyes gyerekekkel társalognak, és főleg az nem tetszik, ahogy néhánnyal kivételeznek. Ezek persze csak általános megfigyelések – tette hozzá gyorsan –, de majd konkrét példákat is fogok mondani.

– Helyes, kisangyal – mosolygott Dóczi. – Azt hiszem, értem magát. Most tehát én következem. – De nem kerülhetett sor a tanácsai közlésére, mert megszólalt a telefon. Az igazgatót behívták a városi tanács oktatási osztályára. Felállt, széttárta a karját. – Sajnos, Marikám, félbe kell szakítanunk a megbeszélésünket. – Elgondolkodva kitekintett a behavazott iskolaudvarra, amely most csendes és üres volt, a diákok odahaza élvezték a téli szünet váratlan ajándékát, a hóesést. – Maga elutazik az ünnepekre?

– Holnap reggel. Anyámhoz.

– Tudja mit, kisangyal. Ha nincs más programja, vacsorázzék nálunk.

Marika megköszönte a meghívást, és a kültelki iskolából elindult, hogy felkeressen néhány családot. Így jutott el Kovácsokhoz.

Amúgy is. Hát igen, gondolta. Kovácsnak igaza van. Meg kell mondania, hogy mire gondolt, amikor így fogalmazott. A hadnagyra nézett, aki türelmesen várta a választ,

– Ötvenhatban, amikor apámat ismeretlen tettesek agyonlőtték, tízéves voltam. Csak könyvekből meg tanulmányaimból tudom, hogy mi történt azokban a napokban. – Mélyet lélegzett, arcáról eltűnt a megszokott, kislányos mosoly, hirtelen felnőtté vált. – A temetés után azt írtam a naplómba…

Kovács kicsit csalódva, kicsit kíváncsian közbeszólt.

– Bocsásson meg, maga tízéves korában naplót vezetett?

A lány jól látta a férfi szemében felvillanó csodálkozást. Bólintott, aztán megkérdezte.

– Furcsának találja?

– Hát… – levette a szemüvegét, tisztogatni kezdte. – Különcködésnek tartom.

– Az. Apám azt mondta, önmagaddal élj őszinte barátságban, csak akkor válhatsz mások igaz barátjává. Mindennap nézz a lelkiismereted tükrébe, ne mások számára, csak magad hasznára jegyezd fel érzéseidet és gondolataidat. Persze, sok butaságot jegyeztem fel, de akkor azok a butaságok nekem életbe vágóan fontos dolgok voltak.

– Mi volt az édesapja foglalkozása?

– Eredetileg szerszámkészítő volt. Aztán a pernyehídvégi gépállomásra került, néhány év után meghívták elnöknek az „Új Hajnal” Termelőszövetkezethez. Tudja, hol van?

– Az Ördöghát mögött elterülő vidéken. Érdekes…

– Szóval, azt írtam a naplómba a temetés után: olyan tiszta ember szeretnék lenni, mint az apám volt. Kilenc év telt el azóta. Nem könnyű tisztának maradni.

Éva behozta a kávét. Kovács leemelt egy csészét a tálcáról, és azt mondta:

– Tisztaság. Sokféleképpen értelmezhető.

– Csak nem filozofálgattok? – kérdezte Éva, és leült a heverőre.

– Nem – mondta a hadnagy, és elgondolkozva kavargatta a kávét. Várta a lány magyarázatát. „Csak tudnám, hogy Pityunak mi köze van a Marika naplójához. Azzal együtt, hogy sokat beszél, érdekes lány. Bár lehet, hogy mindez póz. Hogyan is mondta? Önmagaddal élj őszinte barátságban, akkor válhatsz mások igaz barátjává. Ebben van valami.”

Marika hörpölt a kávéból.

– Az elmúlt években megtanultam, hogy nagyon ritka az őszinte és igaz barátság. Néha úgy tűnik, hogy nincs is, csak a mesékben és a szavakban. Ha egy szülőnek megmondom a véleményemet a gyerekéről, oda a barátkozás lehetősége.

– Értem, hova akar kilyukadni – mondta nevetve a hadnagy. A csészét az asztalra helyezte. – Nagyon finom volt, Évi. – Majd a lányhoz fordult. – Nekem nyugodtan megmondhatja a véleményét.

– Megmondom. Amúgy is… – összecsücsörítette a száját. –· A mi iskolánkba a városszéli szegény gyerekek járnak. Általában a lumpenproletár szülők gyerekei. De akadnak szép számmal olyanok is, akiknek a szülei megrögzött alkoholisták. A gyerekekre kihat az otthoni környezet. Pityuhoz viszonyítva a többiek nemcsak szellemileg elmaradottak, hanem anyagilag is. Pityu lehetőségei tehát sokkal nagyobbak. Ezt nemcsak látják, hanem érzik is a többiek. Ez az „amúgy is” értelme.

Évi csodálkozva közbeszólt.

– Tehát az lenne a helyes, ha Pityut rongyos vagy foltozott ruhában, mosdatlanul járatnám? Ezt nem gondolod komolyan. – Furcsán nézett Marikára. „Megbolondult ez a lány?”

– Nem erről van szó – mondta Marika. – Úgy látszik, nem fogalmaztam érthetően.

– De, nagyon is érthető, amit mondott. – A hadnagy bólintott, és magyarázni kezdett a feleségének. – Világos, a kölyök ösztönösen „kiszúrta”, hogy a srácok között ő a császár…

Évát azonban bántotta a kioktatás. Felállt.

– Nem vagyok hülye – mondta sértődötten. – Én is értek magyarul, ha magyarul beszélnek velem. – Összeszedte a csészéket, és kiment a konyhába.

– Bumm! – mondta Kovács. – Az aknát lerakta. Perceken belül robbanni fog.

Marika felállt.

– Nem akarok megsebesülni – mondta nevetve –, inkább elmegyek. Olyan értelemben kell foglalkozni a gyerekkel, hogy megértse, nem biztos, hogy mindig mindenben az a vezér, vagy a legokosabb, akinek a legtöbb és a legszebb ruhája van.

Ahogy a lány eltávozott, Éva kifakadt.

– Ide figyelj, Kovács, én nem vagyok a te mafla újoncod. Engem ne oktass efféle falusi fruska jelenlétében.

– Ki a fene oktat? És miért fruska ez a lány? És mi az, hogy falusi?

Éva kajánul ránézett.

– Tetszik a hadnagy úrnak?

– Megőrültél? Hagyd abba a szerepjátszást. Légy már természetes néha. Legalább akkor, ha hazajövök. Egyébként Marika értelmes dolgokat mondott. Oda kell figyelni…

– Hát figyelj oda, meg ahova akarsz. Nekem pedig hagyj békét. Nem elég, hogy eljöttem veled ebbe a rohadt sárfészekbe, még szórakozol is velem?

Kovács lehunyta a szemét. „Kezdődik a nagyjelenet. Csak legalább legyen itthon Andaxin. Ha nem hagyja abba a rikácsolást, felöltözöm, és elmegyek a klubba.”

Éva elnémult. „Akkor voltam állat, amikor hozzámentem. Nem is tudom, mi történt velem. Az a vén hülye húzott a csőbe. De nem bocsátom meg neki.”

Két éve ismerkedtek össze a Filmgyárban. Demeter Ábel rendező történelmi tárgyú filmjében, a Cinka Pannában szerepeltek mindketten. A filmben nagy tömegjelenetek voltak, Demeter az Egyesített Tiszti Iskolától kért lovagolni tudó fiatalokat. Éva a Színművészeti Főiskola elsőéves hallgatója volt, és Demeter szeretője. Így kapott kisebb szerepet a filmben. Kapcsolatukról senki sem tudott. Csakhogy a probléma akkor jelentkezett, amikor nemcsak a főiskola tanárai, hanem a férfi is megállapította, hogy Éva nagyon rendes, nagyon szép, igen kívánatos, de tehetségtelen. Mert ha tehetséges, minden gyanú nélkül kiállhat mellette, szerepeket adhat neki, támogathatja, de hogyan pártfogoljon egy tehetségtelen lányt? Nem teheti, mert szemet szúr mindenkinek, s akaratuk ellenére lelepleződnek. Éva az első év után kikerült a főiskoláról. Nehezen bár, de nagy gyötrődések közepette végül is belátta, nem igazi tehetség.

A felvételek során feltűnt neki a jóképű, csendes Kovács Péter, és a fiatal tisztjelöltnek is megtetszett a lány. Néhány találkozás után egyik sem titkolta érzelmeit a másik előtt. Éva akkor még nem gondolt házasságra. Egyszerűen csak tetszett neki a magas, művelt fiú. De amikor Kovács megkérte a kezét, úgy érezte, a fiú önzetlen szerelme kárpótolni fogja művészi karrierje sikertelenségéért.

Nagyon kedves, hangulatos esküvőjük volt. Jóval az esküvő előtt Éva azt mondta:

– Péter, én nem akarok hazudni neked. Te ugyan nem kérdezted, hogy volt-e már valakim, de én megmondom: szerettem valakit, rövid ideig az övé voltam.

Kovácsra a lány őszintesége döbbenetes erővel hatott.

– Köszönöm, Éva – mondta. – Én sohasem kérdeztem volna a múltadat. Jólesett, hogy elmondtad. Szeretlek.

Az esküvő után Kovácsot Kövesdre helyezték. Nem baj, gondolta Éva, jó lesz néhány hónapi kikapcsolódás, aztán végleg Pestre költözünk. Így is beszélték meg a szülőkkel. Éva apja főmérnök volt az egyik tervezőintézetnél, aki örült ennek a házasságnak, mert nagyon megszerette Pétert.

– Takarékoskodjatok – mondta. – Vidéken olcsóbb az élet. Ha visszajöttök Pestre, vásárolunk egy szövetkezeti lakást. Adok húszezer forintot.

A néhány hónapból azonban egy év, majd két év lett, és Éva számára egyre elviselhetetlenebbé vált a vidéki élet. Maga sem tudott volna számot adni róla, hogy miképpen jutott el a „már nem bírom tovább” kétségbeejtő állapotáig.

Az első hetek álomszépek voltak. A telepen mintegy harminc család lakott, azonkívül szépszámmal éltek ott nőtlen tisztek és tiszthelyettesek. A feltűnően szép, érdekes fiatalasszonyt megkülönböztetett figyelemmel fogadták, személyének különös varázst adott a művészvilág ismerete, hiszen a hírek szerint Éva az ezerszer megcsodált és irigyelt művészek között élt. Rendszerint minden napra jutott egy-egy meghívás, és Éva örömmel teli, várakozó kíváncsisággal ismerkedett az előtte ismeretlen világgal. Az első hetekben még nem tudta, hogy valóban egy különös világba került, csak azt érezte, hogy a megismert családok megmagyarázhatatlan feszültségben élnek. De ennek a feszültségnek nem tulajdonított jelentőséget, csak tudomásul vette. Nem érezte még az asszonyok mosolyai mögött megbúvó és ösztönösen vagy tudatosan leplezett keserűséget, csak a mosolyt látta. Kedvesek voltak a kicsit nagyhangú tisztek is, szokás szerint szépeket mondtak az új asszonykának, koccintottak az egészségére, és ugratták Pétert, aki szellemesen kivédte az ugratásokat.

Egy alkalommal töltött csirkével akart kedveskedni Péternek. A főzés gyenge oldala volt, de szívesen tanulgatott, és nemcsak szórakozást talált benne, hanem örömöt is. Töltött csirkét még nem csinált, böngészte a szakácskönyvet, de az utasítások ellenére is bonyolult műveletnek tartotta. Átment a szomszédba Sárdinéhoz.

A kövérkés, szőke asszony kedvesen fogadta, de most nem mosolygott, mint a klubban vagy egyéb alkalmakkor. Fáradtnak látszott, arca vértelen, hófehér, kialvatlan volt, szeme alatt sötét karikák gyűrűztek. Az ablakon betűző, kora tavaszi napfény erős vonalakkal rajzolta rá a fáradtságot az asszony törődött arcára.

– Beteg vagy, Klára?

– Kicsit fáradt. Gyere – kitárta a konyhaajtót, és betessékelte Évát a patikatiszta konyhába, ahol úgy csillogott és fénylett minden, mint a díszszemlére készülődő fúvószenekar rézhangszerei.

– Sietek – mondta, de azért leült a hokedlire. – Töltött csirkét szeretnék sütni, de nem tudom, hogy csináljam.

A kövér asszonyka a konyhaszekrénynek támaszkodott, megigazította dús, szőke haját, aztán párnás karját összerakta erős mellén. Magyarázott, a szavak gépiesen hagyták el szép vonalú, de vértelen ajkát, és Éva nagyon jól látta, vagy inkább megérezte, hogy gondolatai másutt járnak. „Beteg, vagy valami bánata van.”

Megköszönte a tanácsokat, de nem mozdult. Nézte az asszony zavaros tekintetét, mosolyával biztatást küldött felé, de a viszonzott gyér mosoly éppen olyan vértelen volt, mint az arca.

– Bántott valaki, Klára? – kérdezte kedvesen. – Szívesen segítek bármiben.

Az asszonyka azonban nem válaszolt, kezével megfogta gömbölyű állát, lágyan simogatta. Lehunyta szemét.

– Éva – mondta halkan –, hogy jutott eszedbe, hogy katonafeleség legyél?

Éva nem értette a kérdést.

– Péter katona volt, amikor megszerettem.

– Szegénykém. Te még nem tudod, mi vár rád. – Eljött a szekrénytől, leült Évával szemben. Kezét az ölébe ejtette. – Nem látod, hogy mi hogyan élünk?

– Mit kellene látnom? – kérdezte szorongva, és ahogy az asszony megtört arcába nézett úgy érezte magát, mint kislány korában, amikor a Duna-parton kísértet-históriákat meséltek egymásnak. Megfeledkezett a főzésről, és azt akarta, hogy tisztán lásson, hogy megismerje mindazokat a titkokat, amelyek rejtve maradtak a mosolyok mögött.

De az asszony mintha megbánta volna, hogy ennyit is mondott, különös hangulatát egy fonnyadt mosollyal próbálta feloldani.

– Butaságokat beszélek – mondta. – Ne hallgass rám, szegénykém, hülye vagyok.

Éva hiába kérlelte, hogy magyarázza meg különös viselkedését, bezárkózott. A párával telt levegő, a fülledt meleg növelte szorongását, és alig várta, hogy Péter hazatérjen. A vacsora után elmondta Sárdiné furcsa viselkedését.

Kovács figyelmesen hallgatta Évát, cigarettára gyújtott, és hörpölt az illatos feketéből.

– Nézd, Éva – mondta, hogy felesége elhallgatott –, valamivel tisztában kell lenned. Az efféle vidéki beosztásban valóban nehéz az asszonyok helyzete. Persze ennek számtalan oka van, de nincs ok a kétségbeesésre, ha mi őszinték és megértők leszünk egymáshoz…

Az asszony közbeszólt.

– Beszélj nyíltan. Rólunk.

– Csak nyugodtan, Évi… Mit mondjak? Én sem tudok konkrét dolgokat, csak általánosságokat. Az a baj, hogy az asszonyoknak sok a ráérő idejük, és folyton egymást látják. A városban nincs munkalehetőség, szórakozni se járhatnak, mert nincs hova, és így unalmukban kibeszélik egymást. A tisztek fáradtak. Ami kevés idejük van, azt főként kártyázással töltik el. – Évára nevetett. – De én nem kártyázom, s így minden szabad időmet veled fogom tölteni.

Csakhogy egyre kevesebb szabad ideje lett. Korán kelt, sokszor már hajnalban elment hazulról, és egyre későbben járt haza. A nyári hadgyakorlatok idején hetekig nem látták egymást, s ősszel bevonultak az újoncok, s még kevesebb lett az ideje.

Éva egyre jobban magára maradt. Eleinte összejárt az asszonyokkal, de hamarosan megunta ezeket az együttléteket, mert téma hiányában csak sirámokat és panaszokat hallott. Minden asszonyt terítékre tettek, és valami különös, keserű elégtétellel vájkáltak egymás életében. Hamarosan megtudta, hogy ki kinek a szeretője, milyen botrányok történtek az elmúlt évek során, kinek mennyi az adóssága, ki milyen koszos és ápolatlan, kinek hány törülközője, ágyhuzata van, mit esznek uzsonnára…

Hamarosan megismerte a valóságot, és ez kétségbeejtette. Nem, ő nem akar így élni. Inkább magára marad, inkább vállalja az egyedüllétet, a magányosságot, mint hogy átvegye a lakótelepen kialakult szokásokat. A magány azonban megtámadta az idegeit. Péterhez fűződő szeretete nem csökkent, de tartalmában más lett mégis. Ha távol volt, vágyódott utána, ha együtt voltak, hamarosan összezördültek. Mert Péter az oka mindennek, mert nem akar Pestre kerülni… Aztán az ágyban kibékültek. És másnap kezdődött minden elölről.

Éva unatkozott. Az unalom pedig az álmok és az ábrándok világába vezette őt. Szabadulni akart a mindennapok egyhangú valóságától, és az emlékekhez menekült. A ködös, esős őszi estében álmodozva ült a meleg cserépkályha mellett. Az ablaktáblákon doboltak az esőcseppek, a szél fütyült odakint, és Éva várta Pétert és álmodozott. Az emlékek napsugarasak lettek és kiszíneződtek. Hitt az emlékeinek. Elhitte, hogy tehetséges volt, és hogy Péterért mondott le a művészetéről. És sorban megjelentek a régen eltűnt emlékalakok, jóleső borzongással átélte újra meg újra az első csók és ölelés izgató hangulatát. A beléje szorult és kielégítetlen vágy felforrósodott ilyenkor, fantáziája működésbe lépett, mint egy automata gép, és tovább álmodta az ölelkezést. Szeretője lett mindazoknak a fiúknak, akikkel soha nem jutott el a viszonyig, mert akkor nem akarta. De most nem parancsolt vágyainak…

Pityu megjelenése enyhített némileg a magányán. A gyerek szülei gépkocsi-szerencsétlenség áldozatai lettek. Peti magához vette bátyja kisfiát. Hamar megszerették az eleven, jó eszű gyereket. Marikával is Pityu révén ismerkedtek meg, s a kis tanítónő átmenetileg új színt hozott az életébe. Marikának azonban nagyon kevés ideje volt, így ritkán találkozhattak csak. De amikor együtt voltak, Éva felélénkült. Mesélt a filmről, a művészvilágról, soha meg nem történt meséket mondott. Természetesen ezeknek a meséknek rendszerint ő volt a hőse és valamelyik jól ismert művész, aki szerelmével ostromolta őt. Az volt az élet. Nyáron Tihany vagy Siófok, télen Kékes, esténként valamelyik bár. És az Opera, színházak…

– Nem bírom sokáig ezt az életet – mondta a lánynak. – Nem lehet vidéken élni.

– Milliók élnek vidéken. Rosszabb körülmények között.

– Ez engem nem érdekel. Ők ebbe születtek bele. De én nem.

Marika sajnálta és megértette Évát, de nem tudott segíteni.

Éva ezen a karácsony előtti napon még fájóbban érezte magányosságát, mint azelőtt. „Ez az én sorsom? Reggel hatkor kelek, reggelit készítek a hadnagy úrnak, mosok, takarítok. És így lesz ezután mindig?”

Mosogatott. A zsíros víz rátapadt kezére, mely vörös volt, kiázott. Hirtelen sírva fakadt.

Kovács lépett be. Megállt az asztalnál, azonnal észrevette Éva reszkető hátát.

– Éva. – Az asszony nem válaszolt. Hüppögve elrakta az edényeket, és figyelemre sem méltatta a férfit. – Évikém – mondta, és az asszonyhoz lépett. Megfogta a háttal álló Éva vállát, gyengéden magához húzta. – Kedvesem, ne marjuk egymást. – Megcsókolta a nyakszirtjét, aztán megfordította. – Na, nézz rám! – Az asszony némi vonakodás után ráemelte könnyes szemet. Az ablak rosszul szigetelt rései között befütyült a szél, egyébként csend volt, nyugtalanító csend. Korán sötétedett, a homály megsűrűsödött a bútorok között. Kovács hosszan, sajnálkozva nézte Éva arcát. – Szeretlek – mondta. –Nem akarom, hogy boldogtalannak érezd magad. Mit tegyek, mondd? Én nem tehetek arról, hogy a szolgálat ennyire leköt. Láthatod, minden időmet veled töltöm. Nem iszom, nem megyek nélküled a klubba, nem kártyázom.

Éva, mintha megnyugodott volna, csendesült hüppögése, a férfi meleg szavai átjárták a testét, érezte, hogy Péter nagyon szereti őt. Hozzábújt, mint régen, szerelmük első hónapjaiban.

– Ha szeretsz, elviszel innen.

– Elvinnélek, hidd el, de hova vigyelek.

– Pestre, emberek közé. Én nem bírok itt élni. Nézz rám, tönkremegyek. Nem bírom az egyedüllétet. Az idegeim teljesen tönkrementek. – Görcsösen kapaszkodott a férfiba. – Péter, én nagyon félek. Tele vagyok rossz sejtésekkel…

– De mitől félsz? Nem bánt senki. És mellettem nem kell félned. Megvédelek.

– Nem, nem tudsz megvédeni. Vannak dolgok, amikkel szemben tehetetlen vagyok. Nem tudsz megvédeni a rosszindulatú rágalmazástól, a magányosságtól…

– Pityu veled van. Meg én is. Mondd, nem gondoltál még arra, hogy legyen egy gyerekünk?

Éva ijedten válaszolt.

– Nem, nem, nem akarok szülni…

Csengettek. Abba kellett hagyni a beszélgetést. Kovács nagyon sajnálta, úgy érezte, hogy most őszintén megbeszélték volna néhány fontos problémájukat.

Pityu jött meg. Arca tüzelt, ruhája, cipője nedves volt, szeme fénylett a boldogságtól.

– Éhes vagyok.

– Talán köszönnél előbb, fiatalúr – mondta Kovács, és barackot nyomott szőke fejére.

– Csókolom. Éhes vagyok. – Vetkőzni kezdett, közben nagyhangúan újságolta a történteket. – Úgy odavágtam Petit, hogy csak úgy nyekkent. Tetszik tudni, hogy?

– Fogalmam sincs róla, fiatalúr – mondta Kovács, és meleg szeretettel nézte a kipirult arcú gyereket.

– Megmutassam?

– Majd a szobában. A cipődet is vesd le. Gyorsan, mert megfázol. És tömd ki újságpapírral.

– Mit akarsz enni? – kérdezte Éva. – Ott a papucsod. Vedd fel, és menj, moss kezet. Úristen, hogy néz ki a zoknid! Mutasd csak. – A gyerek Éva nyakába kapaszkodott, és nevetve felemelte a lábát.

– Vizes – mondta.

– De még mennyire az. Vedd csak le gyorsan!… A fiú szorosan az asszony nyakába kapaszkodott.

– Adjak egy puszát?

– Ülj le, és vesd le a zoknidat.

– De én akarok adni egy puszát. Olyan finom szagod van…

Kovács nevetett.

– Illat ez, te vándor – mondta.

A gyerek azonban nem figyelt oda, csókolgatni kezdte Éva arcát, nyakát, közben nagyokat nevetett.

– Na, elég legyen… Vesd le már a zoknidat…

A fiú bement a fürdőszobába, az asszony pedig kenyeret szelt, vastagon megkente vajjal. „Szeretem Pétert, de nincs olyan szerelem, amiért feláldoznám az életemet.” Elhatározta, hogy még ma este dűlőre viszi az ügyet, ha pedig nem tud megegyezni Péterrel, összecsomagol, és visszaköltözik a szüleihez.

Pityu becsoszogott a konyhába.

– Mikor fogjuk feldíszíteni a fenyőfát, Éva néni? – kérdezte, és leült a hokedlire. Lábával harangozott, és nagyot harapott a kenyérből.

– Holnap délelőtt. Nyugodtan egyél. Nem veszi el senki sem a kenyeret tőled. Hányszor kell még mondanom, hogy ne falj.

– Éhes vagyok.

– Ha megetted a kenyeret, átmész a másik szobába, előveszed a számtankönyvedet, és megírsz tíz szorgalmi feladatot.

– Szünet van.

– Akkor is.

A gyerek morcos lett, elgondolkodó, azon törte a fejét, hogy miképpen bújhatna ki a tanulás alól. De nem tudott kitalálni semmit sem, így hát elszomorodott. Aztán eszébe jutott valami, mert felcsillant a szeme.

– Éva néni, ki az a Jézuska?

– Hogyhogy ki az?

– Hát úgy, hogy kicsoda? A kis Klári azt mondta, hogy nekik a Jézuska hozza a fenyőfát meg az ajándékokat is. Én meg, tetszik tudni, mit mondtam neki? – Nagyot nyelt, Évára nézett, várta, hogy az asszony megszólaljon.

– Na, mit mondtál?

– Azt mondtam, hogy nincs is Jézuska, és hogy a fenyőfákat sem az hozza, mert én láttam, amikor apukája hozta, és eldugta a pincébe. Meg azt is mondtam, hogy a Jézuskát a papok találták ki. Ezt még apukám mondta nekem, amikor még élt. Erre tetszik tudni, mit mondott a kis Klári? Azt mondta, hogy én hülye vagyok. És hogy apukám is azért halt meg, mert a jóisten megbüntette. És ha én nem hiszem el, hogy a karácsonyfát a Jézuska hozza, akkor engem is meg fog büntetni a jóisten. – Lenyelte az utolsó falatot is, kezét észrevétlenül megtörölte a nadrágjába. Szipákolt, szívogatta az orrát.

– Nincs zsebkendőd?

A gyerek elővette a zsebkendőjét, kifújta az orrát.

– Miért bünteti meg az embereket a jóisten?

– Nem bünteti meg – mondta Éva. – Klári ezt rosszul tudja. Nincs jóisten, és Jézuska sincs. Te is tudod, hogy a fenyőfát együtt vettük tegnap. Igaz?

– Igen. És a mi fenyőfánk sokkal nagyobb, mint a Kláriéké. A Klári csuda buta.

– Az, de most menj tanulni. Mozgás.

A gyerek elvonult, Éva pedig bement a másik szobába. Kovács már lehúzta az elsötétítő függönyt. Ott állt a cserépkályhánál, arca gondterhelt volt. Éva a heverő szélére ült, körbenézett, aztán tekintete megállapodott Kovácson. „Mi lesz vele, ha itthagyom?”

– Péter – mondta halkan, és cigarettát vett ki a dobozból. A férfi odament hozzá, meggyújtotta a cigarettáját, aztán leült ő is. A hamutartót az asszony keze ügyébe tette. – Péter – kezdte újra, és nehezen, szavakat keresve folytatta. – Én még mindig szeretlek. De… – idegesen harapdálta a szája szélét –, de én nem akarok itt élni tovább. Intézd el, hogy helyezzenek Pestre.

– Hogy intézzem el?

– Nem tudom.

Kovácsot elöntötte a keserűség.

– Tudtad, hogy vidékre kell jönnöm. Miért lettél a feleségem?

– Arról nem volt szó, hogy évekig itt kell élnünk.

– Arról sem, hogy Pestre kerülök. Én ilyesmit sohasem ígértem neked. Menjek Pestre. Írjam meg a miniszternek, hogy ha nem helyeznek fel azonnal, akkor szereljenek le?

– Igen. Ezt írd meg. Tanári diplomád van…

– De az sem Pestre szól. És menjek el tanárnak ezerkettőért? Ezt nem gondolhattad komolyan.

Éva megszívta a cigarettáját.

– Péter, én mindenre el vagyok szánva.

– Hogy értsem ezt?

– Veled akarok élni, de csak Pesten.

– Ez ultimátum?

– Vedd, aminek akarod. Vagy én, vagy a katonaság.

– El akarsz válni?

– Nem akarok itt élni.

– Nem állíthatsz ilyen válaszút elé.

– Nem tehetek mást. Ha azt mondod, hogy nem kéred a leszerelésedet, én összecsomagolok, és holnap reggel elutazom.

Kovács nem válaszolt. Felállt, és sétálni kezdett. Éva határozott magatartása teljesen megzavarta. Nem, ez nem szerepalakítás, gondolta, ez az elhatározás, úgy látszik, már régen megérlelődött benne.

– Most kell választ adnom?

– Most – mondta az asszony. Elhatározta, hogy nem enged.

– Halasszuk el a döntést ünnepek utánra. Ezt a három napot már kibírod. Nem tudok most választ adni, gondolkodnom kell.

– Rendben van.

Kovács az ablakhoz ment. Félrebillentette az elsötétítő függönyt, kibámult a hideg éjszakába. Odakünn sötét volt. Sehol semmi fény, mintha egy barlang mélyére került volna. Úgy érezte, hogy ott kell maradnia örökre, mert tapogató keze nem találja a kivezető utat.

– Ott alszunk, vagy hazamegyünk még ma este? – kérdezte Lontai, és előrenyújtotta a lábát.

– Ma éjszakát akart mondani, ugye? – Zsóka az alezredesre pillantott, aztán figyelmét a kanyargós útra összpontosította. Szerette volna megpihentetni a szemét, mert az ablak előtt kavargó hópelyhek zavarták látását. Olyan sűrűn hullott a hó, hogy harminc-negyven méternél nem látott tovább, csökkentenie kellett a sebességet. A hópelyhek visszaverték a lámpa fényét, és úgy csillogtak, mint a kristályszemcsék a tűző napon. Helyenként orkánszerű szél tombolt, s ha oldalról kapta el őket, érezték a szél lökésszerű erejét.

– Maga vallásos? – Az alezredes bal karját az ülés hátára támasztotta, féloldalt fordult, s így jól látta a lány arcát és az utat is.

– Miért kérdi?

– Mert ha vallásos, nem lenne rossz, ha imádkozna.

– Miért vagy kiért?

– Magunkért, hogy kapjunk szobát a szállóban.

– Nem alszunk ott.

– Ha az én pogány imámat is meghallgatja a jóisten, akkor valóban nem fogunk aludni.

Alig hallották a motor zúgását. Különös csönd volt ez, nyugtalanító, vágyakat ébresztő, és mind a ketten valami izgató zsibbadtságot éreztek, melyet felfokozott a kellemes meleg.

– Maga miért imádkozik, Miklós?

Az alezredes nem felelt azonnal, cigarettát vett ki a zsebéből, rágyújtott.

– Ha megmondom, ijedtében elengedi a kormányt.

– Nem vagyok ijedős. Mondja.

Lontai az ablaknak fújta a füstöt.

– Imádkozom, hogy hófúvás legyen, hogy ott rekedjünk éjszakára, és hogy csak egy szobát kapjunk. Ketten egyet.

– Az miért lenne jó magának? Őrködne az álmom felett?

– Nem hagynám, hogy aludjon. – A lány nem válaszolt. Nagyon kellett figyelnie, kanyar kanyar után következett, az ablak kezdett eljegesedni, egyre kisebbedett a látómező, az ablaktörlő nem bírta el az üvegre tapadó havat. – Zsóka –mondta kis idő múlva a férfi –, maga nem vette észre, hogy mennyire tetszik nekem?

– Csak nem akar szerelmet vallani, alezredes úr?

– A tetszés még nem szerelem.

– Látja, ezért imádkozik hiába. Mert csak tetszem, és nekem is csak tetszik. Ez pedig kevés ahhoz, hogy a gátlásaimat feloldja. Ezért nyugodtan alszom magával egy szobában. Ha szerelmes lennék, már meggondolnám. – Levette a lábát a gázadagolóról, hagyta, hogy a sebesség csökkenjen, és csak azután fékezett óvatosan, tudta, síkos az út, vigyáznia kell. Kihúzott az úttest jobb oldalára, lassan, nagyon finoman megállt. A csend elmélyült. Zsóka nyújtózott, kettőt-hármat lélegzett, mintha jógázna.

– Tényleg tetszem, Miklós?

– Nagyon.

– Akkor legyen szíves tisztítsa le az ablakot ezzel a ronggyal. – Jókedvűen nevetett.

Nézte a férfi magas, hajladozó alakját, és arra gondolt, hogy valóban mi történne, ha Szombathelyen rekednének, és úgy alakulnának az események, hogy egy szobában kellene aludniok. A meleg elbágyasztotta, a motor alig hallható monoton duruzsolása elmélyítette ezt az álmodozásra csábító bágyadtságot. Már a rádió nyomógombján volt az ujja, hogy bekapcsolja a készüléket. „Nem kapcsolom be, olyan jó ez a csend. Olyan különösen érzem magam, mintha ittam volna.” Megpróbált Endrére gondolni, de ahogy maga elé képzelte bátyja keserű arcát, az nyomban el is tűnt, és gondolatai visszatértek az alezredeshez.

– Hú, de hideg van – mondta Lontai, amikor beült a kocsiba. – Fogja csak meg a kezem. Mint a jégcsap.

– Megmelengessem? – kérdezte mosolyogva a lány, és megfogta a férfi erős kezét. – Szegénykém, még lefagynak az ujjai, és hadirokkant lesz. – Játékosan dörzsölgette a férfi kezét, és ettől neki lett melege. Aztán abbahagyta, de ott tartotta a két tenyere között a felmelegített férfikezet. Mozdulatlanul ültek, és nézték egymást, a műszerfalról lágyan omló, tompa fényben. Olyan mély volt a csend, hogy tisztán hallották egymás nyugtalanító lélegzetét. Lontai bal karját a lány háta mögé csúsztatta, és kicsit várt, Zsóka azonban nem ellenkezett, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a férfi magához vonja.

Megcsókolták egymást.

Az irodalmi est jól sikerült. Különösen Torma Sándornak, a fiatal költőnek volt nagy sikere, aki minden verse előtt merésznek tűnő gondolatokat mondott az életről és a kultúrpolitikáról.

A vacsoránál G. Poók Zoltán, az öregedő költő az asztal túlsó oldalán Zsókáékkal szemközt ült. Szokása szerint ünnepeltette magát, s ezt a műveletét már az előadás előtt elkezdte néhány féldeci konyak felhörpintésével egyidejűleg. Az ital hamarosan a fejébe szállt. A közönség persze nem vette észre, hogy szemének csillogását nem az ihlet, hanem a két és fél deci háromcsillagos idézte elő, áhítattal hallgatták a nagy hajú mester kritikai fejtegetését a költészet és a hatalom viszonyáról. Erről beszélt, mert ma erről beszélnek mindenütt „az irodalomhoz értő és az irodalmat féltő emberek”. A költő ne a mindenkori hatalomnak legyen az elkötelezettje, hanem az öröklétnek. Az elkötelezettség megbénítja a gondolatokat, szükségszerűen hazuggá teszi az érzelmeket. A hatalom képviselői többnyire egy történelmi folyamat percemberkéi, akik, és ezt a példák gazdag tárháza bizonyítja, intézkedéseikben tévednek, s az elkötelezett költő ezeket a tévedéseket próbálja igazolni és védeni a művészetével, vagyis kompromittálja önmagát és a költészetet is. Az igazi költő az emberiség, az öröklét vazallusa.

Nagy taps jutalmazta eszmefuttatását. Lontai rosszkedvűen hallgatta Poók felhevült, indulatos szavait. Látta, hogy a hallgatóság soraiban többen összesúgnak, a fejüket csóválják. Azon tűnődött, hogy az előadásában vitatkozzon-e a népszerű költővel. „De van-e értelme? Csak magamra haragítom a fiatalokat.” Végignézett a termet zsúfolásig megtöltő fiatalokon, akik látható tetszéssel fogadták Poók szájtépő szavait. „Akkor is. Ha magamra haragítom, akkor is.”

Nehéz helyzetben volt. Ott állt az asztalnál ismeretlenül, mellette pedig azok ültek, akiknek a nevét minden iskolás gyerek ismerte. Lontai Miklós. Mit fémjelez ez a név? „Önmagamat. És a becsületemet. Nem tudom, hogy hányan vannak a teremben, akik nem értenek egyet Poókkal. Lehet, hogy nagyon kevesen. Talán vitatkoznának vele, de erre nincs lehetőségük. Nekem viszont van. Helyettük is szólnom kell.’’

Halkan, érthetően beszélt.

– Az emberiség válaszút elé került – mondotta. – Választani kell a háború és a béke, az élet és a mindent megsemmisítő pusztulás között. A történelem során felhalmozódott tudás és technika mennyisége napjainkban új minőségbe csapott át. Ez az új minőség az atomkorszak minősége, a hidrogén- és neutronbombák minősége. Az emberiség ma olyan tudással és technikai eszközökkel rendelkezik, amelyekkel valóban elpusztíthatja önmagát. Az önnönpusztítás őrült víziója és kísérlete Caligulától Hitlerig utópia volt, mert az emberiség elpusztítása tudás és technikai eszközök hiányában nem volt lehetséges. A zsarnokok és a háborúk eddig csak megtizedelték az emberiséget, de most elpusztíthatják. Ez az új minőség megváltoztatja, meg kell hogy változtassa a művészet és az irodalom célját, feladatát. Helyes, ha a költők és az írók az öröklétben gondolkoznak, ha az öröklét vazallusai. De hát az örökléthez való költői hűség nagyfokú és felelősségteljes elkötelezettséget jelent a hatalmat megtestesítő és képviselő napi politika mellett, mégpedig a békét védő s valóban az öröklétet szolgáló politika mellett. A hatalom mi vagyunk, mi, akik e teremben összejöttünk. Mi vagyunk a hatalom birtokosai. Nem értem hát azokat a költőket, akik bár itt élnek velünk, részesei e hatalomnak, élvezik is e hatalom biztosította lehetőségeket, mégis függetleníteni akarják magukat tőlük. Öröklét csak velünk együtt létezhet. Ma nélkül nincs holnap, tegnap nélkül nem lenne ma. Az öröklét a hétköznapok végtelen láncolata, melynek kezdete az ősidőkben vész el, és mi, láncszemek, kapcsoljuk össze a múltat a jövővel. A művészet és az irodalom, ha az öröklétet akarja szolgálni, azt csakis a ma alázatos és becsületes szolgálatával teheti. Mégpedig nem a tárgyilagos megfigyelő és regisztráló ember, hanem a harcos, gondolkodó ember szolgálatával. Az irodalom a művészi szép igazságát hirdeti. A művészi szép igazsága viszont azoknak a mindennapi cselekedeteknek a művészi szintézise, amelyek az örökké élő emberiség számára hasznosak és célszerűek. Ma tehát valamely művészi alkotás igazságát az határozza meg, hogy mennyire viszi előre a békéért, az emberiség öröklétéért folytatott küzdelmet.

Zsóka odaadással figyelte Miklós szavait. A teremben csönd volt, nem reccsentek a székek, nem szipogtak, nem köhécseltek az emberek. Poók ráncos arcát néha eltorzította egy-egy gúnyos fintor. „Most megkaptad a magadét. Holnap hajnalban felháborodottan panaszkodni fogsz apámnak Lontaira. De én is ott leszek. Apa természetesen igazat ad majd neked, mert az ő rögeszméje is a hatalom és az elkötelezettség viszonya. Téged is ő oltott be ezzel a marhasággal. Akkor kezdődött, amikor öt évvel ezelőtt hazajött Párizsból. Napokig szótlanul sétált, tűnődött, aztán megfogalmazta óriási elméletét.” Zsókának eszébe jutottak azok a napok. Lehunyt szeme mögött maga előtt látta Kálmán bácsit, apja testvérét. Kálmán bácsi Endrére hasonlított. Magas, szikár volt ő is, arca csontos, horpadt, akár Endréé. Nagyon ritkán találkoztak. Kálmán bácsi azelőtt katona volt. A ruhájára és a kitüntetéseire nem nagyon emlékszik vissza, hiszen négyéves volt abban az időben, Endre meg hat. Arra azonban nagyon határozottan emlékszik, hogy Endre folyton Kálmán bácsi ölében tanyázott, és katona akart lenni. Páncélos. Milyen furcsa, most katona és páncélos, és szinte belebetegedett.

Kálmán bácsi aztán váratlanul eltűnt az életükből. Évekig nem találkoztak vele. Eleinte azt mondták, hogy kórházban van, később meg azt, hogy külföldön. Elfelejtették őt. Endrének néha eszébe jutott, és akkor sokat mesélt Kálmán bácsiról. Azt mondta, hogy Kálmán bácsi titkos katona, és külföldön harcol a fasiszták ellen. Ő nem tudta, hogy kik azok a titkos katonák, és miért harcolnak külföldön, mert még nagyon kicsi volt, és a hajas babája jobban érdekelte Kálmán bácsinál.

Kilencéves volt, amikor megtudta, hogy Kálmán bácsi börtönben volt. Ezt nem értette. Endre sem tudta megmagyarázni, hiába faggatta őt.

Kálmán bácsit nem látták többé katonaruhában. Annyit tudtak csak róla, hogy gyárban dolgozik, és nagyon beteg.

Viharos taps hallatszott. Miklós meghajolt, és visszaült az asztalhoz. Nem szólt semmit, maga elé meredt.

A vacsoránál is szótlan volt. Mielőtt ivott volna, megkérdezte:

– Elindulunk vagy maradunk?

Zsóka bizonytalanul válaszolt.

– Nem tudom, mit tegyünk.

Filkorn Ede, a művelődési ház agárarcú igazgatója sunyin megjegyezte:

– Baj van. Nektek nem foglaltunk szobát. Tömve van a szálló. így is csak két szobát sikerült szereznünk.

– Nem baj – mondta Miklós, és ellenszenvét nem titkolva nézett Filkornra. – Mi gondoskodtunk szállásról magunknak.

Zsóka felkapta a fejét. Erről nem volt szó. Milyen szállásról beszél Miklós?

Filkorn szabadkozott.

– Ne haragudjatok, gyerekek. – Felemelte a poharát. – Egészségünkre. – Ittak.

A szálloda étterme elég szegényes volt. Az asztaloknál helybeliek és a vendégek vacsoráztak. Hallani lehetett a dühöngő szél zú-gását.

Lontai felkelt az asztaltól, azt mondta, telefonálni megy. Ahogy eltűnt, Poók felélénkült. Átszólt Zsókához.

– Ki ez a fiatal titán? Az udvarlód?

– Nem az udvarlóm – mondta Zsóka.

Filkorn közbeszólt.

– Mi nem őt kértük, Zoli bátyám, de a TIT őt küldte le. Elnézésedet kérem. Nem tudtam, hogy az irodalmi estekre politikai agitátorokat küldenek. Igazán sajnálom.

Torma teletömte a száját hússal.

– Úgy tudom, politikai tiszt.

– Nem szeretem – mondta Poók –, ha a katonák az irodalomba ártják magukat.

Zsóka felfigyelt. Nem szólt közbe, hagyta, hogy beszéljenek. Utálatosnak tartotta Filkorn állandó zoltánbátyámozását és elvtelen udvarlását. Dicsérte Poók legutolsó kötetét, összehordott mindent, ami csak eszébe jutott.

„Locsog, akár egy vénasszony – Zsóka fokozódó undorral nézte az agárképű fiatalembert. – Szerencse, hogy Miklósnak nincs ilyen fakó bajusza.” Hirtelen Endre jutott az eszébe. „Istenem, de hülye voltam. Elhozhattuk volna magunkkal. És itt sem kellene most maradnunk. Endrével neki mernék vágni az útnak.” Aztán arra gondolt, hogyha elhozták volna Endrét, Miklós nem csókolta volna meg. Nevetségesnek és hazugnak tartotta ezt a fogalmazást, hiszen ő legalább olyan odaadással csókolta a férfit, mint az őt. Már sokszor csókolózott, de ennyire még soha nem érezte a csók varázsát, mint most. A gondolat felhevítette, az arca égett, vágyódott Miklós után. „Mi történt velem, hogy ennyire kívánom őt? Határozottan tudom, hogy nem vagyok szerelmes.”

Poókék hangosan nevettek, vicceket meséltek egymásnak és ittak. Zsóka felrezzent. Kínálgatták a bort, de nem ivott. Sanyi már hülyeségeket beszélt. „Perceken belül zsidózni fog, aztán sírva elénekli az erdélyi himnuszt. De akkor felkelek az asztaltól, és itthagyom őket.” Megpróbált figyelni a beszélgetésre. Sanyi akadozva beszélt, hangja meg-megbicsaklott.

– Ez az ország – hallotta Torma Sanyi hangját – abba döglik bele, hogy a polgárok irányítják. Ez sem igaz, Zoltán bátyám? Rám nézz, a keservit, igaz, vagy nem igaz. Ezt én kikérem magamnak.

– Nem az a baj, kérlek – mondta Poók –, hiszen Ignotus is polgár volt, Hatvány meg éppenséggel báró. De azok értettek az irodalomhoz. Ezek a polgárok mindenhez értenek, kérlek, következésképpen semmihez sem, mert a minden egyenlő a semmivel. Mi, ugyebár, nem értünk a haditudományhoz, ezért nem vagyunk katonák. Ezt mi, kérlek, fájó szívvel és némi bűntudattal elismerjük. De, ugyebár, a katonák értenek az irodalomhoz.

Lontai az utolsó mondatot már hallotta. Csendesen leült Zsóka mellé, és azt mondta, hogy minden rendben van. Észrevette, hogy Poók elhallgatott.

– Tessék csak folytatni – mondta. – A katonák értenek az irodalomhoz…

Torma Sanyi szúrós tekintettel nézett az alezredesre.

– Te is pógár vagy, ugye, hadfi? – Gúnyosan Filkornra kacsintott.

Lontai rögtön látta, hogy a társaság erősen italos. Nyugodt, kimért mozdulatokkal cigarettára gyújtott. Torma szeme közé fújta a füstöt.

– Nem olyan régen három költővel Nagykanizsán voltam. Az egyik közülük csúnyán berúgott. Személyesen akkor ismertem meg. Az ital fenemód erőssé tette. Magához rendelte a zenészeket, és úgy mulatott, akár a régi főispánok vagy a földesurak a legócskább magyar filmekben. És ugyanúgy zsidózott is. – Ivott egy korty bort. – Addig zsidózott, míg valaki szájon nem verte. Én vittem fel a lányoktól körülrajongott költőt a vállamon a szobába. Ott undorítóan összehányta magát. Mint a régi főispánok. Másnap déltájt ébredt fel. Komor volt, akár az igazi költők. És fenemód szerény, halk szavú. Lírai költő volt. Azzal fogadott, hogy mi történt az este, mert ő semmire sem emlékszik. „Kicsit zsidóztál. Tőlem is megkérdezted, hogy az vagyok-e.” „Nem emlékszem semmire” – mondta.

– Ezt most miért meséled? – kérdezte Poók.

– Nem is tudom. Csak úgy eszembe jutott.

– Fizetek – mondta a pincérnek.

– Hagyd, kérlek – mondta Filkorn –, a számlát én rendezem. – Torma Sanyira nézett, aki bambán bámult a poharába.

Endre az éjszaka jól ismert neszeit hallgatta. Hosszan elnyújtott vonatfüttyre ébredt. „A nulla óra négyes. Hajnalig nem alszom el megint.” Nyitott szemmel bámulta a sötét mennyezetet. A párnája alól elővette a cigarettáját, a takaró alatt rágyújtott. A parazsat a markába rejtve cigarettázott.

Odakünn dühöngött a hóvihar. Az ablakkeretek megcsikordultak, a kéményen beszökő szél olyan erős volt, hogy a vaskályha ajtaját is megkoccantotta.

„Nyugati szél. Nem hallom a tolató mozdonyok zaját. Pedig minden éjszaka tolatnak.” Stolcz Anti csendesen horkolt mellette. Vajon ő miért nem utazott haza Nyíregyházára? Nem mondta, igaz, nem is kérdezte őt. Antit meg tudná szeretni. Rendes, suta kölyök. Csak azt nem szereti, hogy örökké filozofál. Persze, még az sem olyan biztos, hogy rendes. Talán azért szeretne barátkozni vele, mert abban reménykedik, hogy apja révén segíthet rajta. Nem értené meg, hogy nem segíthet. Az a baj, hogy az emberek nem értik meg egymást. „Lehet, hogy megértik. Lehet, hogy bennem van a hiba. Tény, hogy én nem értem sem magamat, sem a világot.” Kálmán nagybátyjára gondolt. Két éve, hogy nem találkozott vele. „Most szívesen elbeszélgetnék Kálmánnal. Szerencsétlen ember. Ő azt hiszi, hogy érti a világ dolgait, közben talán kevesebbet ért a világból, mint én. Tulajdonképpen senki sem ért semmit, csak megjátsszák a mindenértőt. Én nem játszom meg magam. Tudomásul veszem a tényt, hogy hülye vagyok, semmit sem értek, és akként cselekszem.” Megborzongott. A hálóterem kihűlt, s ahogy a takaró felcsúszott, combján érezte a hideg levegőt. A cigaretta hamuját óvatosan egy konzervdobozba pöccintette. Lehunyta a szemét megint.

Szabadságot kellett volna kérnie. Zsóka megreked az úton, elakad, megcsúszik, belezuhan valamelyik árokba. De lehet, hogy van annyi esze, és nem indult el éjszaka. Csak azért nincs kedve a szökéshez, mert akkor itt kell hagynia Zsókát. Ezt pedig nem szívesen tenné, hiszen egyetlen barátját hagyná itt. Rá kellene bírni őt, hogy szökjön vele. Zsókának nem is kellene szöknie, szabályosan is kiutazhatna Párizsba Olga nénihez. Megvárná őt ott. Számolni kezdett. A határ légvonalban negyven kilométer. Semmiség az egész. Persze, alaposan elő kell készítenie a szökést, nem vághat neki előkészület nélkül. Ebben a viharban megszökhetne, ilyenkor a határt sem őrzik úgy, mint máskor. Most már nagyon sajnálta, hogy nem ment el Zsókával Szombathelyre, milyen könnyedén megléphetett volna.

Elnyomta a cigarettáját, a konzervdobozt is a feje alá tette. Féloldalt fordult, összehúzta a testét és ábrándozott. Tengereket látott, meg szigeteket, napfényben fürdő sziklákat, hatalmas városokat, nyüzsgő embereket, lányokat, asszonyokat, ruhában és ruha nélkül, autókat, repülőtereket. Látta száguldó önmagát, tengerparti homokban feküdt, érezte a nap erejét, lábát elérték a fodrozó víztarajok, kellemesen hűs volt a tengervíz. Egy lány feküdt mellette. Ismeretlen lány, aki nagyon szerette őt, tisztán, forró odaadással. Nem, nem úgy, mint Györgyi. Az ismeretlen lány szerelmében meg lehet bízni, Györgyi szerelme nem volt megbízható. Tulajdonképpen Györgyi alaposan becsapta őt. Csak megjátszotta a gátlásos, semmit sem tudó, félénk lányt. Pedig nem voltak gátlásai.

– Te nem voltál már szűz.

– Pedig nem voltam még senkié. Nem hiszed?

– Elhiszem, ha mondod. Csak az a baj, hogy napközben sokszor az eszembe jut. Ilyenkor arra gondolok, hogy biztosan hazudtál nekem.

– Pedig nem hazudok, te szamár.

– Walter azt mondta, hogy sokszor kégliztetek.

– Nem sokszor. Néhányszor. De „úgy” sohasem voltam az övé.

– Meztelenül hancúroztatok.

– Csak egyszer. Az apja meg váratlanul hazajött. Úgy megijedtem, hogy azt hittem, menten meghalok.

– És mit csináltál?

– Elbújtam az ágy alá. Walter meg dadogott.

Az ismeretlen lány nem fog az ágy alá bújni. Az senkié sem lesz, sem így, sem úgy. Csak az övé! Egyedül az övé! És nagyon fogja szeretni őt. Mert neki az a baja, hogy nem szeretik. Az apja sem szereti, az anyja sem. Az anyja azért nem szereti, mert már senkit sem szeret, önmagát sem, a sok gyógyszer a szeretetből gyógyította ki. A gyerekek sem szerették az iskolában, mert „kádergyerek” volt. Pedig ő nem tehetett róla. Ő igazán sohasem kérte a tanárokat, hogy kivételezzenek vele. Mert kivételeztek. Erre apja sem kérte őket. Furcsa, hogy ezt még Stolcz Anti sem értette meg.

– Erről te is tehetsz.

– Miről?

– Hogy a tisztek kivételeznek veled.

– Mondjam, hogy ne tegyék? Hülye vagy. Legyek örömkatona? Örülök, hogy békén hagynak.

– De nem veszed észre, hogy a fiúk ezért utálnak? Téged hányszor osztottak be udvart seperni, folyosót mosni, a raktárban trógerolni? Általában piszkos munkára?

– Erről a tisztek tehettek, és nem én. Én nem kérek engedményeket sem. Menjek oda Kovácshoz, és kérjem meg őt, hogy mosassa fel velem a folyosót, küldjön el szenet, fát hordani, hülyézzenek le, kiabáljon velem, hogy a fiúk megszeressenek? Te sem jelentkeztél még folyosómosásra. Mit oktatsz engem?

– Hülye vagy.

– Lehet. Sőt egészen biztos, hogy az vagyok. Ha nem lennék hülye, most nem szolgálnék. De miért engem oktatsz? Miért velem szórakozol? Hibám vagy bűnöm, hogy az apám ismert író meg országgyűlési képviselő? Az én hibám, hogy az az állat Böglyös és Kovács kivételével a tisztek mindig a hátam mögött látják az apámat, és nem velem beszélnek, hanem vele, nem nekem adják a parancsokat, hanem neki? Én nem választhattam meg az apámat, tehát nem vagyok bűnös. A srácok ne engem akarjanak megnevelni, hanem azokat, akik kivételeznek velem.

Az ismeretlen lány igazat ad majd neki…

Valaki megérintette a vállát. Nem hallotta az ajtó nyitódását, a léptek zaját sem.

– Ébresztő, Varjas.

Úgy látszik, mégiscsak elszenderedett. Kiugrott az ágyból. Megismerte Csongrádi Misit, az ügyeletest. A szél mintha már csendesedett volna.

– Mi van? – kérdezte, és rosszat sejtve arra gondolt, hogy Böglyös talált ki valamit megint. „De agyonverem az állatot, ha szórakozni fog velem.”

– Öltözz fel, és jelentkezz a laktanyaügyeletes tisztnél.

– Miért?

– Nem tudom. Siess.

Tűnődve magára kapkodta a ruháját. „A mosdóban majd kimosom a szemem. Mi történhetett? Zsóka jutott eszébe. Biztosan vele történt valami baj. Izgalmában kimelegedett… Csak nyugodtan – biztatta önmagát. – Nyugodtan. Ha valami történt, azon már úgysem változtathat, tehát nem érdemes izgulni és találgatni. Ágyazni akart, de az ügyeletes sürgette.

– Menj már, majd Stolcz rendbe teszi az ágyadat.

Böglyös felébredt a suttogásra.

– Mi az úristent csinálnak? Szétverem az agyukat, ha nem nyughatnak.

„A mamádét vered szét, te állat.”

Az ügyeletes jelentette, hogy mi történt. Böglyös felült, álmosan megdörzsölte a szemét.

– Miért hívják?

– Nem tudom. – A sötétben nem látták egymás arcát, de Endre megérezte, hogy Böglyös most összeráncolt homlokkal tűnődik.

– Tűnjenek el – mondta a tizedes, és magára húzta a takarót.

Olyan erős volt a hóvihar, hogy majdnem ledöntötte a lábáról. Nekifeszült a szélnek, és fejét leszegve elindult az ezredparancsnokság felé.

Sárdi százados volt a laktanyaügyeletes tiszt, már türelmetlenül várta.

– Na végre, az istenfáját – mondta. – Azt gondoltam, hogy nem kerül elő újévig. – Az egyik székre mutatott. – Üljön le, és gombolja ki a köpenyét, vagy vegye le, mert magára melegszik. – Az irodahelyiségben pokoli meleg volt. A százados megtörölte izzadó homlokát, és Endrével nem törődve, felvette a telefonkészüléket, és azt mondta a telefonügyeletesnek, hogy kapcsolja a minisztériumi ügyeletet. Letette a kagylót, cigarettára gyújtott, és szótlanul sétálni kezdett.

Endre szerette volna megkérdezni, hogy mi történt, de uralkodott kíváncsiságán, és szemével a századost figyelve, arra gondolt, hogy talán soron kívül leszerelik. Aztán rájött, hogy ez ostobaság, annyira nem lehet fontos a leszerelése, hogy azért éjszaka felköltsék. Csak most nézett az órájára. Egy óra múlt húsz perccel. Hajnalig már nemigen fog aludni. Kínos lassúsággal múltak a percek. Talán letartóztatják. Elolvasták Györgyihez írt levelét. Tudta, hogy sok ostobaságot írt össze, most megpróbálta visszaidézni a levél tartalmát, de bármennyire is erőlködött, nem emlékezett vissza az egyes részletekre. „Hülyeség, ha le akarnak tartóztatni, akkor nem kell beszélni a minisztériummal. Valami másról lesz szó.”

Sárdi felült az asztalra. A lába a levegőben lógott, sarka, ahogy lógázta, halkan nekiverődött az asztal oldalának.

– Mázlija van magának, az istenfáját – mondta. – Amikor én újonc voltam, senki sem csinált ügyet abból, ha nem mentem haza szabadságra. Maga miatt pedig éjnek idején mozgósítják az egész hadsereget.

„Ezt a marhaságot! Apám akkor sem árthatna nekem jobban, ha az ellenségeim megvásárolták volna őt, hogy toljon ki velem. Bántja a lelkiismeretét, és most marhaságokat csinál.” Nem szólt semmit, továbbra is a politikai tisztet nézte.

– Tudja, barátocskám, ez nem helyes. Nem, az istenfáját. Ezt most szolgálaton kívül mondom magának. Rágyújthat, ha akar. Az ilyen kivételezések hónapokra visszavetik a mi politikai munkánkat. – Közelebb húzta a hamutálat. – Beszélhetek, magyarázhatok én a demokráciáról a katonáknak, kiröhögnek. És jogosan, barátocskám. Jogosan, az isten verné meg.

– Én, higgye el, százados elvtárs, őszintén mondom, nem tudom, hogy miről van szó.

Sárdi legyintett.

– Nem az istent. Legalább engem ne nézzen hülyének. –Kövérkés arcán megfeszült a bőr, amikor keserűen félrehúzta a száját. – Mondok én magának valamit, Varjas barátom. Ha én olyan jó nevű író lennék, mint az apukája, és olyan fene okosan magyaráznám meg a kommunista erkölcsöt, mint ő a regényeiben, én a fiamat nem a bulikra nevelném, az istenfáját, hanem a törvények betartására. Meg az állampolgári kötelességére. – Nyomkodta a cigarettáját. – Varjas honvéd nem utazott haza. Mikor én nem mentem haza, apámnak rosszul esett. Elment a sánta Tóth cipészhez, és azt mondta, nem tudom, mi történt a fiammal. Nem jött haza. És ment minden a maga útján tovább. Apám bizonyára káromkodott, Tóth tovább kalapált. A maga apja viszont mozgósította a hadsereget. Miért van az, az istenfáját, hogy az egyik ember nem hívhatja fel a minisztert, ha nem utazik haza a fia, a másik ember felhívhatja.

Endre kigombolta a köpenyét. „Csak csöngne már az a telefon. Ha elromlott a készülék, addig hallgathatom ennek a vadembernek oktató előadását, amíg meg nem javítják. Látom a szeméről, arra vár, hogy vitatkozzam vele, de várhatsz, mert én most hallgatni fogok. Persze ha meggondolom, lehetetlen helyzetben vagyok, mert sok igazság van abban, amit most mond, csak az a baj, hogy nekem mondja, engem kínoz, velem szórakozik, pedig én arról sem tehetek, hogy az apám azok közé tartozik, akik felhívhatják a minisztert telefonon. Az egész életemre kihat, hogy kádergyerek lettem, pedig én nem akartam az lenni. Varjasnak könnyű, Varjast nem merik megbuktatni a tanárok. Varjas csak szól a faterjának, és minden el van boronálva. Én azért nem tudtam örülni soha semminek. Mindezt elmondhatnám ennek a komisszárnak, nagyon olcsón eladhatnám az apámat, de nem teszem. Nem tartozik rá.

Csendben ültek. Végre megszólalt a telefon. Sárdi felvette. Előírásszerűen jelentkezett.

– Jelentem, itt van. Itt a szobában. Értettem. Azonnal átadom. – Intett a fiúnak. Endre felállt, átvette a telefonkagylót. Csak annyit mondott, halló, aztán elnémult. Megismerte az apja hangját.

– Te vagy, Endre?

– Én vagyok.

– Na végre. Már azt hittem, hogy nem tudok beszélni veled.

Endre megkönnyebbülést érzett apja hangjában. Eszébe jutott, hogy nem is köszönt. Zavartan a századosra nézett, akinek arcán feszült figyelem látszott.

– Mi történt? – kérdezte halkan. Apja nem válaszolt azonnal. Aztán fátyolos, megrendült hangon azt mondta:

– Az édesanyád…

– Mi van anyával! – Érezte, hogy a gyomra megremeg, elfojtott nyugtalansága robbanásszerűen feltört, és átjárta a testét. – Beszélj, mi történt?

Hosszú csend, mintha elszakadt volna a vonal.

– Öngyilkos lett. – Endre elnémult, nem tudott beszélni, mintha nyelve megbénult volna. – Még él. – Apja hangja a végtelenből hallatszott. – De kevés a remény. Azonnal haza kell jönnöd. Elintéztem mindent. Hallod, amit mondok?

– Hallom.

– És egy szavad sincs?

„Mit mondjak – gondolta –, mit kellene mondanom. Tudtam, hogy előbb-utóbb bekövetkezik. Most mégis váratlanul ért.”

– Zsó tudja már? – kérdezte végül.

– Nem tudja. Szombathelyen van, nem tudtam beszélni vele. Figyelsz?

– Figyelek.

– Van vonatod?

– Pestre csak reggel indul.

– És Szombathelyre?

– Nem tudom.

– Arra gondoltam, hogy átmehetnél Szombathelyre, és Zsókával együtt jöhetnétek haza.

– És ha nem indul Szombathelyre? – Sárdira nézett.

– Kettő húszkor megy a gyors – mondta a százados.

– Rendben van. Van vonat. Azt még elérem. De akkor sietnem kell, mert messze van az állomás.

– Várj, ne tedd le a kagylót. – Hallotta, hogy apja tanakodva beszél valakivel. Sárdi kíváncsian megkérdezte:

– Mi történt, Varjas? – A fiú ólomszürke arca, elgondolkodó, komor tekintete azt sugallta, hogy alaposan melléfogott a következtetésével. Nem azért keresték a fiút, mert nem utazott haza, valami másról van szó. Némi lelkiismeret-furdalást érzett, amiért úgy nekitámadt.

– Anyám öngyilkos lett – mondta Endre szárazon, s most, hogy ezt szinte bejelentésszerűen közölte, hirtelen nyugodt lett. Nem érzett fájdalmat, csak valami kongó, nagy ürességet. Úgy állt szembe ezzel a tragikus hírrel, mint a hosszú évekre elítélt rab, aki ezerféle alakban átélte a szabadulás pillanatát, s amikor az bekövetkezett, érzelmek nélkül tudomásul vette, mert nem érte váratlanul. Endre tudta, hogy az anyjának ez lesz a sorsa. Évek óta várta a telefont, „azonnal gyere, anyáddal baj történt”, s nemegyszer átélte anyja elvesztésének gyászos hangulatát, s jószerint sokszor elsiratta magában. Végigélte a temetési szertartás minden egyes mozzanatát, benne már régen elkészült a temetés forgatókönyve, nemcsak a jobb oldal, a leírási rész, a ravatal, majd a sírgödör körül álló gyászolók elrendezése, hanem a bal oldal is, a jól megírt dialógusok, az egymásnak halkan felelgető és nem hallható mondatok.

Állt, füléhez tartotta a hallgatót, és várta, hogy történjen valami. Sárdi most azt gondolja, hogy ő cinikus, öngyilkos lett az édesanyja, és lám csak, nem is sír, egyetlen könnycsepp sem morzsolódik ki a szeméből, közönyös, érzéketlen.

– Fiam, megbeszéltem az elvtárssal, hogy gépkocsival kivisznek az állomásra. Ha pedig nem indul a vonat a hófúvás miatt, átvisznek Szombathelyre. Várlak,

– Azonnal indulok,

– A kagylót add át az ügyeletes tisztnek. Szervusz, fiam. Jó éjszakát.

Csak ezt ne mondta volna. Lehet-e ez az éjszaka jó? Átadta a hallgatót. Cigarettára gyújtott, és az ablakhoz ment. Homlokát nekifeszítette az üvegnek, és kibámult a kavargó hóesésbe.

Marika könnyedén taposta a havat. Alig ivott valamit az este, de ez a kevéske ital is kimelegítette. A szél az arcába fújta a havat, hunyorgott, valahogyan nagyon szabadnak és boldognak érezte magát. Nagyon távolról már látszottak az állomás imbolygó fényei, néha, amikor a szél egy kicsit elcsendesült, tisztán hallotta a tolató mozdonyok pöfögését, a fékek csikorgását és az ütközők fémes Csengését.

Csak könnyű sporttáskát vitt magával, benne egy-két szükséges holmiját és az ajándékot – egy ausztrál gyapjúpulóvert és kardigánt az édesanyjának. Kolleganőjével hozatta Pestről. A Vörösmarty téri Luxus Áruházban vette, valódi angol, világoskék, anyja biztosan szabódni fog, hogy nagyon fiatalos, ő pedig majd megmagyarázza neki, nem baj, hiszen még fiatal. Milyen furcsa, anyja még nincs negyvenéves, csinos, és már öregnek tartja magát.

Átvágott a lőtér mellett, a kanyargó szekérút járható volt, a fenyves felfogta a szelet. Innen a dombhátról jól látta a laktanya téglalap alakú épületeit, az itt-ott elszórtan kivilágított ablakokat. Még néhány száz méter, és eléri a betonutat. Amikor búcsúzni volt az igazgatónál, Dóczi azt mondta, hogy elkíséri, ne menjen egyedül, de miért ne menne, mitől kellene félnie, itt nincsenek huligánok, és ha akadnak is, azok nem a városon kívül tanyáznak, az Ördögháti részen, hanem odabenn. Elmosolyodott. Igen, ez vidék. Nagy-Budapest. Nagy-kövesd.

– Tizenkét esztendővel ezelőtt – kezdett mesélni Dóczi, bajuszát sodorgatva – Balló hazajött Pestről. Gondolkodott egy sort, és elhatározta, hogy mivel Kövesdnek nincs elővárosa, Ördöghátat közigazgatásilag a városhoz kell csatolni. Háromezer lélek, éppen ennyi hiányzott ahhoz, hogy Kövesd első legyen a járásban. Így lettem városi ember, Marika. Addig csak falusi igazgató voltam.

– Jobb lett volna az nekünk – mondta Piroska néni, és a lányról a férjére nézett –, nem rángatnák Fülöpöt naponta a tanácsba. Iszol-e kávét, kislányom?

– Ne tessék fáradni, Piroska néni, én igazán megvagyok nélküle.

– Főzzél csak, angyalom, főzzél – mondta Dóczi –, érezzük jól magunkat, városi emberek vagyunk, vagy mi a csoda.

Az asszony kiment, Dóczi hátradőlt a széken, sovány, szikár testét összehúzta. Fakó, magyaros bajusza élettelenül csüngött szája két oldalán. Fáradtnak látszott, de szeme azért marasztaló meleget sugárzott.

– Tanácsot akart nekem adni, igazgató elvtárs – mondta a lány. – Azt tetszett mondani, hogy majd este…

– Igen, igen, kisangyal – mondta eltűnődve Dóczi –, nem felejtettem el. – Lehunyta a szemét, és lassú, megfontolt mozdulattal tömni kezdte a pipáját. – Nem felejtettem el ismételte halkan, mintegy önmagának a mondatot. – Most azon tűnődöm, hogy okos dolog-e tanácsot adni. Persze ha mindig okosan viselkednénk, az életünk izgalommentes, egyhangú lenne. Belefulladnánk az unalomba, következésképpen megállhatna az élet. – Szájába vette a pipát, meggyújtotta a dohányt, pöfékelt. – Kisangyal, nekem tetszik a maga sokat akaró lelkesedése. Vétek volna, ha lehűteném. Isten látja lelkemet, azt kívánom magának, hogy minden álma megvalósuljon, minden kívánsága teljesüljön. – Széttárta a karját. – De hát az álmaink megvalósulása nemcsak tőlünk függ. Hiszen, ha így lenne… A tragédiák, gyermekem, mindig akkor következnek be, amikor van egy kislány, nevezzük őt Sipos Marikának, nos, ez a kislány elhatározza, hogy meg fogja váltani a világot. Nem az egész nagyvilágot, hanem az ő kicsi világát. Ördöghátat. A kislánynak nincs még képesítése, de az öreg, gyáva, fáradt igazgató bácsi örömmel fogadja, a kartársak is, hiszen egy lelkes, fiatal munkaerőt kaptak, akit sok mindenre fel lehet használni. A kartársak és a kartársnők már betegesen fásultak, kifárasztotta őket a meddő küzdelem, hogy elkerüljenek a perifériáról, hogy megváltoztassák a helyzetüket. Beletörődtek a sorsukba, itt kell élniök a sivár, falunál is rosszabb városi kültelken, ahol ősztől tavaszig járhatatlanok az utak, ahol nyáron vastag porréteg takar be mindent, ahol a felnőttek az isten tudja, miért, pálinkával és hülyítő novaborral ünneplik meg az örömeiket, keserűségüket, bánatukat is azzal gyógyítják. Itt kell élniök a düledező, tizenkét tantermes iskolában, amit megjavítani már nem érdemes, de mégis meg kell tartani, mert az új iskolát csak évek múlva fogják felépíteni, hiszen a pénz most a kövesdi vár helyreállítására kell, meg az italboltra, mert a múlt értékeinek a megmentése és a várható idegenforgalom nemzetgazdasági érdek. Gondoljuk csak meg, ha tizenötmillióért rekonstruálják a várat, a volt laktanya-katakombákból modern turistaszállót építünk, a várkápolnából presszót és bárhelyiséget, a lovagteremből éttermet, akkor megrendezhetjük a kövesdi ünnepi játékokat, lovagi tornát, szabadtéri várszínházat, hangversenyeket szervezhetünk. Fontos a napközi is, a jól felszerelt szertár, tornaterem is kell, mosdó is, hideg-meleg vízzel, a kultúrházra is szükség van, járdát, kövezett úttestet is kell építeni, de csak sorjában mindent.

Az asszony behozta a feketekávét, csendesen letette az asztalra. Dóczi szeme fölvidult, előredőlt, magához vette az egyik csészét, s mintha valami vallásos ceremónia része lenne a kávéivás, szinte ájtatosan felszippantotta a gőzölgő illatot, aztán megszokott mozdulatokkal, lassan kavargatta a cukrot, majd a csészét a szájához emelte, s szemét az élvezettől lehunyva, hörpölt a kávéból.

Marika úgy nézte az öreget, mint a kis óvodás a mesemondót. Mert Dóczi mesélt, miként a régi bölcsek, ő is mesébe foglalta az évek során összegyűjtött és elraktározott tapasztalatait, meséjének a hősei azonban ők voltak, a városka és az Ördöghát emberei.

– Sorjában, elvtársak, mindent a maga idejében, mert, ugyebár, a szocialista világrend érdeke, hogy a Magyarországra látogató külföldiek ne csak helyes képet alkossanak maguknak hazánkról, hanem valutájukért jól is érezzék magukat. Országos, mit országos, nemzetközi érdek, hogy Kövesd híre eljusson a világba. Ez a proletárforradalom igazi exportja.

– Ne beszélj már annyit, Fülöp, kihűl a kávéd – mondta az asszony. – És ne keseregd el az imádat. Nem értünk mi az országos dolgokhoz.

– Nem is azért mondom, angyalom. – Dóczi letette a csészét, megsodorta a bajuszát. Arcáról eltűnt a mosoly, féltő aggódással nézett Marika arcába. – Én, angyalkám, nagyon szeretem ezt a szárnyaló kislányt, és nagyon fájna, ha sziklákba ütközne és összetörné magát. Igaz, pionírok nélkül nem megy előre a világ. Az áldozatoknak mindig értelmük van, de ha a kiszemelt áldozat a testvérem, a gyerekem vagy a barátom, sokszorosan fáj a puszt-ulása.

– Rémeket látsz, Fülöp. Miért kellene elpusztulni, akár neked, akár Marikának. – Az asszony morzsákat szedett fel az abroszról, puha mozdulattal a csészébe szórta. – Ki bánt téged? Senki. Mióta nem vitatkozol, nem javaslatok, tervek szerkesztésével töltöd az éjszakáidat, a kutya sem bánt. Szeretnek, derék ember lettél, minden ünnepségen azzal tisztelnek meg, hogy ott kell ülnöd velük az elnöki asztalnál. Azt kell szolgálnod, akitől a kenyeret kapod.

– Jaj, Piroskám – mondta fáradtan Dóczi –, de kár, hogy nem érted…

– Értem én, Fülöp, jobban értem, mint gondolnád. Ne aggódj te Marikáért. Okos lány ő, megtanulja hamar, amit meg kell tanulnia.

– Nem tanulja meg – mondta Dóczi. – Marika nem akarja megtanulni a közönyt, a fásultságot, ő nemcsak a gyerekeket akarja megtanítani a tisztességre, hanem a kartársnőjét is, a művelődési osztályt is, a tanácselnököt is, az egész megyét…

Taposta a havat, az arcát csípősre marta a szél, a bőrén felragadt hópelyhek kellemesen hűsítették. Elmosolyodott. Érti ő jól Dóczit, de hát, ha elfogadja a tanácsát, akkor hülyeség minden erőlködése, akkor hagyja itt az iskolát, mondjon le a pedagógusi hivatásról, menjen el tisztviselőnek valahova, ne törődjön semmivel, tartsa magától távol a problémákat, dolgozza le szótlanul a napi nyolc óráját, utána járjon szórakozni, törődjön az öltözködésével, udvaroltasson magának, szervezzen házibulit, váltogassa a szeretőit, aztán ha megunta, menjen férjhez, gyűjtsenek gépkocsira, utazzák be Európát, és ha már mindent láttak, mindent meguntak, szüljön egy gyereket. Ez is élet, talán nem is rossz élet, de mit tegyen ő, aki kislány kora óta tanítani akar. Mondjon le arról a szenvedélyéről, mert az iskola omladozik, mert a városi tanács egyes tagjainak a fejébe szállt a nagyvárosi hóbort, hogy Kövesdet tartják a világ központjának? Ő nem fog kiégni egyhamar, és nem fogja átvenni kollégái közönyét és életstílusát. Őt nem zavarja a sár és a járda nélküli utca, az sem, hogy a kartársai megmarják, mert mást akar, mint ők. Majd visszamar, nem olyan félénk ő, amilyennek látszik. Egyszerűen nem hiszi, hogy itt az emberek csak pálinkáznak, és csak novabort isznak, hogy minden tanácstag gyáva, megalkuvó, nagyzási hóbortban élő, itt is dolgoznak, és a dolgozó emberekkel szót lehet érteni. Aztán itt van az ezred, a tisztek és a katonák, mennyi mindent lehetne csinálni velük. Persze nem Évával, mert őt megérti, hogy csalódott, ő városi lány, de például Kovács hadnaggyal meg a többiekkel…

Észre sem vette, hogy kiért a betonútra. Egy pillanatra megállt, háttal fordult a szélnek, kicsit pihent, kifújta magát. Cigarettát vett elő a táskájából, ügyesen rágyújtott.

A betonúton már könnyebb volt a járás, mert a szél nagy darabokon lefújta róla a havat.

Mit veszíthetek? – fűzte tovább gondolatait. – Tanítókra szükség van. Anyámtól így is, úgy is külön élek, tehát teljesen mindegy, hogy melyik faluba helyeznek. Igaz, a házikómat sajnálnám itthagyni, sok munkám van benne, és sok szép emlék köt hozzá.

Messze a faluvégen lakott, közel a cigányok telepéhez. A ház szelíden emelkedő domb oldalában állt, a kétszáz négyszögöles gyümölcsös élő sövénykerítését fenyveserdő határolta, mely egészen a távoli temetőkertig húzódott. A fenyvest egy kanyargós ösvény osztotta ketté, az alvég lakói azon jártak a temetőbe. A fenyvesen túl már a gyakorlótér kezdődött, valamikor legelő volt és kaszáló, de néhány év óta az egyébként zsíros füvet a gyakorlatozó katonák harckocsikkal kipusztították. Ma már csak egyes részein látszottak a rét nyomai. Marika vénkisasszony nagynénje, Virágos Rózsika lakott a házban. Postáskisasszony volt a testhibás lány, akit gyermekségétől kezdve csúfoltak. Morc volt, kerülte az embereket. A háború után olcsó pénzen megvásárolta egy Nyugatra, a férje után elment asszonytól a rozoga házikót, nyilván azért, mert így egészen elszigetelte magát az emberektől. Néhány év alatt csodálatos világot varázsolt az elhanyagolt kertből, s ott élte a rózsái, tulipánjai, gyümölcsfái között életét. A kert végében kaput csináltatott, azon át ment el hazulról, hogy ne kelljen az utcán emberekkel találkoznia. Testvérével, Marika anyjával sem tartott kapcsolatot, nem szerette őt sem, nem bocsátotta meg neki, hogy egészséges, azt sem, hogy már lánykorában Pestre kerülhetett. Csak egy embert tűrt meg maga mellett, Marikát. A lány a nyári vakációit Ördögháton töltötte, és nagyszerűen kijöttek egymással. Ösztönös pedagógiai érzékkel megtalálta a kulcsot Rózsika szívéhez, a kedvében járt, de nem hízelgésből, hanem azért, hogy boldog perceket szerezzen neki. Marikának különös érzéke volt ahhoz, hogy beleélje magát a mások helyzetébe. Megértette nagynénje zárkózottságát, az emberektől való elidegenedését, mert gondolatban nyomon követte élete keserű emlékeit. Édesanyja mesélte, hogy Rózsikát szégyellte az anyja és az apja. Annyira ijesztő volt, hogy nyilvánosan nem nagyon mutatkoztak vele, szinte rejtegették az emberek elől. Marika, ha csak tehette, tüntető szeretetét, Rózsikához való tartozását minden alkalommal kimutatta. Megszerette a szép fekvésű falucskát, mely ott terült el a Kövesd völgyét körülvevő lankákon. Úgy tervezte, hogy az érettségi után azonnal hozzáköltözik, ott vállal tanítónői állást, és levelező úton folytatja majd tanulmányait. A nyáron azután nénje megbetegedett, s a betegség hetek alatt végzett vele. Minden ingóságát Marikára hagyta.

„Nem leszek sohasem az anyagiak rabszolgája – gondolta –, ha kell, itthagyok mindent, és elmegyek az ország legtávolabbi csücskébe is.”

A szél ereje egy pillanatra csökkent. Jól hallotta a közeledő motorzúgást, majd észrevette az utat végigseprő lámpafényt. Megállt, hátrafordult. A fényszórók sugarai az arcába szúrtak, felemelte a kezét, a szeme elé tartotta. A közeledő gépjármű még elég messze volt, de azért lehúzódott az út szélére és várt.

A vezető tompította a fényt. Lassított, majd megállt a lány mellett.

– Hova igyekszik, kislány?

– Az állomásra.

A vezetőfülkében ketten ültek. Marika hallotta, hogy halkan tanakodnak. Parancsnoki dzsip volt. „Felvehetnének, bőven van hely a kocsiban.” Arrább lépett, szerette volna látni a katona arcát, de a műszerfal gyér fényénél csak a testek körvonalait érzékelte. A következő pillanatban egészen kinyílt az ajtó, és egy magas termetű katona ugrott ki a hóba.

– Elvisszük, üljön be.

Marika nem kérette magát. A vezető és a magas termetű katona közé ült. Szorosan összepréselődtek. „Hiszen hátra is ülhetnék. Vagy ez a langaléta alak ülhetne hátra. Persze ha udvarias lenne. De nem az, eszébe sem jut, hogy a hátsó ülésre üljön, pedig a sporttáskáját hátratette.” Közben a vezető elindította a kocsit. Kis gázzal indult, el akarta kerülni a hátsó kerekek gyors pörgését.

Hallgattak egy sort, a vezető meghúzatta a kocsit, aztán kapcsolt. A motor egyenletesen duruzsolt, az ablaktörlő gumi lapátja ütemesen sepergette a szélvédő üvegre verődő havat.

– Maguk hova mennek? – kérdezte a lány.

– Az állomásra – mondta a vezető, aki alacsony növésű fiú lehetett, mert válla egy szintben volt a lány vállával. – A tábornok Szombathelyre utazik.

Marika ösztönösen hátranézett.

– Tábornok? Hol van itt a tábornok?

– A jobb oldalán ül. Csak most újoncnak álcázza magát.

– Ja – mondta a lány, és jobbra fordította a fejét. Az arcélét látta csak, az orr egyenes vonalát, a száj keskeny rajzát és az előreugró, szegletes állat.

– Maga a tábornok?

A fiú nem nézett rá, az utat figyelve válaszolt:

– Én vagyok. Hadseregtábornok. – Ennél többet nem mondott, mogorván előrenézett. A vezető halkan nevetgélt.

– Rossz kedve van – mondta. – Ne törődjön vele. Tudja, a tábornokok is emberek, aztán néha rosszkedvűek. Itt lakik Kövesden?

– Ördögháton. Különben Sipos Marikának hívnak. Tanítónő vagyok.

– Szívesen lennék tanuló az osztályán – mondta a vezető. – Ha netán tanítani akarna, hívjon fel telefonon. Drexler Bélát, a hadseregtábornok pilótáját kérje. Azonnal kapcsolnak. Szombathelyre utazik?

– Oda. De onnan tovább. Az édesanyámhoz megyek az ünnepekre.

– Állati mázlid van, tábornokom. Szombathelyig együtt utazhatsz Ördöghát legcsinosabb tanítónőjével.

Endre nem válaszolt, csak bólintott. Kényelmetlenül ült nagyon, a lány teste szorosan hozzásimult. Hallotta a beszélgetést, de gondolatban már Szombathelyen volt, és Zsókát kereste. Nem lehet máshol, csakis a szállóban. Nem mert megmozdulni, nem akarta, hogy a lány félreértse a mozdulatát. A fene törődik most a lányokkal.

– Azt hiszem, komám, hogy Szombathelyig állni fogtok – mondta a gépkocsivezető. – Miért nem intézted el Sárdival, hogy bevigyelek Szombathelyre?

– Nem is gondoltam rá – mondta Endre. A vezető tovább beszélt.

– Látja, tanító néni, ilyen szerény emberek a hadseregtábornokok. Az istenért sem akarnak autóval utazni. Nem, ők a nép gyermekei, nem szakadnak el a tömegektől. Mondja, kislány, egyedül él Kövesden?

– Egyedül.

– Lakása is van?

– Csak nem képzeli, hogy sátorban lakom?

– Nem úgy értettem. Főbérlő, albérlő, társbérlő?

– Saját házam van. Egyedül lakom.

– De remélem, férje még nincs?

– Még nem akadt.

– És vőlegénye.

– Az sincs. Tudja, csak ősztől tanítok itt, még nemigen volt időm, hogy felmérjem a lehetőségeket. Úgy terveztem, hogy megvárom a tavaszt.

– Én mindenesetre feliratkozom magánál.

– Lehet.

– Hátha szerencsém lesz. Nem tudom, milyen fiúk jók magánál, ezért nem árt, ha közlöm: százhetven magas vagyok, szőke, szemem kék, karcsúságom irigylésre méltó, fogaim épek, különös ismertetőjelem nincs. Kedvenc ételem a rántott hús tartárral, az ínségesebb időben megeszem a csirkepaprikást is. Tud főzni?

– Valamit konyítok hozzá.

– Oké. Különben nem vagyok válogatós. Lencsén, babon, sárgaborsón kívül a disznó-, borjúhúst bárhogyan elkészítve megeszem, egyetlen kikötésem van, elegendő mennyiségben tálalják elém. A húson kívül leginkább a szép női lábakról meg egyebekről ábrándozom. Jóllakottan nem utasítanám vissza Lollobrigidát, de szerénységemre jellemző, hogy olykor beérném Pécsi Ildikóval is. Kedvenc csapatom a Fradi, kedvenc íróm Szilvási, néha Hemingway-t is elolvasom. Mit felejtettem még ki?

– A nyakbőségét. És azt sem ártana tudnom, hogy hányas cipőt visel, és szereti-e Bartókot. Adatait feljegyeztem, alkalomadtán szólok. Vigyázzon, egy biciklista megy előttünk.

– Kösz, tanító néni. – Kikerülte a kerékpárost, és lassítva megállt az állomás bejárata előtt. – Ha kívánják, bemegyek a pénztárig. Négy lépcső ennek a csoda masinának meg sem kottyan. Megérkeztünk. Tábornok elvtárs, szíveskedjék alávésni a menetlevelet. A szabály, az szabály. – Felkapcsolta a belső világítást, és a lány orra előtt átnyújtotta a menetlevelet.

Endre azt hitte, tréfál.

– Ne hülyéskedj – mondta. – Kösz, hogy elhoztál. – Ki akart lépni a kocsiból, de a fiú rászólt.

– Nem hülyéskedem. Írd be az időt, és írd alá a nevedet olvashatóan.

Endre nem vitatkozott, elővette a tollát, beírta az időt, és aláírta a nevét. Kezet fogott a fiúval és kilépett. Lesegítette a lányt is.

– Köszönöm én is.

– Nincs mit. Van még tíz percük. Szeretném, ha hűséges maradna hozzám. Őszintén szólva félek, mert a tábornokom nagyon bőbeszédű, s megtörténik, hogy a dumájával megszédíti. Hűség mindenekelőtt, tanító néni. Viszlát, szevasz, haverom. Add át karácsonyi jókívánságaimat a pesti lányoknak.

– Átadom. Szevasz.

– És még valamit. Mondd meg nekik, nem utazhattam haza, mert az ezredparancsnokom ragaszkodik a személyemhez. –Bekapcsolta a motort, intett a kezével. – Na, gyía, paci…

Szótlanul néztek a távozó autó után, s csak akkor fordultak meg, amikor a kocsi piros lámpáit elhalványította a távolság.

– Jópofa fiú – mondta Marika zavartan.

– Azt szeretem benne, hogy olyan hallgatag. Segítsek?

– Nincs benne semmi – mondta a lány a táskájára nézve. – Magának nincs csomagja?

Bementek a széles ajtón.

– Én így szeretek utazni, csomag nélkül. – Előreengedte a lányt, és azon tűnődött, hogy mit csináljon. Mindketten Szombathelyre utaznak, ostobaság és nagyfokú primitívség lenne, ha most elköszönne tőle. „De be sem mutatkoztam neki. Nem érdekes, azt gondolja rólam, hogy esetlen vagyok. Fene törődik vele, hogy mit gondol.”

Megváltották a jegyet, és bementek a váróterembe. Mintegy húsz-huszonöt ember szunyókált a vonatra várva. Aki tehette, a nagy dobkályha köré húzódott. A padokon nem volt szabad hely.

Endre a büfé üres pultjának támaszkodott, a lány mellé állt. Táskáját feltette a műanyaggal befedett pultra. Cigarettát vett elő, rágyújtott. Szemügyre vette a hallgatag katonát. „Nem valami beszédes. Biztosan gátlásai vannak. Fél a nőktől. Pedig csinos. Jó kosaras lehet, nálam majdnem egy fejjel magasabb. Nem beszél, hát nem beszél, pukkadjon meg.”

Endre az utasokat nézte. Fiatal alig akadt köztük. A sarokban észrevett egy nagy hajú fiút Átölelve tartott egy nadrágos, cigányosan fekete hajú, barna bőrű lányt, aki a fiú széles mellére hajtotta a fejét. Aludt. A fiú arca fáradt, kiélt volt, mintha napok óta nem aludt volna. Nem lehetett több tizenkilenc évesnél, a kislány sokkal fiatalabb volt nála. A fiú keze eltűnt a lány kabátja alatt, de azért látszott, hogy tenyere a lány mellén pihen. Néha lehajolt, puhán, természetesen, szinte játékosan megcsókolta a lány haját. Mindezt olyan természetes közvetlenséggel csinálta, mintha rajta kívül senki sem tartózkodna a piszkos, cigarettavégektől hemzsegő teremben.

„Az ő dolguk – gondolta. – Mindenki úgy ölelkezik, ahogy tud, ahogyan akar. Vagy ahogyan engedik.” Megszívta a cigarettát, és a lányra nézett. Marika oldalt fordította a fejét, szája szegletében soványka mosoly fészkelt.

– Álmos? – kérdezte.

– El tudnék aludni. – Arra gondolt, hogy vajon a lány engedné-e, hogy mindenki szeme láttára a kabátja alá csúsztassa a kezét.

– Pesten lakik?

– Ott.

– Nem rossz most vidéken élni? A pestiek nehezen szokják meg a vidéki életet.

– Az attól függ. – „Csuda okosan társalgok. Most persze meg kellene magyarázni, hogy mitől függ, de nekem semmi kedvem a magyarázathoz. Különben is, én nem fogom elmondani az életrajzomat.”

De a lány olyan kedves kíváncsisággal nézett rá, hogy végül is azt mondta:

– Gyermekkoromban sok nyarat töltöttem vidéken. Nagyanyám Cibakházán lakik. Tudja, merre van?

A lány figyelme egy pillanatig elkalandozott. Lagymatagon válaszolt.

– Szolnok megyében. Úgy emlékszem.

Egy öreg, hajlott hátú ember feltápászkodott a padról. Nyújtózva ásított, fogatlan száját úgy tárta ki, mintha valamelyik áriát fejezte volná be a magas C-vel. Krákogott, megszippantotta az orrát, megtörölte a keze fejével, amelyen egymásra torlódtak a petyhüdt bőr ráncai. Mondott valamit a szomszédjának, egy kövér, jó húsban levő parasztasszonynak, és átcsoszogott a termen. Az ajtót nyitva hagyta maga után, a léghuzat átfújt az emberek között.

A nagy hajú fiatalember az öreg után kiáltott:

– Hé, nagyfater, maguknál zippzár van? – De az öregember nem figyelt rá, vagy talán nem is hallotta a kiáltást, mert tovább ment. A szél fütyült, senki sem mozdult, hogy felálljon.

– Fene vinné el az ilyen vén csoroszlyákat – mondta dühösen a nagy hajú, és kezét kihúzta a lány kabátja alól, fel akart állni, de a termetes asszony megelőzte. Léptei kopogtak, ahogy az ajtóhoz ment. Becsukta, aztán a fiúra reccsent:

– Maga meg ne fenézzen, meg ne csoroszlyázzon, mert majd megmondom én mindjárt, hogy kit fog elvinni a fene.

A fiú vigyorgott, lányos mozdulattal megigazította a haját, és durván azt mondta:

– Nyugi, édesanyám, nyugi. Magának nem jár lap.

Többen felkapták a fejüket, a levegőben feszültség érződött.

– Édesanyja magának a nem tudom kicsoda. Taknyos. A fene enné meg az ilyen kóbor betyárokat.

A lány is feltápászkodott. Szeme az álmosságtól megduzzadt. Az egyébként szép arcban volt valami furcsa ravaszság. Nem várta meg, hogy a fiú válaszoljon, nyeglén az asszonyra szólt.

– Mit ricsajozik. Üljön az ülepére, és hagyja aludni a többieket.

– Nana – mondta valaki. Aztán kitört a vihar. Többen beszéltek egyszerre, a szavakat nem lehetett megérteni, de az kivehető volt, hogy az utasok két pártra szakadtak.

Az asszony csitri kurvának nevezte a lányt, aki nem maradt adós, visító hangon üvöltött.

Endre lehunyta a szemét. Hallgatta a zsivajt, a lármát, és szeretett volna távol lenni a veszekedőktől. Szájon kellene csapni ezt a taknyos huligánt. Azért olyan nagy legények, mert nem kapja senki őket szájon. „És miért nem megyek én oda, és miért nem rúgok a fenekébe? Mert utálom a veszekedést. Na látod, vitatkozott magával. Más is utálja. Persze, most mellébeszélsz. Nem beszélek mellé! Ha civil lennék, szájon vágnám a fickót.” Tudta, hogy ez nem igaz, de belekapaszkodott ebbe a gondolatba. „Gondoljanak arra, hogy az egyenruha, tisztességes viselkedésre kötelez – hallotta Kovács hadnagy oktató hangját. – Kerüljék a botrányt. A maguk viselkedéséből ítélik meg a hadsereget. – De talán most ez lett volna a tisztességes viselkedés, ha kioktattam volna a fickót.”

A ricsajnak a vonat elnyújtott füttye vetett véget. Pillanatok alatt kiürült a váróterem, most már senki sem törődött a nyitva maradt ajtóval.

Utolsónak hagyták el a várótermet. A hideg megcsapta az arcukat, de ez most jólesett nekik a nehéz, fülledt, dohánybűzös levegő után. Még mindig havazott, de már gyérebben, a szállingózó hópelyhek, mint tavasszal a lepkék, játékosan kergetőztek. A szerelvény utolsó kocsijait nem látták, a kivilágított ablakok lánca beleveszett a sötét háttérbe.

– Menjünk hátra – javasolta a lány, és sietve elindult a sínek mentén. – Ott biztosan kevesebben lesznek.

Endre engedelmesen követte.

Az egyik másodosztályú kocsira szálltak fel. Tömve volt ez is, alig akadt egy talpalatnyi hely. Endre legszívesebben a peronon maradt volna, de hideg volt nagyon, és most már a lányt sem akarta magára hagyni. Sikerült helyet szerezniök a folyosón, az egyik ablak mellett.

Végre összekoccantak az ütközők, a vagon szelíden megremegett, majd megrándult. Elindultak.

Megigazította az inggallérját, sapkáját hátratolta kicsit, hogy homlokát a karjára támaszthassa. Hirtelen különös, nyugtalanító érzés fogta el, ami nagyon hasonlított a félelemhez. Talán csak annyiban különbözött a szokásostól, hogy ez nem kötődött meghatározott személyhez vagy jelenséghez. Eddig ha félelem fogta el, mindig pontosan tudta, hogy kitől vagy mitől fél, de most semmit sem tudott. A viszontlátástól fél talán, hogy találkoznia kell gyászoló apjával, vagy ott kell majd állnia anyja halálos ágyánál?! Furcsának találta, hogy úgy gondol anyjára, mint emlékre, olyan valakire, aki már nem él, s valahogyan úgy tűnt fel neki, hogy anyja régen meghalt. Mi történt vele, hogy ennyire közömbös, ilyen hideg józansággal veszi tudomásul anyja tragédiáját? Tulajdonképpen egész úton nem gondolt anyjára, minden más megfordult a fejében, minden máson elgondolkodott, a lányon, aki itt áll mellette, Györgyi mellén, Zsókán… „Megtörtént. Ezen már segíteni nem tudok. Utolsó, rohadt alak vagyok. Biztosan tudom, hogy anyám meghalt, én pedig nem sírok, nem jajgatok, mert bennem már nincsenek érzések. Pedig szerettem anyámat. Akkor is szerettem, amikor megtudtam, hogy csak tudomásul veszi létezésemet, de engem nem szeret. Védtem őt a magam módján, de neki sohasem kellett az én védelmem, senki védelme sem kellett neki. Hogyan védjük meg azt, aki maga sem védi meg önmagát? Amikor apám rendre megcsalta és megalázta őt, miért nem lázadt fel, miért nem harcolt? Tudta, hogy apámnak szeretői vannak, láttuk, hogy mennyire szenved, de ő nem akart tudomást venni a valóságról, s amikor már nyilvánvalóvá lett, hogy mi is ismerjük a történteket, akkor is megmagyarázta, hogy ez így helyes…”

Két évvel ezelőtt történt. A két út című filmet forgatták Szeged környékén. Varjas elutazott a stábbal, ott kellett lennie, a rendező kívánsága volt ez, Endre akkor már két éve a Filmgyárban dolgozott, és sok mindennel tisztában volt. Nemcsak ő, mindenki tudta, hogy Varjas Szegeden együtt él Markó Bözsivel, a film főszereplőjével. Egyik este azt mondta az anyjának a vacsoránál.

– Anyám, el kell válnod.

– Miről beszélsz? – kérdezte Varjasné, és letette a villát. Zsóka felelt Endre helyett.

– Jól tudod, hogy miről beszélünk… – Megragadta anyja kezét. – Anyuci, nagyon kérlek, ne nézz minket hülyének. Mi szeretünk téged, veled maradunk.

Varjasné eltolta maga elől a tányért. Ideges mozdulattal cigarettára gyújtott, keze remegett.

– Mi ez, összeesküvés? Engem nem érdekelnek a pletykák, megtiltom, hogy apátokról így beszéljetek.

Endre kínjában felnevetett.

– Megtiltod? Mit tiltasz meg?

– Endre…

A fiú dühösen az asztalra csapta a kanalat, felugrott. Feldöntötte a széket, mérgében majdnem belerúgott. Lehajolt, játszi könnyedséggel felemelte, és úgy nekiverte a parkettának, hogy a szék lábai meglazultak.

– Anyám, ez a legrosszabb, amit csinálsz. Hát nem érted? Rajtad, rajtunk röhög a város. A te ma is még szerelmes, odaadó pillantásaidon, ahogy az ország „legnagyobb” írójára, az élő klasszikusra nézel. Közben pedig szenvedsz. Idegeidet szétroncsolja a félté-kenység.

– Endre – kiáltott Varjasné –, hallgass! Nem akarom, hogy beszélj!…

– Én pedig beszélek, nem tilthatod meg. Az én becsületemről is szó van.

Varjasné is felugrott. Arca elfehéredett, szeme kerekre tágult, sovány teste remegett.

– Menj, menj előlem, látni sem akarlak!

Zsóka is felpattant,

– De anya…

Varjasné rosszul lett, orvost kellett hívniok. Lefektették, idegnyugtató injekciót kapott. Éjfél körül jobban lett. Úgy látszik, gondolkodott az este történtekről, mert felkelt, bement Endre szobájába. Tulajdonképpen csak azt akarta ellenőrizni, hogy otthon van-e a fia, mert úgy emlékezett rá, elzavarta, amikor összevesztek.

Endre az ágyban feküdt, cigarettázva olvasott. Mikor észrevette a még mindig sápadt anyját, maga mellé tette a könyvet.

– Jobban érzed magad? – kérdezte és felült. Az asszony közelebb jött, leült az ágy szélére. Kivett egy cigarettát a dobozból és rágyújtott. – Bocsáss meg – mondta a fiú. – Nem akartalak megbántani.

– Te se haragudj rám. Ideges vagyok mostanában. Idegességemben sok olyasmit mondok, amit később megbánok.

A nyitott ablakon beömlött a nyári éjszaka jó illatú levegője, valahol még rádióztak vagy magnóztak, Endre ráismert Vivaldi egyik Concerto Grossójára. Sajnálkozva nézte anyja meggyötört, szenvedő arcát. Még így is szép volt. Érdekes, a szenvedés is széppé teheti az embert. Vagy lehetséges, hogy anyja nem is szenved, mint a mazochistákat, őt is boldoggá teszi a fájdalom? Nem, anyja egy furcsa, önámító hazugságban él.

– Ha ez igaz lenne – hallotta az asszony gyengécske hangját –, ha minden igaz lenne, akkor is… Apád zseni, nagy művész, csak én tudom, hogy mennyire az. Neki mindent szabad, ami a művészetét elmélyíti és gazdagítja. Apád csak önmagával mérhető és hasonlítható össze. Semmi sem fontos, csak az alkotás.

Mesélt az asszony, színes ábrándokkal gyógyítgatta szenvedését, és Endre arra gondolt, hogy kár minden szóért, anyja gyógyíthatatlan betegsége abban van, hogy férjében rendkívüli embert lát, sohasem fogja elismerni, hogy Varjas Géza középszerű művész, aki már kiégett, akinek nincs már mondanivalója a ma számára, mert ő is hazugságban él, de a művészet nem tűri el a hazugságot. Igen, anyjának az a fontos, hogy Varjas Gézáné maradjon, mindegy, hogy milyen áron, hiszen az életét áldozta fel ezért a házasságért. A szegedi Csillagbörtönben ültünk – mondta egyszer Kálmán bácsi–, engem két, apádat másfél évre ítélte el a Szemák tanács. Apád a tárgyaláson csodálatosan viselkedett, az utolsó szó jogán elmondott beszéde kézről kézre járt, az egyetemi ifjúság felkapta az addig ismeretlen író nevét. Hallatlan erő és szenvedély volt benne akkortájt, drasztikusan nyers, de igaz, bátor hangja új színfoltot jelentett az irodalomban. Megjelenése is hatásos, lenyűgöző volt. Szikrázó, lázas tekintete, robusztus alakja, robbanó szenvedélye rabul ejtette az embert. Még engem is, pedig én nagyon józan és mértéktartó voltam mindig. Anyád fiatal egyetemista volt. Bizonyára romantikus is, mert ismeretlenül rajongó levelet írt apádnak a börtönbe. Így kezdődött az ismeretségük. Az első botrány akkor robbant ki, amikor a gazdag, kormánypárti Spitzer Alfréd legkisebb lánya meglátogatta a börtönben a felforgató tevékenységért elítélt Varjas Gézát. Spitzer hiába beszélt, magyarázott anyádnak, ő hitt ebben a különös szerelemben, hitt abban, hogy őt a sors, a végzet állította Géza mellé, s neki az a rendeltetése, hogy mindent feláldozzon ezért a szerelemért. Otthagyta a szüleit, összeállt Gézával, vállalta a nélkülözést, és nagyon boldog volt. De sohasem mondott le arról, hogy bebizonyítsa családjának igazát. Géza lelkiismerete, energiájának a forrása lett. Csak előre, mindig csak tovább, vállalnia kell minden kockázatot, az élre kell kerülni, a csúcsra, s ha felértek, akkor onnan a magasból szembenézhet a családjával, kegyes lehet hozzájuk, megbocsáthat nekik. Apád tehát politikai és írói karrierjét anyádnak köszönheti.

Anyja most itt ül az ágya szélén, és még most is Párizsra gondol, idős apjára és anyjára, a világ tájain szétszóródott, élő rokonságára, akik ma sem bocsátanak meg neki. És anyja inkább belepusztul a szenvedésbe, mint hogy megírja apjának, hogy nektek lett igazatok, Géza valóban kalandor, valóban tehetségtelen, szeretőket tart, naponta megaláz… Anyja ezt sohasem fogja elismerni, ezért nem válik el, ezért akar még ma is bizonyítani, talán már nem is a családnak, hanem önmagának. Lehet, hogy Varjas Géza magában hordja a Nagy Művet, s neki most az a feladata, hogy ezt az évek óta vajúdó remekművet a világra hozzák. Ennek alá kell rendelni mindent, a személyes életét éppúgy, mint a másokét…

A vonat sikoltva fütyült, Endre felriadt, az emlékek széttöredezve szanaszét hullottak. Marika lehunyt szemmel állt mellette. „Én tudom, nagyon jól tudom – gondolta –, hogy apám sohasem fogja megírni a maradandó alkotását, mert a Nagy Mű önnönmaga, ahhoz pedig nincs bátorsága, hogy magából regényhőst csináljon, mert akkor pucérra kellene vetkőznie. Anyám ezt éppen olyan jól tudta, mint én, ez okozta életének feloldhatatlan, tragikus ellentmondását, melyből csak egyféleképpen találta meg a kiutat.”

– Álmos? – kérdezte a lányt, aki egészen közel tartotta az arcát az ablakhoz, homokszín hajának előrebukó tincsei az üveghez értek.

– Holnap kialszom magam – mondta Marika. – Szeretek aludni. – Ujja hegyével köröket rajzolt az üvegre.

– És még mit szeret csinálni?

Az ablak tükrében jól látta a lány ábrándos mosolyát.

– Ó, sok mindent. Szeretek élni, és mindent szívesen csinálok, ami az életemhez tartozik.

„Ez filozófus – gondolta. – Az is lehet, hogy sznob. A vidéki lányok között sok a sznob. Naplót vezetnek, gyűjtik a nagy emberek mondását.”

– Persze, ez így nagyképűen hangzik – mondta a lány tulajdonképpen helytelenül fogalmaztam. Vannak dolgok, amiket nem csinálok szívesen, pedig az életemhez tartoznak.

– Például?

– Hát… – ujját a szája szélére tette, töprengett, hogy mit is mondjon. – Hát nem szívesen hazudok, nem szívesen hallgatom el a véleményemet.

– Maga az iskolában is azt tanítja a gyerekeknek, hogy a hazugság az élethez tartozik? – kérdezte Endre, és féloldalt fordult. A lány felemelte az arcát. Szeméből tűnődő okosság ömlött a fiúra.

– Ilyen értelemben még nem beszéltem a gyerekekkel. Arra fogom tanítani őket, hogy nem szabad hazudni. Persze, nagyon buta lennék, ha azt gondolnám, hogy hazugság nélkül lehet élni.

„Nem is ostoba ez a tanító lány – gondolta a fiú. – Úgy látszik, tévedtem. A legtöbb ember azt állítja, hogy hazugság nélkül is lehet élni. Ez is hazugság.”

– Maga is szokott hazudni? – kérdezte most érdeklődő kíváncsisággal.

– Nem vagyok hazudós természet – mondta a lány –, de néha rákényszerítenek a körülmények, hogy hazudjak. Mint általában a becsületes embereket.

– A becsületes ember is hazudik?

– Maga talán mindig igazat mond?

– Miből gondolja, hogy én becsületes vagyok?

– Én megérzem.

– Nem szeretem azokat az embereket, akik a megérzéseikre hivatkoznak. Az ember ne bízza magát az érzéseire. Érezni lehet a hideget, a meleget, az ízeket, illatokat. Sok mindent. De azt, hogy valaki becsületes-e vagy sem, tudni kell. Maga pedig nem ismer, tehát nem is tudhatja, hogy becsületes vagyok-e. Egyébként azt hiszem, nem vagyok az.

A lány hallgatott. Most találkozott életében először valakivel, aki nem tartja magát becsületesnek. „Fura alak – gondolta. – Eddig kutyába sem vett, most pedig egyszerre milyen beszédes lett. És nem is butaságokat mond.”

A vonat váltókon robogott keresztül, a kerekek ritmusa megbomlott, a mozdony élesen, elnyújtva fütyült.

– És miért nem becsületes? – kérdezte halkan a lány.

Endre nagy üggyel-bajjal cigarettára gyújtott. A füstöt az ablaküvegre fújta.

– Ezt majd máskor mondom el – válaszolta. – Ha majd találkoztunk véletlenül, és nem leszünk ilyen sokan. Most azt mondja meg, hogy mit szeret csinálni legszívesebben.

– Szeretek tanítani. Olvasni.

– Sokat olvas?

– Hacsak tehetem, mindig. Rendszerint elalvás előtt olvasok. Napközben nem érek rá.

– Mit olvas szívesen?

– Magyart vagy külföldit?

– Mondjuk, magyart.

– Költők közül József Attilát, Radnótit, a prózaírókat azonban jobban kedvelem. Kit is mondjak? Talán Kodolányit, Dérit, Varjast.

– Varjast?

– Igen. Nem minden írását szeretem, de a legutolsó regényét nagyon jónak tartom.

– Melyik regényére gondol?

– Amit a funkcionáriusok gyerekeiről írt. Magadra maradtál. Olvasta?

– Nem olvastam – hazudta Endre, és eszébe jutott, hogy a könyv elolvasása után nagyon összeveszett apjával.

– Adjon tüzet – mondta a lány, és felélénkült. Endre meggyújtotta a cigarettáját. – Feltétlenül olvassa el. Nagyon érdekes és nagyon bátor írás. Tulajdonképpen nagyon kényes kérdést feszeget. A történet egy megyei titkárról és családjáról szól. A titkár fia huligán lesz, belekeveredik egy bandába és elítélik. Varjas jól ismeri a vidéki életet…

A vonat zúgott, a lány mesélni kezdte a regényt, szavai egyre jobban eltávolodtak a fiútól.

Varjas készülő regényéről odahaza sohasem beszélt. Bezárkózott a dolgozószobájába, nem tűrte, hogy zavarják, ilyenkor csak a felesége léphetett be hozzá. Nem olvasott fel részleteket a kéziratból, nem nyilatkozott a sajtónak, nem járt emberek közé. Különös módon a Magadra maradtál-ról mégis kiszivárogtak bizonyos hírek.

Óriási írás, bombaként fog hatni. Olyan vihart fog kiváltani, amilyet még nem láttak Magyarországon – mondogatták a bennfentesek és a jól értesültek. Az egyik kora délelőtt Endre átsietett a filmgyár udvarán. Azzal szórakozott, hogy az előtte suhanó árnyékát nézte, kezével fura mozdulatokat tett, árnyéka vele együtt mozgott, eltorzítva a formát.

– Bandi!

Megismerte Bábolnay filmrendező hangját. Megállt, hátrafordult, megvárta a kövérkés, lihegő férfit.

– Szervusz, Bandikám, mizujs? Hogyan élsz? – Kezét nyújtotta, majd átölelte a fiút.

– Kösz szépen, megvagyok. Forgatsz valamit?

Lassan sétáltak a műtermek felé. Bábolnay szenvedett a melegtől, szuszogott, zsebkendőjével törölgette fényes arcát, lógó, petyhüdt tokáját.

– Semmit, öregem. Nincs könyvem. Írhatnál valami jó kis sztorit.

Szokásos mondatok.

– Majd írok – mosolygott Endre. – Aztán én leszek az első asszisztensed.

– Oké, öregem. – Kivett a zsebéből egy csomagolt cukorkát, elgondolkodva lehámozta róla a papírt, közben szabadkozott. – Sajna, öregem, nincs nálam több, nem tudlak megkínálni. – A szájába csúsztatta. – Te, Bandikám, köthetnénk egy bótot.

– Éspedig?

– Úgy hallom, az öreged érdekes könyvön dolgozik. Szerezd meg nekem, cserében beveszlek a stábba. Első asszisztensnek. Nos?

Endre megvonta a vállát. A nap a szemébe sütött, hunyorgott.

– Valamit ír, de hogy mit, azt nem tudom.’

– Ne fűzz, édes öregem, ne fűzz. Én ismerem a sztorit, te ne ismernéd? Tárgyal már valakivel? Na, nekem nyugodtan megmondhatod.

Megálltak a műterem bejáratánál.

– Tényleg nem tudom, hogy mit ír. Azt sem, hogy tárgyalna.

– Rendben van. Beszélj vele. Én állom a szavamat.

Este megkérdezte az apját:

– Milyen regényt írsz?

Varjas felnézett az újságból.

– Majd elolvasod, ha készen lesz.

Félmeztelenül ültek a teraszon, élvezték a csendes, meleg alkonyt. Zsóka anyjával a kertet öntözte, jókedvű nevetése élesen csengett.

– Bábolnay szeretné megfilmesíteni. Megkért, beszéljek veled. – Egy kavicsdarabkát dobált a levegőbe, ügyesen elkapta. – Nagyon érdekli őt a téma. Nincs könyve. Az ősszel elkezdhetné a forgatást. Bevenne a stábjába első asszisztensnek. – Megcélzott egy meggyfát, eldobta a kavicsot, aztán az apjára nézett.

Varjas összehajtotta az újságot, az asztalra dobta, ujjával belefésült sűrű, ősz hajába, hátrafordult.

– Velem ne csináljon filmet az az iparos. Benedik már nem jó neki. – Megborzongott. Erős kezével a vállát dörzsölgette. – Kérj egy üveg bort Julitól, és hozzál két poharat is.

Endre kihozta a palackot, teletöltötte a poharakat, s az egyiket az apja elé tette. Varjas felemelte, szakértő szemével átnézett az aranyszínű italon.

– Egészségünkre – dörmögte elgondolkozva. Ittak. Endre nem szerette a bort, de apja kedvéért ivott. Hátha most beszédesebb lesz, mint máskor – gondolta. Varjas természetes mozdulattal megtörölte a száját. – És miért érdekli azt a vízilovat a kéziratom? Azt sem tudja, hogy miről írok?

– Biztosan tudja – mondta Endre. – Bábolnaynak remek szimata van. Egyébként valamit tudnak vagy sejtenek az írásodról az emberek, mert gyakori beszédtéma.

Varjas legyintett, és fürkészve nézte a fiú barnára sült, izmos testét. Csak ne lenne annyira nyamvadt lelkileg – gondolta. – Kimondottan férfias jelenség, belül pedig puhány. Kevesebbet kellene meditálnia. Teljesen az anyja, csak hiányzik belőle a célratörés. Túl korán enerválódott.

– Mit mondtál? – kérdezte a fiút.

– Az egész város az új regényedről beszél.

– Nem tesz semmit. Fecsegnek. Budapest a fecsegők városa. Ne figyelj oda, inkább arról beszélj, hogy hogy tetszik a szakma.

– Sehogy. De hát csinálom. Az egyszerű embernek nagyon nehéz dolga van a zsenik között. Egyszóval utálom.

Varjas leverten dörzsölte erős állát.

– Tudod te egyáltalán, hogy mit akarsz? A fene látott már ilyet. Életerős, jókötésű gyerek vagy…

– Belül meg lekvár – szólt közbe a fiú. – Mondtad már jó néhányszor.

– Csak azt tudnám, mi bajod van.

– Semmi bajom sincs. Illetve az, hogy nem tudok mit kezdeni magammal. Én sohasem akartam filmes lenni, azt hiszem, nem is leszek az. Te megragadtad az első kínálkozó lehetőséget, elintézted, hogy státust kapjak, én meg nem vitatkoztam veled. Lényegében teljesen mindegy, hogy mit csinálok. – Varjas még mindig a vállát nyomkodta, kedvetlenül elnézett a távolba, mintha nem érdekelné mindaz, amit a fiú mond.

– Azt hiszem, az a ti bajotok – mondta –, hogy megkaptatok mindent, semmiért sem kell harcolnotok. Csak kigondoljátok, hogy erre meg arra szükségetek van, mi meg bolond fejjel teljesítjük a fiatalok kívánságát.

A fiú felállt, a terasz korlátjához ment. Az alkonyi szél megzörrentette a száraz leveleket. Az égbolt bársonyosan puhának látszott, napok óta egyetlen felhőt sem láttak, a kiszáradt fű mohón nyelte magába a vizet.

– Ha jobban visszaemlékeznél – mondta a fiú, a korlátra ülve –, nekem sohasem voltak kívánságaim. Talán csak egészen kicsi koromban. Nekem most sincs semmi kívánságom. – Farmernadrágja zsebéből előkotort egy doboz cigarettát. Rágyújtott. – Egyébként, te a legutóbbi vezércikkedben ragyogóan elintézted a mai fiatalság helyzetét. A dezilluzionizmus világjelenség. Oka a világháború, a világ kettészakadottsága, a háborús feszültség, az atom térhódítása, a technikai civilizáció fellendülése, a sztálinizmus, meg mit tudom én, hogy még mi minden.

– Hagyjuk a szellemidézést – mondta Varjas. Nem szerette, ha Endre a saját szavait használta fel fegyverül ellene. Bort töltött, ivott. – Különben is, a modell nem te voltál.

– De miért lennék én más, mint a többi fiatal? De tényleg hagyjuk. Úgysem értjük meg egymást. Mit mondjak Bábolnaynak?

– Semmit se mondjál.

Később átjött a csonka fogú Verőczy Attila, meg G. Póók, a hosszú hajú költő.

Endre éppen csak köszönt nekik, aztán menekült előlük. Tudta, mi következik. Az efféle összejöveteleknek már régen kialakult a forgatókönyve. Először vicceket mesélnek egymásnak. A viccek témaköre alkalomszerűen változott, most a rendőrviccek járták. Poókot a viccmesélés világbajnokának tartották. Legyőzhetetlen volt, azt állították a közelebbi ismerősei, hogy a népszerű költőnek nagyon értékes viccarchívuma van, katalogizálva. Volt, aki azt jósolta, hogy G. Poókot nem a versei, hanem az összegyűjtött és tudományosan rendszerezett viccraktára fogja halhatatlanná tenni. A forgatókönyv szerint a viccek után a kultúrpolitika került terítékre. Sorban elmondták az értesüléseiket. Ennek a témakörnek is megvolt a sajátos állandója: Magyarországon nincs kultúrpolitika. Ez volt a lényeg, a változó tényezőket szabadon variálták, a variációk természetesen személyekhez kötődtek.

– Én egyszerűen azt nem értem – szokta mondani Verőczy –, hogy mi predesztinálja egyeseket a vezetésre. Minden normális államban a kultúrpolitikusok vagy művészek, vagy tudósok. Ennyi erővel és hozzáértéssel a sporthivatal vezetői is lehetnének.

Endre ilyenkor eltűnődött. Verőczy az egyik lap szerkesztője, előadó az egyetemen, tagja a pártnak. „Biztos vagyok benne, hogy ha találkozik valamelyik vezetővel, lihegve nyalja a fenekét. Ugyanúgy, mint apám. Jó kis kommunista eszménykép ez a Verőczy. Legalább egyszer mosná meg a nyakát.”

Nem szeretett együtt lenni velük. Döbbenetes volt számára, hogy ugyanarról a témáról másképpen írtak a lapokban, és egészen másképp beszéltek róla egymás közt.

Rohadt a kultúrpolitika, rohadt a gazdaságpolitika, rohadt ez az egész ország.

Apja meg azt szerette volna, hogy tovább tanuljon, hogy aktivizálódjon, hogy KISZ-tag legyen. Az lett, az ő kedvéért. De miért tanult volna tovább. Miért lenne aktívabb?

Aztán megjelent a regény. Magadra maradtál. Jó cím. Forgatta kezében a könyvet, magába szívta a papír és az enyv friss szagát. Szerette a szép könyveket, szeretett olvasni. Igaz, az érettségin csak apjára való tekintettel engedték át, az is igaz, hogy jószerint semmit sem tanult, mégis többet tudott az életről, mint a társai, mert állandóan olvasott.

Még akkor, éjszaka kiolvasta a könyvet. Nagyon felkavarta. Nem volt kétsége afelől, hogy sikere lesz a regénynek, biztos volt benne, hogy hamar szétkapkodják, beszélni fognak róla. De legjobban az kavarta fel, hogy az apja írta ezt a hazug könyvet. Persze, a nagyközönség egy része, még bizonyos politikai körök sem fogják észrevenni a hazugságot, hiszen a szájuk íze szerint íródott.

Másnap reggel bement apjához. Magával vitte a regényt. Varjas már az íróasztalánál ült, valamin dolgozott, nem leplezett bosszúsággal nézett a fiúra. Becsavarta a töltőtollat, rátette a fehér kéziratpapírra, szemüvegét is levette, aztán szinte hivatalos hangon megszólalt:

– Tessék, mit parancsolsz? – Az íróasztal jobb oldalán gubbasztó, öblös fotelra mutatott, Endre azonban nem ült le, megállt apjával szemközt. Az ablakredőny rései közt besütött a kora reggeli napfény.

– Dedikálnád? – a könyvet a fényrácsos asztalra tette.

– Mi ütött beléd? Eddig nem jutott eszedbe, hogy dedikáltasd a könyveimet.

– Neked kellett volna gondolnod erre. De ha jól tudom, ez az első saját tulajdonomat képező Varjas-könyv.

A férfi bizalmatlanul nézett a fiú komoly arcára. Nem, most nem látja szemében a megszokott, gúnyos mosolyt. Endrével vigyázni kell, sohasem tudja azt az ember, hogy mit forgat a fejében. Magához húzta a könyvet, felütötte. Mit írjon bele? Nézte a hófehér papírt, a fekete betűket. Magadra maradtál – olvasta a címet. Ide, ez alá a cím alá kell írni valamit. Tényleg, miért nem dedikált eddig Endrének? Sohasem gondolt rá. Csak Pirinek dedikált. Minden könyvből és az utánnyomásokból is. És minden könyvbe csak annyit írt: „Neked, tőlem, Géza.” Valami okosat kellene beírni, valami jó mondást, olyat, aminek az igazsága megtámadhatatlan, ami hatna a fiúra. De semmi okos gondolat nem jutott az eszébe, s most, hogy itt állt előtte a fia, komoly arccal, férfivá érve, most hirtelen megérezte a köztük levő hatalmas távolságot és mélységet. Mintha egy ismeretlen olvasója állna előtte, egyvalaki a sok ezer közül, és nem a fia, saját vére, életének folytatója, szellemi és anyagi javainak jövendő örököse. Nem tud olyat írni, aminek rejtett célzását mindketten értenék, hiszen köztük nem alakult ki az a kedves és meleg cinkosság, ami az apákat a felnőtt gyermekeikhez kötik. Hirtelen elszomorodott. Fáradtnak és öregnek érezte magát. És magányosnak. Sokféle formája van a magányosságnak, de mindegyik közül az a legfájdalmasabb, a legkínzóbb, amikor valaki a családjában válik magányossá. A vastag könyvet nézte, a tetszetős borítólapot. A tizedik regénye ez – gondolta. – Hamarosan hatvanéves lesz, és csak tíz regényt írt.

– Hagyd itt – mondta fáradtan –, majd beleírok valamit. – Felnézett. Endrét mintha darabokra szelték volna a fénysávok. Babonás félelem fogta el, megborzongott. – Ülj már le.

Endre azonban nem mozdult. Szeme egészen elsötétedett, tekintete kutatón meredt apjára.

– Elolvastam az éjjel – mondta halkan, és a könyvre mutatott.

– És?

– Nem tetszett. – Sietve hozzátette: – Szépen van megírva, talán ezt a könyvedet írtad meg legszebben, de nem tetszett.

Varjas hátradőlt, kezét ölébe ejtette.

– Mi nem tetszett benne?

– Hát hogyan is mondjam? Az egész nem tetszik, úgy, ahogy van.

– Talán nem értetted meg.

– Az volna a jobbik eset. Akkor elolvasnám még egyszer. De azt hiszem, nagyon is értem.

Varjas előrenyúlt, felvette a könyvet az asztalról, száját csücsörítve pergette a lapokat.

– De hát mégis? Mi az, ami nem tetszett benne?

– Én nagyon nem lelkesedem mindazért, ami nálunk van, de a könyved megállapításai még bennem is ellenkezést váltottak ki. Hogyan is magyarázzam meg? – Gondolkodott. – Szóval, az volt az érzésem, hogy nem az igazat írtad.

– Hazudtam?

– Azt hiszem, igen.

– Nem gondolod, hogy erősen fogalmazol?

– Nem szeretném, ha félreértenél – mondta Endre, és maga elé nézett. – Te mindig azt magyarázod, hogy igazat mondjunk. Ha végre igazmondásra szánom el magam, azonnal ideges leszel, ingerült. Pedig nagyon szeretném megmondani a véleményemet, természetesen csak akkor, ha igényt tartasz rá.

Varjas az asztalra ejtette a könyvet.

– Nem tartok rá igényt. Nem tetszik, hát nem tetszik. Fejezzük be ezt a társalgást. Fáj a fejem. És dolgom van. Meg különben is… – Elakadt, elfelejtette a mondat folytatását. – Szóval, nem vitatkozom.

Endre gúnyosan mosolygott.

– Én sem vitatkozni akartam. A véleményemet szerettem volna közölni veled. Jó néhányszor a képembe dörgölted, hogy cinikus fráter vagyok. Pedig nem vagyok az. Ha van bennem valami a cinizmusból, az sem romboló, az én cinizmusom még nem kezdte ki a becsületemet.

Varjas érdeklődve nézte a fiú gondolkodó arcát.

– Hogy érted ezt?

Endre felvett az asztalról egy gyufaszálat. Körmével ketté-hasította.

– Mondd, apám, te tudod, hogy az emberek a filmgyárban meg az irodalmi körökben hogyan vélekednek rólad? Fogalmad sincs. Nekem az az érzésem, hogy te nem ismered az életet. Bizonyos jelekből vagy jelenségekből spekulatív módon következtetéseket vonsz le, aztán általánosítasz. – Elhallgatott. Várta, hogy apja mondjon valamit, de az nem szólt, gondolatai mögé húzódott. – Nem szeretnek – mondta a fiú –, és nekem nagyon könnyű lenne az életem, ha eladnálak.

Varjas felvonta a szemöldökét.

– Eladnál? Mi az, hogy eladnál?

– Ha beállnék a csahosok közé, és lihegve túlcsaholnám őket. Ha érdekes sztorikat mesélnék rólad. De nem teszem. Védelek. Még akkor is védelmezlek, amikor a csahosok igazat mondanak. Ezért nem szeretnek engem sem. Ha belépek egy szobába, ahol éppen beszélgettek, elhallgatnak, jó esetben hülyéskedni kezdenek, de én tudom, hogy mindez miért történik. Nagyon nehéz helyzetben vagyok.

Kinézett az ablakon. Fenn a magasban vakító fehéren úsztak a napsütötte felhők. Az éjszakai eső lemosta a bársonyos porrétegeket a fákról és a bokrokról, a levelek üde zölden, megfiatalodva hintáztak a gyenge szélben.

– Nos, folytasd. Miért vagy nehéz helyzetben?

– Mert az apám vagy – mondta Endre. – Mert mást sem hallok, csak azt, hogy nekem könnyű, mert te országos hírű ember, nagy író vagy. Ja, a Varjas gyereknek könnyű, mert apukája elboronál mindent.

– Hülyeség. Én sohasem boronáltam el semmit. Még azt sem tudtam elboronálni, hogy egyetemre kerülj.

– De csak azért, mert én nem akartam tovább tanulni. Most már megmondhatom. Könnyen összegyűjthettem volna a felvételhez szükséges pontokat, s biztos, hogy felvettek volna, mert Varjas gyerek vagyok. Zsókát is azért vették fel.

– Így is felvettek volna, ha eljárok az ügyedben. De nem tettem. Sohasem tettem az érdekedben semmit.

– Semmit sem tettél? Soha? Tudod, hányan akartak a filmgyárba kerülni? Sokan, olyanok, akiknek életcéljuk a film, akik gyerekkoruk óta arról ábrándoznak, hogy rendezők vagy operatőrök legyenek. Mégis én kerültem a gyárba, mert te státust szereztél. Nincs főiskolám, de a barátod mégis felvett a filmjéhez asszisztensnek. Pedig nekem semmi közöm a filmhez, nem érdekel, nem akarok filmes lenni. Azt hiszed, jót tettél velem? A gyárban utálnak, mert elvettem mások helyét.

– Te senki helyét nem vetted el. Státust kaptál.

– De miért nem kaptak státust azok, akik filmesek akarnak lenni? Mondom, én nem akarok az lenni.

– De hát az úristenedet, tulajdonképpen mit akarsz?

– Semmit. Azt pedig egyáltalán nem akarom, hogy az életemet mások rovására egyengessétek.

– Jó, lépj ki a filmgyárból, és csinálj azt, amit akarsz. Ha hülye vagy, azon nem segíthetek. Megvert az isten veled. Miért nem jó neked a filmgyárban?

– Nem jó. Azt hiszed, olyan kellemes, amikor lépten-nyomon azt hallom, hogy te milyen ember vagy?

– Köpök rájuk. Az ember nem élhet úgy, hogy mindenki szeresse. Én sem szeretek mindenkit. A filmgyárban rothadt egy társaság van. Csupa diplomás hülye, fél- és középzsenik gyülekezete. Nincs egyetlen eredeti tehetség sem. Még epigonoknak is csapnivalóan rosszak. Összevissza lopnak.

– Akkor miért akarod, hogy én ott dolgozzam?

– Menj el munkásnak. Törődöm is én vele. Belefáradtam, hogy örökké bosszankodjam veled. Én megtettem mindent, hogy ember légy. Azt akartam, hogy tovább tanulj. Úgy gondoltam, hogy négy év múlva elvégzed a főiskolát, és rendező leszel. De úgy látszik, te naplopó akarsz lenni. Hát legyél az. De akkor innen elmehetsz a fenébe. Állj meg a saját lábadon. Tőlem azonban egyetlen fillért sem fogsz kapni. Majd meglátjuk, mire mégy, ha leveszem rólad a kezem. Most pedig hagyj magamra, mert dolgozni akarok. És vidd a könyvet is. Nem írok bele semmit. De figyelmeztetlek, nagyon unom már a viselkedésedet. Halálosan unom.

„Kidobott, mindig ez a vége, ha kettőnk viszonya kerülne szóba. Ez ő, ez az én apám. El sem tudom képzelni róla, hogy valaha forradalmár volt, üldözött, börtönöket járt forradalmár. Most őszintén megmondja a véleményét a filmesekről. Mert távol vannak. Ha itt lennének, dicsérné őket, mint a legutóbbi cikkében. Most melyik véleménye az igazi? Meg kellene mondanom, hogy a filmgyárban nem mindenki rothadt, nem mindenki dilettáns, vannak tehetséges emberek is. És azt is meg kellene mondanom, hogy nevetséges az örökös ellendrukkersége. Elfogadja az államtól a kiemelt nyugdíjat, a képviselői tiszteletdíjat, és a parlamentben hallgat. Ha olyan bátor, miért nem ott mondja meg a véleményét a kultúrpolitikáról meg az ország helyzetéről. Igen, ezt mind el kellene mondani neki, meg azt is, hogy tulajdonképpen ő a legnagyobb káder. Legalább ötször annyi a jövedelme, mint egy miniszternek. Akkor utazik külföldre, amikor akar, minden kívánságát teljesítik. De gyáva vagyok, mert nem merem megmondani mindezt.”

– Na, mire vársz? Lódulj. Mondtam, hogy dolgozni akarok.

– Hát jól van, apa – mondta. – Kár, hogy nem értjük meg egymást. – Megfordult, hogy távozzon, amikor kinyílt az ajtó, és Kálmán bácsi lépett be. A sovány, szikár férfi mindenben az ellenkezője volt Varjasnak. Ö már erősen kopaszodott, az arca pedig olyan barázdált volt, mintha késsel szabdalták volna össze.

– Szervusz, öcskös – mondta Endrének, és a vállára ütött. Varjas felállt, arcán meglepetés látszott.

– Szervusz, Kálmán, szép, hogy végre meglátogattál. – Megkerülve az íróasztalt előrejött, és megölelte a sovány embert. Közben bejött Varjasné és Zsóka. Az asszony fagyos mosollyal nyújtotta csókra az arcát, Zsóka viszont boldogan és igazi örömmel ölelgette nagybátyját.

– Menjünk talán át a nappaliba.

– Maradjunk itt inkább – mondta az asszony, és összefogta mellén a pongyoláját. – Zsó, szólj Julinak, hogy egy személlyel több reggelit készítsen.

– Ne fáradj, Zsófi – mondta a férfi, és magához húzta a lányt –, én már reggeliztem. De megnőttél, a mindenségit. Komoly hölgy lettél.

– De azért egy kis konyakot iszol?

– Azt igen.

Leültek. Varjasné a férje mellé állt, mintha védené őt valami ismeretlen veszélytől. Zsóka italt vett elő és poharakat.

Kálmán bácsi elmondta, hogy egy évre elutazik Damaszkuszba. Egy műszergyárat szerelnek fel, elvállalta a szerelés irányítását. Délben indul a gépe, úgy gondolta, hogy ideugrik és elköszön.

Endre rosszkedvűen ült egy zsámolyon az ablak mellett, és Kálmán bácsi barnára sült, ráncos arcát nézte. ,,Ő a másik véglet. Istenhivő. Történhet bármi vele, ő olyan rendületlenül hisz a pártban, mintha a párt valami istenség volna, és nem emberekből állna. Idealista, ámokfutó. Mindig meg tud magyarázni mindent. Balek. A rosszul megírt romantikus regények idealizált hőse. Ártatlanul elítélték, megalázták, megverték, leköpték, de ő a megbocsátást hirdette szabadulása után. Nem lehet őt követni, az ő erkölcsi normái semmiben sem különböznek a keresztény mártírok moráljától, akik a halál pillanatában is a kínzóik lelki üdvösségéért imádkoztak.”

Közben ittak, és Damaszkuszról beszélgettek.

– Hogyan fogod bírni a meleget? – kérdezte Varjas. – Kiszáradsz.

– Majd sokat fogok inni – mondta nevetve Kálmán bácsi. – Azt hallottam, hogy remek német sört lehet kapni.

Az asszony idegfeszültsége felengedett, mosolya ellágyult, kiszínesedett. Mindig izgalmat jelentett Kálmán megjelenése, nem lehetett őket magukra hagyni, mert perceken belül összevesztek. De most úgy látszott, hogy ez a veszély nem fenyeget, Kálmán barátságosan társalog, Géza is. Csak ne politizáljanak.

– Neked mi bajod van, öcskös? – kérdezte Kálmán a fiú mogorva arcát nézve.

– Azt hiszed, tudja? – mondta Varjas. – Ez ilyen búval bélelt mindig. Túlságosan jó dolga van a fiatalúrnak. Te húszéves korodban már kétszer megjártad a börtönt…

– Én is megjárhatom, ha éppen akarod – mondta Endre. „Jó lesz, ha leszállsz rólam – gondolta –, mert kikészítlek. Lehet, hogy halálosan unsz, de azt hiszed, hogy én nem unlak?”

Varjas gúnyosan mosolygott.

– Tessék, így válaszol egy művelt fiatalember.

– Bandikám – mondta az asszony nyájas szemrehányással –, ne bosszantsd apádat már korán reggel.

„Ragyogóan játszanak – gondolta a fiú –, tökéletesen szinkronban vannak.”

– Nagyon sajnálom, hogy elutazol, Kálmán bácsi – mondta Endre, látszólag figyelemre sem méltatva szülei megjegyzését. – Nem tudnál magaddal vinni? Isten látja lelkemet, szívesen veled mennék.

– Hát gyere, öcskös. – Kálmán bácsi barázdált arcát megszépítette a kedves mosoly.

– Csak akkor mehetsz – mondta Zsóka –, ha engem is magaddal viszel.

– Tessék. Menjetek – mondta Varjas. – Na, miért nem mentek?

– Géza – csitította Varjasné a férjét, mert látta, hogy elvörösödött vastag nyaka. „Pillanatokon belül robbanni fog. Beszélnem kell Bandival, hogy ne bosszantsa apját. Kezd tűrhetetlenné válni a légkör.”

– Géza, Géza, mindig csak Géza – mondta Varjas. – Ne engem nevelj, hanem a kölykeidet. Elmegy… – A fiúra nézett, tekintetében dühös, gyűlölködő láng lobbant. – Szarházi kölyök… Az ember tönkredolgozza magát értük, nekik pedig semmi sem tetszik. Korán reggel már azzal kezdi, hogy hazugnak nevez. Próbáltam volna csak ilyet mondani én az apámnak. Kettétörte volna a gerincemet.

– Na, ne dühöngj – mondta Kálmán bácsi –, ne dühöngj, magas a vérnyomásod, megárt.

– Te könnyen beszélsz, nincs gyereked.

– Bár lenne!

Endre gúnyosan mosolygott.

– Két szerény megjegyzésem volna – mondta –, megtisztelve érezném magam, ha elmondhatnám.

– Már eleget beszéltél, fogd be a szád, és menj a dolgodra.

– Gézám, nagyon kérlek – mondta az asszony –, a kedvemért…

– Hagyj békén.

Endre nem mozdult.

– Most azért dühöng – mondta –, mert közöltem, hogy nem tetszik a könyve.

– Nahát – mondta csodálkozva Zsóka –, hogy mondhatsz ilyet. Apa, a legjobb könyved. Ragyogó… – Kálmán bácsihoz fordult. – Olvastad, Kálmán bácsi? – kérdezte lelkesen. –Haláli jó könyv. Egyszerűen nem tudom letenni.

– Olvastam – mondta Kálmán bácsi és elkomolyodott, Endre kíváncsian nézett nagybátyjára. Sokat adott a véleményére. Vajon neki tetszett-e? – Persze, én nem értek az irodalomhoz, így hát nem tudom megítélni, hogy irodalmilag mit ér…

– Maradandó alkotás – mondta az asszony. – Verőczy szerint a felszabadulás utáni évek legkimagaslóbb prózai alkotása.

– Nekem is ez a véleményem. – Zsóka szeme csillogott. – Verőczy koszos, gusztustalan, de most telibe talált.

– Lehetséges – Kálmán bácsi a lányra emelte a szemét. – Mondom, lehetséges, hogy irodalmilag jó könyv, énnekem azonban nem tetszett.

– És még azt mondod, hogy nem értesz az irodalomhoz? –kérdezte a fiú, és diadalmasan az apjára nézett.

– Te, fogd be már a szád – mondta Varjas, és felhajtott egy pohárka konyakot. A bátyjára nézett. – Mi nem tetszett benne?

Kálmán bácsi a poharat forgatta a kezében, gondolkodott. Aztán nem a kérdésre válaszolt, hanem azt mondta:

– Én annyira károsnak tartom a könyvet, hogy ki sem adtam volna. Nagy hiba volt.

– Szerencse, hogy nem te vagy a kiadó igazgatója.

– Arról az emberről is megvan a véleményem. Kérdeznék én tőled egynéhány dolgot, Géza.

– Tessék, kérdezz.

– Kik azok a káderek, akikről te olyan homályosan beszélsz a könyvedben?

– Ne ugrass, Kálmán. Te is jól tudod, hogy kikről beszélek.

– Nem tudom. Azt mondod, káderstílus, káderszemlélet, kádergondolkodás. Mit értesz te a káder meghatározáson?

Varjas idegesen dobolt ujjaival az asztalon. Kálmánnak nem mondhatja azt, hogy fogja be a száját, nem dobhatja ki, az ő kérdéseire felelni kell. Csak az a kölyök ne mosolyogna olyan gúnyosan.

– Káderek – mondta – a párt és az államapparátus fizetett alkalmazottai.

– Tehát az alapszervi titkártól a Központi Bizottság első titkáráig és a minisztériumi hivatalsegédektől a Minisztertanács elnökéig.

– Nem így gondolom.

– Hanem? Hiszen ezek mindannyian a párt és az állam fizetett alkalmazottai.

– Ez igaz – bólintott Varjas. – De amikor én azt mondom, hogy káderszemlélet, akkor nem rájuk gondolok. A felső vezetésre. Azokra, akik már kiesnek az apparátus ellenőrzése alól, és következésképp kialakíthatnak egy sajátos, a néptől idegen életformát.

– Értem. Nos, ez az elkülönülés hol kezdődik, milyen beosztásnál?

– Mondjuk, a Központi Bizottság osztályvezetőinél és a miniszterhelyetteseknél.

– És ezt te komolyan gondolod?

– Komolyan. – Varjas összeráncolta a homlokát, nagyon komoly arcot vágott. – Hallgass rám, Kálmán – mondta. – Neked tudnod kell, hogy én nem a levegőből merítem a mondanivalómat. Bizonyos értelemben én is közéjük tartoztam, a hatalom birtokosai közé. Annak idején észre sem vettük, hogy mennyire elidegenedtünk a néptől. A mi világunk zárt világ volt, melynek falát egy áthatolhatatlan bürokratikus adminisztráció alkotta, a valódi élet megszűrve jutott át ezen a falon. Az adminisztráció láncszemei egymás kezére játszottak. És én is láncszem voltam. – Kis szünetet tartott. Endre még ilyen őszintén beszélni nem hallotta apját. Tetszett neki a magatartása és a hangja. – Az ellenforradalom kijózanított – folytatta Varjas. – Úgy mellbe vert a való élet, hogy majdnem belepusztultam. Te megálltad a helyedet, én elveszetten kóvályogtam, kerestem önmagamat és az igazságaimat. Megrendültem. Persze, akkor neked sem ismertem el, hogy megbuktam. Majdnem ölre mentünk. Hónapokig tartott, amíg felismertem a helyzetet, hűvös nyugalommal mérlegre tettem a múltamat, cselekedeteimet, és megállapítottam a bukásomat. Igen, felelős vagyok én is azokért az évekért. Felelős vagyok az ártatlanul bezárt emberekért, teérted, és én nem akarok kibújni a felelősség alól. Aztán magamhoz tértem. Megfogadtam, hogy soha többé nem hazudom. Örömmel vettem, amikor azok az emberek vették kezükbe a vezetést, akik nem inogtak meg. Tudtam, hogy sokat tanultak a múltból, és hittem, hogy sok mindent másképpen fognak csinálni, mint mi. Ez így is ment az első években. És mi van ma? Észre sem vettük, hogy szépen visszacsúsztunk a régi káderstílusba. Hát hallgathatok? Megírtam úgy, ahogyan látom, tapasztalom a mát. Tudtam és tudom, hogy egyeseknek nem fog tetszeni. De arra nem számítottam, hogy éppen nektek nem tetszik, hogy ti fogtok vádolni hazugsággal.

– És mi a garancia, hogy jól látod az életet? – kérdezte Kálmán bácsi. – Semmi sem, mert nem látod jól. Téged most is körülvesz egy fal, és azon keresztül nézed a világot. Általánosítasz. Azt akarod bebizonyítani, hogy ez a vezetés rosszabb a réginél. És ez nem igaz. Ez így hazugság, bármennyire is nem tetszik. Várj, várj, öcskös, még nem fejeztem be. Amikor a könyvedet elolvastam, az volt az érzésem, hogy belőled, akaratod ellenére, valamiféle irigység beszél.

– Marhaság! Mit és kit irigyelnék? – Varjas felpattant a helyéről. – Hallod ezt? A saját testvérem mond ilyeneket. Megáll az eszem.

– Türelem, Géza, mondok én még mást is, ha már szóba került ez a téma. Nekem is a bögyömben van régóta a te furcsa magatartásod. – Endrére nézett. – Adj tüzet, öcskös. – Endre felállt, meggyújtotta nagybátyja cigarettáját, aztán ő is rágyújtott. – Ülj csak le – mondta Kálmán bácsi Varjasnak. – És ne kiabálj, mert azt én is tudok. Azt mondod, nem irigyled őket. Nem láthatok beléd. De amit a máról mondtál, az nagyon olcsó demagógia. Ami régebben általános volt, az ma már egyáltalán nem az. Mi az isten bánt téged? Te azzal akarod jóvátenni a múltban elkövetett marhaságaidat, hogy ma bizonyos körök kegyeiért esedezel? Tagadhatod, dühönghetsz, akkor is így van. És különben is, ha már itt tartunk, te talán nem vagy káder? Villád van, kocsit tartasz, akkor utazol külföldre, amikor a kedved tartja, és még azt is megengeded magadnak, hogy olcsó demagógiával növeld a népszerűségedet.

Endre döbbenten állapította meg, hogy Kálmán bácsi az ő gondolatait mondja el fennhangon, mintha csak összebeszéltek volna. Apja meg láthatóan szenved, a dühkitörés határán van.

– Hagyjuk abba ezt a céltalan vitát. Tudomásul veszem, hogy nem tetszik a könyvem, és kész. Nem látok be semmit, igazam van. Nekem nem mindegy, hogy mi történik ebben az országban. Az én fejemről van szó, az én bőrömre megy a játék. Kommunista vagyok, semmiféle bizonyos körök kegyét nem keresem, és ha már kommunista vagyok, felemelem a szavam, ha az igazságot sérelem éri.

– Ide figyelj, te igazságbajnok – mondta Kálmán –, figyelsz?

– Hagyjátok abba, Kálmán – könyörgött Varjasné –, nincs ennek értelme. Miért idegesítitek fel egymást? Te így látod az életet, Géza meg úgy. Joga van hozzá. A regény, az regény, nem politikai beszámoló. Nem kell mindent belemagyarázni. Mert ti azt teszitek. Olyan dolgokat magyaráztok bele a regénybe, ami nincs is benne. – Endréhez fordult. – Te pedig menj már, mert elkésel.

– Ráérek még – mondta Endre. – Ezek komoly dolgok, úgy gondolom, hogy Kálmán bácsinak sok mindenben igaza van.

– Részemről befejeztem a vitát – mondta Varjas. – Meggyőződésem, hogy a káderprobléma ma is időszerű, beszélni kell róla, s azt sem állítja senki, hogy a regény kicsengése rendszerellenes.

– Na jó, fejezzük be – mondta Kálmán bácsi. – Még csak egyet: arra felelj nekem, honnan tudod te, milyen életet élnek az úgynevezett káderek? Honnan tudod, hogy milyen emberek, s mint emberek, férjek és apák, milyen problémákkal bajlódnak? Semmit sem tudsz róluk, csak azokat az általánosságokat ismered, amikről az emberek összevissza fecsegnek. De hát a pletykák nem lehetnek alapjai egy igényes regénynek. Ez felelőtlenség. És ha te valóban a szíveden viseled az ország sorsát, akkor miért nem keresed fel azokat a kádereket, akik szerinted elbitangolják az életüket, akik visszaélnek a hatalommal, akik kiskirályok, és miért nem mondod meg nekik, elvtárs, ne csináld ezt. Ha valóban adatok vannak a markodban, akkor miért nem keresed fel a párt illetékes szerveit, és miért nem tárod eléjük az adataidat.

– Te meghülyültél, Kálmán – mondta Varjas. – Hát mi vagyok én, besúgó, vamzer? Ez lenne az író feladata? Nektek fogalmatok sincs az irodalomról.

– Az lehet, de a becsülethez valamit konyítok én is. Te nemcsak író vagy, hanem régi párttag és országgyűlési képviselő. Miért nem mondtad el a parlamentben mindezt a problémát, amit a regényedben megírtál? Vagy a taggyűlésen?

Varjas nem válaszolt.

A vonat váratlanul fékezett. Az utasok egymásra estek. Endre ösztönösen átkarolta a regényt mesélő lányt, aki fejét egy kicsit beverte az ablakkeretbe.

– Mi történt? – kérdezte ijedten. – Csak nem ütöttünk el valakit?

– Nem hiszem – mondta Endre –, valószínűleg hóakadályba ütköztünk. Megütötte magát?

– Semmiség – mondta Marika. – Nos, ugye, érdekes a regény?

Endre megvonta a vállát, nem válaszolt.

– Persze, maguk Pesten nemigen érezhetik azokat a problémákat, amikről Varjas írt. De ha itt élne vidéken, nem vonogatná a vállát. Sok még a kiskirály. Jaj, nagyon érdekes dolgokat mesélhetnék én magának. Gimiben együtt jártam egy járási párttitkár lányával. Olyan gyenge volt a tudása, mint a harmat. A tanárok mégsem mertek rossz jegyet adni neki.

– Mert a titkár megfenyegette a tanárokat? Vagy mit csinált velük?

– Nem fenyegette meg, és nem is csinált velük semmit.

– Akkor hát?

– Maga azt hiszi, hogy a tanítók és a tanárok ujjat mernek húzni egy funkcionáriussal? – Marika furcsán, visszafojtva nevetett.

– Maga nem tud elképzelni olyan funkcionáriust, aki nem igényli, hogy kivételezzenek a gyerekével? Vagy olyan gyereket, akit bosszant a kivételezés.

– Hát nem tudom.

– Ezek szerint maga is kivételezni fog?

– Én nem, mert nekem még nincs vesztenivalóm.

– Furcsa – mondta a fiú, és megdörzsölte az állát.

– Mi a furcsa?

– Az, hogy maguk eleve ilyen szemlélettel mennek tanítani. Eleve feltételezik, hogy minden funkcionárius csibész, és minden funkcionárius gyerek elvárja, hogy kivételezzenek vele.

– Hát valahogy így van.

– Akkor magukban van a hiba, és nem a funkcionáriusokban.

– Bennem még nincs ilyen hiba. Nem tagadom, előítélettel vagyok a funkcionáriusokkal szemben, de én megfogadtam, hogy a gyerekeikkel nem fogok kivételt tenni. Történjék bármi, én csak a gyereket nézem, nem az apját. Jár az osztályomba egy Kovács Pityu nevű kisfiú. A nagybátyja maguknál szolgál.

– Hogy hívják?

– Kovács Péter. Hadnagy, magas, szemüveges fiatalember.

– Ismerem. Rendes fickó.

– A gyereket ő neveli, mert Pityunak meghaltak a szülei. Nos, ez a kis emberke, bizony, nagyon érezteti az osztálytársaival, hogy a nagybátyja katonatiszt. Erőszakos, olyan kis diktátor. Szemtelen velem is.

Emelkedőn mehettek fölfelé, mert a vonat sebessége csökkent, érezni lehetett a mozdony erőlködését. Endrének melege volt, kigombolta a köpenyét.

– Maga persze fél a kisfiútól meg a nagybátyjától.

A lány csillogó szemmel nézett a fiúra, homlokából elsimított egy hajtincset.

– Dehogy félek – mondta. – Olyan intőt adtam neki magatartásból, hogy csak na. Délután pedig elmentem Kovácsokhoz, és megmondtam nekik, hogy okosabban és szigorúbban neveljék a gyereket.

Endre megfordult, háttal állt az ablaknak, így szemügyre vehette a lányt. „Csinos arca van, és nagyon szép szeme. Szebb, mint Györgyié.”

– Én nem szeretek politizálni – mondta a lánynak. – Rossz élményem van a politikáról, igaz, nem is értek hozzá, de mondok én magának valamit. Szerintem csak ott van káderprobléma, ahol az emberek hagyják, hogy legyen. Ez nem országos ügy. Ismerek én mindenféle fiatalt. Van közöttük csibész és rendes. Nem minden funkcionárius gyereke van elkényeztetve. Azok között is van ilyen, van olyan. Varjas regénye azért nem igaz, mert ő azt bizonyítja, hogy országos ügyről van szó. Azért, mert egy megyei titkár fia huligán lett, abból nem lehet azt a következtetést levonni, hogy a megyei titkárok fiai törvényszerűen huligánok lesznek. Varjas pedig ezt teszi, és ez hülyeség.

– Annyira védi a kádergyerekeket, mintha maga is az volna.

– Nevetni fog. Az vagyok.

– Az apja funkcionárius?

– Író.

– Az írók nem káderek.

– Hát a legtöbben nem azok. De az én apám és néhány társa akkor is az, ha nem tartja magát annak. Én, a jó ég tudná megmondani hányszor, de biztosan sokkal jobban élek a járási meg a megyei funkcionáriusok gyermekeinél, mert apám jóval többet keres, mint ők. Én azért sem szeretem, ha az apám a káderkérdésről polemizál. Mert ez nem becsületes dolog. Tudja, ha önmagát írta volna meg, azt mondom, oké, ez igen…

– Hogy hívják az apját?

– Varjas Géza.

A lány nevetni kezdett.

– Az én anyukám meg Liz Taylor.

– Nem hiszi, hogy Varjas Géza fia vagyok?

– Nem.

– Akkor nem. Mit csináljak, ha nem hiszi.

A vonat vadul száguldott. Endre megfogta a lány karját. Györgyire gondolt. Holnap felkeresi. Biztosan csodálkozni fog. Györgyiről megint az édesanyja jutott az eszébe, és elment a kedve a beszélgetéstől. Féloldalt fordult, és kibámult az éjszakába. Hallotta, hogy a lány kérdez valamit, de nem válaszolt.

Az állomáson elbúcsúzott a lánytól. Tulajdonképpen akkor mutatkozott be neki.

– Még mindig nem hiszi, hogy Varjas fia vagyok? – kérdezte, és nem engedte el a lány kezét.

– Lehet, hogy az, de nem hiszem.

– És miért nem?

– Mert ha az lenne, nem támadná az édesapját.

– Én nem támadtam, csak megmondtam a véleményemet a regényéről. Ehhez pedig akkor is jogom van, ha a fia vagyok. Egyébként adok magának egy tanácsot, sohase akarja közelebbről megismerni az úgynevezett nagy embereket. Ha nem akar csalódni bennük… – A lány szeméből gyanakvó bizalmatlanságot olvasott ki. Elmosolyodott. Most először, hogy megismerkedtek. Mosolya megszépítette, kedvessé tette kemény, férfias arcát. – Látom a szeméből, hogy még mindig nem hisz nekem. Elővehetném az igazolványomat, hogy bebizonyítsam a kilétemet. De nem teszem, hiszen olyan mindegy, hogy mit hisz rólam. Elválunk, maga továbbutazik, és többé nem találkozunk.

– Csak a hegyek nem találkoznak – mondta a lány. – Kellemes ünnepeket.

– Magának is. Viszlát. – A fiú megfordult. Marika egy pillanatig tűnődve állt, majd utánaszólt. – Várjon csak. – Endréhez lépett. Ravaszkás mosollyal az arcába nézett. – Ha maga valóban Varjas Géza fia, mondja meg neki, hogy írjon még sok ilyen igaz könyvet. És tudja mit, kérjen tőle egy dedikált példányt. Írjon bele valami szép, okos mondást.

– Rendben van.

– Nem felejti el a nevem? Sipos Marika tanítónő.

– Nem felejtem el.

– Adja át Kovács hadnagynak, ő jár a szülői értekezletre, majd elhozza nekem.

Még egyszer kezet fogtak, aztán a fiú elment. Nem nézett hátra. Az állomás váróterméből kilépve, kegyetlenül éles, metsző szél csapott az arcába. Utolsó pillanatban kapott a sapkájához, ha nem lettek volna jók a reflexei, most futhatna a sapkája után. Háttal állt a szélnek, nyakát behúzta, körülnézett. Talán talál egy taxit, de az állomáson csak néhány, csomagokkal megrakott utas várakozott. A villamos sem járt, nem úgy, mint Pesten, lehet, hogy van éjszakai járat – gondolta –, de annak semmi értelme, hogy ácsorogjon. Végigmegy a sínek mentén, a központban pedig majd csak megtalálja a szállodát.

A szél süvített, helyenként, a házak falánál magas hótorlaszokat emelt.

„De mit csinálok akkor, ha nem találom meg Zsót? Meg kell hogy találjam, egészen biztosan nem indult haza ebben a vacak időben. Azzal a hülye kölyökkel is kell már komolyan beszélnem. Felhagyhatna a színésznő ábrándjaival. Ki a jó fene látott már ilyet. Azért, hogy elszavaljon két verset, képes Budapestről ide utazni. Persze, tetszik őnagyságának, ha a plakátokon olvashatja a nevét. Varjas Zsófi előadóművésznő. Taknyos. Jópofa az öreg Varjas. Ő nem tett értünk soha semmit. Milyen szerény az én drága öregem. Zsót az Országos Rendező Iroda a büdös életben nem futtatná, ha nem lenne Varjas Géza lánya.”

Egészen kimelegedett. Hátán nyirkos lett az inge, már nem fázott, a füle sem. Arcát megtörölte a zsebkendőjével, bőre tüzelt. Szívesen evett volna néhány tojásból rántottát. Előtte persze jó volna egy kupica konyak vagy szatmári szilva.

Taposta a havat, gondolkodott. Szégyellte magát, hogy gondolatait nem tudja anyjánál tartani. „Pedig szeretem. Én tudom, hogy mennyire szeretem. Mit csináljak, ha minden más eltereli róla a gondolataimat. Mi lehet ennek az oka?”

Az egyik útkereszteződésnél megkérdezett egy rendőrt, hogy merre van a szálloda. Az üvöltő szélben a rendőr nem értette Endre kérdését, de nem bújt elő a kapubolt védelme alól, csak mutatta, hogy nem érti. A fiú átkacsázott egy magas hóbuckán, és a kapubolt alá korcsolyázott. Ott nem érezte a szél erejét, teste is egészen könnyű lett. A rendőr megmondta, hogy merre menjen.

– Onnan a ház sarkától már meglátja. Nincs már messze. Négy-ötszáz lépés.

– Köszönöm.

– Nincs gyufája kéznél?

Endre előhalászta a gyufáját. – is rágyújtott.

– Magát sem irigylem, elvtárs – mondta elismerően.

A rendőr nevetett. Bajuszkájára ráfagytak a hópihék.

– Én sem irigylem magát. Elsőéves?

– Az. De majd csak tavasz lesz.

– Még csak most kezdődik a tél. Hol szolgál? Kövesden?

– Ott.

– Szabadságra megy?

– Oda.

– Idevalósi?

– Pesti vagyok. A húgomért jöttem. Együtt megyünk haza.

– Ha tudnak. Reggelre olyan hóakadályok lesznek, hogy itt tölthetik az ünnepeket.

– Nekem haza kell mennem.

– Nem fog indulni vonat. Az éjféli is csak Celldömölkig ment.

– Gépkocsival megyünk.

– Pestre?

– Oda.

– Ha kitavaszodik. Ne tréfáljon már.

– Nem tréfálok. Még most az éjjel nekivágunk. A gráci műút biztosan járható.

– Hát nem tudom. Aztán milyen kocsival akarnak menni? Terepjáróval?

– Kettőhúszas Mercivel.

– A szállónál áll egy.

– Kettőhúszas fekete?

– Feketének fekete, de hogy hányas, azt én már nem mondom meg. Be volt havazva, akár egy eszkimó kunyhó.

Endre elköszönt, és nekifeszült az orkánszerű szélnek.

Megismerte a kocsijukat, pedig alig látszott ki a hóból. Ha a kocsi itt van, Zsó is itt alszik. Kicsit izgatott volt, csak most gondolt rá, hogy neki kell közölni a tragikus hírt. Talán az lenne okos, ha meg sem mondaná neki. Miért keserítse el, legalább az éjszakáját ne rontsa el, elég, ha megtudja a történteket Pesten.

A szálló ajtajában leverte magáról a havat, becsengetett. A hallban gyér világosság volt, sokáig kellett várnia, míg az éjszakai portás felkelt. Idős ember volt, az álmosságtól alig látott.

Beengedte a fiút, de azonnal közölte, hogy nincs üres szoba, egyébként is a honvédeknek van a városban átvonuló szállásuk.

– Nem akarok itt aludni, szakikám – mondta Endre, és sapkáját a combjához csapkodta. – Keresek valakit.

– Azt lehet. – Öregesen a pult mögé csoszogott, elővette a szemüvegét, tömzsi orrára helyezte, és az üveg fölött a fiúra nézett.

– Kit keres?

– Varjas Zsófiát – mondta Endre, és cigarettára gyújtott. Valahonnan dzsesszmuzsika hallatszott. Biztosan itt is van bár – gondolta. Mintha látta volna is a világos ablakokat, mikor a kocsihoz ment. Az öreg a nyilvántartó könyvet böngészte, közben náthásan szipogott.

– Milyen nevet mondott?

– Varjas. Varjas Zsófia.

– Varjas, Varjas… – dünnyögte az öreg. – Mióta lakik itt?

– Ma este érkezett.

– Hát kérem – mondta az öreg –, itt bizony nincs bejelentve. Nem lakik nálunk.

– Ugyan ne mondja. Egészen biztos, hogy itt lakik. Nézze csak meg még egyszer.

– Nincs itt, ha mondom. Nézhetem reggelig, akkor sincs itt.

„De hát itt kell lennie, ha itt van a kocsi – gondolta Endre.

– Más szálloda nincs a városban tudomásom szerint. Lehet, hogy nem kapott szobát, és a bárban van?” Megvakarta a tarkóját. Eszébe jutott az alezredes. Hogyan is hívják? A vezetékneve L betűvel kezdődik, a keresztneve Miklós. De milyen Miklós? Lontai? Igen, azt hiszi, Lontai.

– Akkor azt nézze meg, legyen szíves, hogy Lontai Miklós alezredes hányas szobában van.

Az öreg a név hallatára felkapta a fejét, és gondolkodás nélkül kijelentette.

– Nem lakik itt.

Endre gyanút fogott. Miért vágta rá olyan biztosan, hirtelen, határozottan az öreg, hogy Lontai nem lakik itt. Csak akkor állíthatja ezt ennyire határozottan, ha ismeri az alezredest. „A nyakamat teszem rá, hogy Lontai itt lakik, csak az öreg letagadja. De miért?”

– Nézze csak meg a könyvet, szakikám.

A portás láthatóan ideges lett.

– Nem vagyok én a maga szakikája, fiatalember – mondta sértődötten. – Nem őriztünk együtt libát.

– Elnézést, uram, nem akartam megbántani. De legyen szíves, és nézze meg a könyvet.

– Mondom, hogy ilyen nevű katona nem lakik itt. Mit erőszakoskodik?

– Maga névről ismeri a vendégeket? – Endre a pultra támaszkodott.

Az öreg dühbe jött. Megfordította a nehéz nyilvántartó könyvet, és a fiú elé tolta.

– Hát nézze meg, a mindenségit, hogy be van-e írva ilyen név. Tessék… Nézze…

Endre kétszer is végigfuttatta tekintetét a neveken. Valóban, nem látta az alezredes nevét. Hirtelen rossz sejtések ébredtek benne. Érezte, hogy valami nincs rendjén, az öreg sem véletlenül ideges. „Azt kellene mondanom, nézze, öregúr, engem ne fűzzön. Az alezredes azzal a Mercedesszel jött, amelyik itt áll a szálloda előtt, tehát itt lakik, mert máskülönben nem lenne itt a gépkocsi. Csakhogy az öreg akkor sem fogja megmondani az igazat, mert nyilvánvaló, hogy valamiért el akarja titkolni Lontai ittlétét. Tehát mást kell kitalálnom, hogy az öreget szólásra bírjam.”

Töprengve szívta a cigarettáját, aztán eltolta magától a könyvet.

– Igaza van – mondta. – Valóban nem szerepel a névsorban az alezredes neve. Ez viszont furcsa és rejtélyes.

– Ebben semmi rejtélyes nincs – mondta az öreg, és becsukta a könyvet. – Akar még valamit?

– Telefonálni szeretnék szolgálati ügyben. Használhatom a készüléket?

– Hova akar telefonálni?

– Kövesdre, az ezredhez. Azonnal jelentenem kell, hogy az alezredes elvtárs eltűnt, és utasítást kell kérnem, hogy mit tegyek. Én ugyanis futárszolgálatban vagyok, és fontos üzenetet kell átadnom az alezredesnek. Az ügyeletes tiszt ide küldött, mert Lontai ezt a szállodát nevezte meg. – Magához húzta a telefonkészüléket, és barátságosan nézte az öreg egyre idegesebb magatartását.

– Nekem nincs engedélyem… én nem engedhetem meg, hogy a készüléket használhassa… Ott van a nyilvános telefon…

– Szolgálati ügyet nem beszélhetek meg nyilvános telefonállomásról. Akkor legyen szíves, és keltse fel az ügyeletes szállodatitkárt vagy az igazgatót, mert perceken belül itt nagy felfordulás lesz. Mennyi a rendőrség száma?

– Mit akar a rendőrséggel?

– Magával, uram, nem tárgyalok. Hivatalosan kérdezem, hogy mennyi a helyi rendőrkapitányság száma? Megkérem őket, hogy tartsanak razziát.

– Nem kell felfordulást csinálni – mondta az öreg barátságosabb hangon, és arcára sunyi mosoly ült. Visszataszító volt ez a mosoly, és Endre enyhe undort érzett. – Milyen nevet mondott az előbb?

– Lontai Miklóst.

– Ja, Lontait. Én Horkait értettem. Horkay alezredest… Muszáj elmennem már az orvoshoz, mert most már nem húzhatom tovább, egyre rosszabb lesz a hallásom. Lontai… igen, Lontai alezredes itt lakik, azonnal felkeltetem.

Endre dühösen megmarkolta az öreg karját.

– Majd én – mondta keményen. – Hányas szobában van, maga vén tróger. Úgy feljelentem magát, mint a pinty. Mozgás, a szobaszámot!

Az öreg érezte a fiú erős szorítását. Megijedt, nem tudta, hogy mit tegyen, ilyen helyzetben rég nem volt.

– Na, édes fiam, csak semmi botrány… Elvégre én csak egyszerű portás vagyok. A fene egye meg az ilyen kellemetlen ügyeket. Nekem az alezredes úr parancsot adott, hogy ő nincs itt, mondhatok akkor én mást?

– És a paranccsal együtt hány forintot csúsztatott a markába?

– Ugyan már, édes fiam… Ne szorítsa a karomat, mert fáj.

– A szobaszámot kérdeztem! Elég volt a dumából!

– Százhármas, de lehívatom.

– Maradjon.

Endre most már biztos volt, hogy Zsót az alezredes szobájában fogja találni. Csak abban nem volt biztos, hogy mit fog tenni. Ilyen helyzetre még nem gondolt. Az már sokszor megfordult a fejében, hogy a húgának is előbb-utóbb lesz valakije, hiszen már húszéves, annyi, mint Györgyi, és Györgyivel ő már második éve viszonyt folytat. Meg volt győződve arról, hogy Zsó nem olyan, mint a többi lány, ő csak azé lesz, akit igazán szeret. Ezt az alezredest nyilván nem szereti, arról tudna, hiszen ismeri Zsó szerelmi ügyeit. Lontairól soha nem tett említést neki Zsó, csak úgy kíváncsiságból vagy egyszerűen ösztönösen nem mászik be egy olyan ember ágyába, akit nem szeret, ha pedig megteszi, akkor semmiben sem különbözik a közönséges prostituáltaktól, s akkor megérdemli, hogy szájon vágja, vagy leköpje. Nem, Zsó ezt nem tehette meg. Ha ott találja őt Lontai szobájában, akkor csak az történhetett, hogy a férfi leitatta, akkor pedig az alezredest kell felpofozni. Megüthet-e egy feljebbvalót? Természetes, hogy megütheti, de vállalnia kell a következményeket. Gyomra összerándult az idegességtől. „Csak tévednék – gondolta –, istenem, csak ne találnám ott Zsókát.”

Mélyeket lélegezve elindult a lépcsőn fölfelé.

A vacsora végeztével Lontai Miklós elbúcsúzott a társaságtól, és Zsókával együtt a közeli bárba ment. Poókék nem marasztalták őket, örültek, hogy eltávoztak, így kedvükre mulathattak tovább, nem kellett vigyázniok a nyelvükre.

Az egyik sarokasztalhoz ültek. Lontai az odasiető pincértől két konyakot kért és két feketét. Zsóka a vacsorától és a bosszúságtól kipirultan körülnézett a tömött helyiségben. „Minden vidéki városban épp ilyen az éjszakai élet, mint itt – gondolta. – Ugyanaz az unalmas hangulatvilágítás. Összeboruló párocskák, a férfiak itatják a nőket, szerelmet vallanak nekik. Kíváncsi vagyok, hogy Miklós hogy fog viselkedni. Tudom, hogy nem szerelmes belém, csak tetszem neki. Ha mégis szerelmet vallana, ez valahogy rosszul esne most nekem, csalódnék benne.”

Miklós a lányt nézte, figyelő, fürkésző szemét, nem szólt hozzá, hagyta, hogy barátkozzon a környezettel. Arra gondolt, hogy tulajdonképpen ostobaságot csinált, amikor érzelmeiről beszélt, Zsóka nem érdemelné meg, hogy ügyes fondorlattal becsapja, súlyosabb egyéniség, mint azok a lányok, akikkel eddig dolga volt.

A lány megérintette a karját. Ujjai között cigaretta volt.

– Legyen szíves, gyújtsa meg a cigarettámat. – Miklós engedelmeskedett. Zsóka mélyre szívta a füstöt. – Mondja, tulajdonképpen hol fogunk aludni?

– Itt a szállodában. Sikerült szereznem egy szobát. – A hamutartót közelebb csúsztatta a lányhoz.

– És maga hova megy aludni?

– Kétágyas szoba. Az öreg Tuboly száz forintért szemet huny. Ismer. Mindig itt szállok meg.

– És mindig egy százast ad, ha nőt visz fel magával?

Miklós őszintén felelt.

– Ez csak egyszer fordult elő. Nem szeretem a futó kalandokat.

– Megnyugtató.

A zenekar vad ritmusba kezdett, a táncolók közül néhányan átvették a táncdal részegítő ütemét, és furcsa, eltorzult arccal vonaglottak, a többiek viszont szorosan egymáshoz simulva, szinte egy helyben topogtak.

– Nem akar táncolni? – kérdezte Miklós, és megfogta a lány kezét.

– Nem, most nincs hangulatom az efféle ölelkezéshez.

A férfi tenyere meleg volt és kemény, nem vonta el a kezét.

– Mégis, hogy gondolja azt a közös szobát?

Miklós megpuhította a cigarettáját, rágyújtott.

– Igyunk talán – ajánlotta, meglátván a közeledő pincért, aki ügyesen siklott át a táncolók között. Letette az asztalra a poharakat. Miklós felemelte az egyiket. – Most valamire inni kellene. – Melegen a lányra mosolygott.

– Hát találjon ki valami okosat. Egészségére. – Csak félig itta ki a poharát, aztán a cukrot beleejtette a feketekávéba. – Ma nem vagyok romantikus hangulatban – mondta –, nem bírnám elviselni, ha banális dolgokat mondana.

– Maga mindig ennyire józan és hűvös? – kérdezte Miklós. – Ennél ittam már jobb feketét is.

Zsóka bólintott.

– Ez a helybenhagyó bólintás most minek szólt?

– Válasz volt a kérdésére és a megállapítására. Egyébként nem vagyok hűvös, de együgyű sem.

– Ezt most mire mondta?

– Félek, hogy csalódni fog. Nagyvonalúan szobát szerzett, és most arra számít, hogy a délutáni csóknak folytatása lesz.

– Maga úgy beszél, akár egy idős, tapasztalt nő. Az ember azt hinné, hogy szerelmi téren élményekben gazdag múltja van.

– Ki tudja? Tizenkilenc éves múltam. De nem válaszolt arra, amit az előbb kérdeztem.

– Az együttalvásra? – A lány bólintott. – Ne hozzon kellemetlen helyzetbe, Zsóka. Nem szeretnék magának hazudni. Érezzük magunkat jól, aztán a többit majd meglátjuk.

– Arra számít, hogy a szeretője leszek?

– Miért kell erről beszélni?

A zenekar elhallgatott, a táncosok visszaültek az asztalaikhoz. Jóleső, zsibbasztó csönd lett, az emberek suttogó beszéde alig érezhető, halk zsongássá folyt össze.

– Nem leszek az – mondta Zsóka. – Ha nincs más megoldás, hát együtt tölthetjük az éjszakát, de nem leszek a szeretője.

Miklós kiitta a maradék kávéját.

– Miért csókolt meg a kocsiban?

– Kedvem volt hozzá. Kívántam, hogy megcsókoljam. Mit gondol, én még szűz vagyok?

Miklóst kicsit lehangolta a lány nyílt beszéde, szokatlanul nyers szókimondása. „Én még szűz vagyok?” Olyan egyszerűen hangzott a kérdése, olyan hétköznapian, mintha azt kérdezte volna, hogy havazik-e még. Így csak azok fogalmaznak, akiknek már múltjuk van.

– Azt hiszem, már nem az – mondta kedvetlenül.

A lány észrevette a férfi hangulatváltozását, megfogta a kezét, megsimogatta.

– No, alezredes bácsi, azért nem kell elszontyolodnia. Az ember terveket sző, álmodozik, de minden tervét nem válthatja valóra. Ha akarja, megcsókolom megint, de nem akarok a szeretője lenni.

– Maga mindig ilyen cinikus, vagy csak most, hogy bosszantson.

– Én cinikus vagyok? Ezt még nem mondták nekem. Fizessünk, jó?

Rosszkedvűen mentek fel az emeleti szobába. Egyszerűen berendezett kétágyas szoba volt, fürdőszoba nélkül. Zsóka megállt, körülnézett.

– Hát nem valami fényes hely – mondta. – De legalább meleg van. – Az ablakhoz ment, félrehúzta a függönyt, kinézett a behavazott utcára. – Még mindig esik. Ha ilyen marad az idő, itt töltjük a karácsonyi ünnepeket. – Megfordult. – Mondja, mit csinálunk akkor, ha razzia lesz? Szépen fogok kinézni, elvisznek az erkölcsrendészetre.

– Ne féljen, nem viszik el – mondta a férfi, és leült az ágy szélére. – Ha velem van, semmitől sem kell félnie.

– És senkitől sem?

– Állat nem vagyok. Erőszakot nem fogok elkövetni magán. Melyik ágyban akar aludni?

– Ebben – mondta Zsóka az ablak felőli ágyra mutatva. – Na, igazán ne legyen már olyan morcos. – Megkerülte az asztalt, a férfihoz lépett, beletúrt a hajába. – Na, Miklóska, igazáán… Szépen kérem.

A férfi megfogta a kezét, lehúzta magához az ágyra.

– Na vacakoljon a hajammal, mert nem állok jót magamért.

Zsóka hozzáhajolt, megcsókolta. Aztán átölelte a férfi izmos nyakát. Hosszan csókolták egymást.

– Elég volt – mondta egy idő után, kiszabadítva magát a férfi öleléséből. – Ennyi elég volt. – Megigazította a ruháját. – Tényleg hülyeség ez. – Elkomolyodott. Táskájából cigarettát vett elő, rágyújtott. A szél vadul zörgette az ablakredőnyt. Miklós leeresztette, valamivel tompult a zaj, de így is idegesítő volt. A bárból felhallatszott a zene. Némán ültek egy ideig. Miklós vetkőzni kezdett, olyan természetesen, mintha nem Zsóka, hanem a felesége ülne az ágy szélén.

– Te nős vagy? – kérdezte a lány. Most ez is természetesnek hatott, ez a magázásból átváltott könnyed hang.

– Tudod, hogy nem vagyok az.

– Hirtelen az volt az érzésem, hogy első perctől kezdve hazudtál nekem. Meg voltam győződve, hogy feleséged és gyerekeid vannak.

– Nincsen feleségem. Gyerekem pedig akkor lesz, ha majd szülsz nekem. – Bebújt az ágyba, magára húzta a takarót.

– Ha szülök, magamnak fogok szülni. De nem biztos, hogy szülni fogok. Egyelőre az az elhatározásom, hogy nem lesz gyerekem. – A hamutartót az éjjeliszekrényre tette, és ágyazni kezdett. Elhozta az asztaltól az egyik széket, hogy arra tegye a ruháit. – Szükséged van valamire, mert eloltom a villanyt?

– Rád van szükségem.

– Jó, ezt majd megbeszéljük. – Lekattintotta a villanyt. Várt néhány másodpercig, hogy a szeme megszokja a sötétet, majd vigyázva az ágyhoz botorkált, és vetkőzni kezdett. – Csuda furcsák vagytok ti, férfiak – mondta a sötétben. Megszívta a cigarettáját, aztán visszatette a hamutartót a székre, és tovább vetkőzött. – Csak magatokkal törődtök.

– Mi furcsa van abban, ha megkívánunk egy nőt, és azt szeretnénk, ha a miénk lenne. Jelen esetben ennek a furcsaságnak reális alapja van. Csókolóztunk, tehát szimpatikus vagyok, feltehetően nem undorodsz tőlem. Nyugodtan feljöttél velem a szobába, nem tiltakoztál az ellen, hogy így együtt legyünk. Mi kell ennél több? Vagy azt gondolod, hogyha így együtt találnának ránk, elhinné valaki, hogy nem történt köztünk semmi? Még én sem.

A sötétben tompán kongtak a férfi szavai.

– Tudod, én nem sokat törődöm az emberek véleményével – mondta Zsóka, és bebújt a paplan alá. – A magam életfelfogása szerint élek. Figyelsz?

– Mondd csak.

– Neked a magad módján igazad van. Csakhogy az én életemet nem akarom a te igazad szerint élni. Megcsókoltalak, feljöttem veled. De nem vagyok szerelmes beléd, és ezért nem leszek a tiéd.

A szél mintha alábbhagyott volna, halkabban zörögtek a redőny lécei.

– Azokba szerelmes voltál, akiknek eddig odaadtad magad?

Zsóka a felizzó cigaretta parazsát nézte.

– Én még nem voltam senkié – mondta halkan. – Talán ezért van bennem ez a nagyfokú ellenszegülés. Tudod, én az ostobák közé tartozom, hiszek a szerelemben, sokat várok ettől az érzéstől, és nem akarom devalválni. Bennem is van vágy, kívánság, türelmetlenség, sokszor szeretnék már túllenni rajta, de szerelem nélkül nem leszek senkié. A csók, az más… Nekem van erőm megállni csók közben… Alszol?

– Nem. Tényleg ártatlan vagy?

– Miért hazudnék? Tudom, hogy mást tételeznek fel rólam az ismerőseim, de engem ez nem zavar. Miért nem hiszed el, hogy az vagyok?

– Elhiszem. És nagyon örülök, hogy megmondtad, és annak is örülök, hogy józan tudtál maradni.

– Miért?

– Bolondság. Nem érdekes.

– De mondd csak. Érdekel. – Figyelte a férfi halk lélegzését. A gőzvezeték csöve időnként kattogott, úgy hallatszott a csendben, mint az óraketyegés. – Na, miért nem mondod?

– Évekkel ezelőtt viszonyom volt egy lánnyal. Nem mondta meg, hogy ártatlan. Akkor megfogadtam, hogy soha többé nem kezdek viszonyt szűz lánnyal, csak akkor, ha biztos, hogy a feleségem lesz.

– Mi történt azzal a lánnyal?

– Elzüllött. És ma is engem okol a zülléséért.

– Miért volnál te a felelős?

A férfi keze a cigaretta után motozott. Az öngyújtó lángja néhány pillanatra megvilágította a mennyezetet. Miklós lélegzése szaporább lett, Zsókának az volt az érzése, hogy az emlék felkavarta érzelmeit.

– Könnyebb lenne a dolgom – mondta szinte suttogva a férfi –, ha felmenthetném magam a felelősség alól. De nem tudom magam felmenteni, talán nem is akarom. Egy lány ártatlanságának az elvétele felelősséggel jár. Soha nem lehet kiszámítani, hogy esetleges csalódása mit eredményez. A nemiség az ember életében minőségi változást jelent, kezdést, elindítását valaminek, a züllésnek vagy a felemelkedésnek. A lány, aki elvesztette az ártatlanságát, tartalmilag más lesz, mint volt. Ez a lány csalódott, s a csalódását könnyelműséggel akarta felejteni. Most már úgyis mindegy, de ez az úgyis mindegy állapot, ha még ártatlan, nem következett volna be.

– Nekem sok minden nem tetszik – mondta Zsóka. – Nagyon nem tetszik, hogy az utóbbi évben olyan könnyedén vesszük a nemiséget. Apám azt mondta, hogy ez világjelenség.

– Az a kérdés, hogy mit és milyen országokat ért a világon.

– Nem részletezte. Én nem vagyok prűd, és nem tettem arra fogadalmat, hogy szűzen menjek férjhez, de egészségtelen jelenségnek tartom, hogy a fiúk két-három találkozás után már viszonyt akarnak kezdeni. Sokat vitatkoztunk erről az egyetemen. A fiúk azt mondják, hogy mit csináljanak, ha egyszer nincs nyilvánosház. Ez igaz. De miért akarják, hogy mi helyettesítsük a prostituáltakat? Mert gyakorlatban most ez történik. Láttam egy statisztikai felmérést az egyetemen. Érdekel?

– Persze hogy érdekel. – A férfi a cigaretta parazsát nézte.

– Várj, én is rágyújtok.

– Tessék, itt van egy cigaretta.

A kezük összeért, de egyikük sem tett kísérletet arra, hogy megfogják egymás kezét.

– Engem – mondta a lány – az a felmérés nagyon megdöbbentett és elgondolkoztatott. Háromszáz fiúnak tettek fel négy kérdést a különböző karokon. Figyelj, mert nagyon érdekes. Az első kérdés: Hány éves korodban kezdted el a nemi életet? Válasz, ezen a háromszáz válasz átlagát értsd, szóval, a válasz: tizenhét. Második kérdés: Milyen lánynak képzeled el a jövendőbeli feleségedet, szűznek-e vagy sem. Válasz: nem ragaszkodom a jövendőbelim szüzességéhez, de ahhoz igen, hogy a házasságunk előtt csak velem legyen viszonya. Érted ezt?

– Persze hogy értem. Vagyis ragaszkodik a szüzességhez. Gondolom, ez elfogadható válasz.

– Na igen, de várd meg a végét. A harmadik kérdés: Hány éves korodban akarsz megnősülni? Válasz: Huszonhat. Az utolsó kérdés: Eddig hány lánnyal – nem asszonnyal! – figyeld meg jól, mert érdekes, tehát hány lánnyal volt viszonyod? Válasz: öttel.

– Elég szerények voltak a fiúk.

– Ez átlagszám, de nekem borzalmas.

– Miért? Milyen következtetést vontál le a válaszokból?

Zsóka gondolkodott.

– Előbb arra felelj, te mint férfi, elfogadhatónak tartod-e a válaszokat?

– Azt hiszem, elfogadhatónak.

– Hát én a következőket gondoltam – mondta a lány és felkönyökölt. – Ha egy fiú huszonegy éves koráig öt lánnyal folytatott viszonyt, és az ötből csak kettőnek vette el ő a szüzességét, akkor egyetlen fiúnak sem lesz szűz a felesége, csak hazug. Számítsd ki, nincs kétszer vagy háromszor több lány, mint fiú. Tehát lényegében ti alaposan becsapjátok magatokat. A második következtetésem az volt, hogy a fiúknak csak olyan lány kell feleségül, aki még ártatlan, illetve csak vele folytat viszonyt a házasságuk előtt. Ez tehát a lányokkal szemben egy társadalmi követelmény. Felelj, de őszintén. Te elvennél feleségül, ha már öt fiúval vagy nős emberrel lett volna viszonyom?

– Hát alaposan meggondolnám – mondta nevetve Miklós. – Anyám biztosan tiltakozna a házasság ellen. De ez képtelenség.

– Micsoda?

– Az, hogy egy lány a házassága előtt bevallja minden viszonyát. Ilyen lány, Zsókám, még nem született.

– Hát ostoba is lenne, ha megtenné. De viszont az sem megoldás, hogy hazugsággal kezdjük az életet. Márpedig azzal kezdjük. Ha tudnád, hogy milyen hazugságokat találnak ki a lányok…

– Te is hazudni fogsz?

– Nem tudom. Én úgy szeretném rendezni az életemet, hogy csak azé legyek, aki elvesz majd feleségül.

– De honnan tudod, hogy igazán szereted-e? Sajnos, mi, férfiak, a cél érdekében hazudunk. Ha meg akarunk kapni egy nőt, szerelmet hazudunk neki. Mert mit tehetnénk mást?

– Ez undorító!

– Az. De hát mondd csak, te lefeküdnél olyan férfival, aki azt mondaná neked, nézd, Zsóka, nem vagyok beléd szerelmes, csak megkívántalak. Azt sem tagadom le, hogy menyasszonyom van. De őrülten kívánlak, légy az enyém.

– Nem lennék az övé. Mert abban a férfiban felébredt a nemi vágy, és én vagyok éppen kéznél. Ha a Víg utcában ma is léteznének nyilvánosházak, odamenne. Szörnyű helyzetben vagyunk. A férfiak ma sportot űznek abból, hogy minél több nővel legyen viszonyuk.

– Hát igen…

Zsóka hangját őszinte felháborodás színezte át.

– Számomra elviselhetetlen az a gondolat, hogy valakinek a játékszere legyek. Ha engem valaki becsapna, kihasználná az őszinteségemet, megalázna azzal, hogy csak hazudta a szerelmet, én kegyetlenül bosszút állnék. Az egyetemen néha öklendeznem kell az undortól, amikor a férfiak elmesélik egymásnak szerelmi ügyeiket. Mondd, te is ilyen vagy?

Miklós nem válaszolt azonnal. Elgondolkozva bámulta a sötét mennyezetet. Örült ennek a beszélgetésnek, és nem zavarta, hogy nem sikerült az elképzelése. Emlékek suhantak át az agyán, az újoncévei, a tiszti iskolán majd a Hadiakadémián eltöltött évek, arcok bukkantak elő a múltból, kajánul vigyorgó arcok. Ő nem tartozott a mesélők közé. Nem is vagy igazi katona – hallotta Korompai ezredes hangját. – Aki elszégyelli magát, ha nőkről van szó, nem igazi katona.

– Én nem szeretek mesélni a nőügyeimről – mondta. – Sajnos, a férfiak általában mesélnek. Én olyankor otthagyom őket.

– Mondd, Miklós, te milyen véleménnyel vagy az apámról?

– Könnyebbet is kérdezhettél volna.

– Értem. Tehát nem rajongsz érte.

– Rejtély előttem. Mint író is, mint ember is. Ne haragudj, ha őszinte leszek.

– Nem haragszom meg.

– Az az érzésem, hogy apád válságban van. Hallatlanul gazdag élményanyaga van, annyi, hogy húsz írónak is elegendő lenne, de gyáva, nem meri megírni azt, ami gyötri őt.

– De jó írónak tartod?

– Nem. Tudna írni. De az íráshoz őszinteség kell. Az ő írásából az hiányzik.

– Tulajdonképpen nagyon szerencsétlen ember. Teljesen kicsúszott a talaj a lába alól. Elhiszed a nőügyeiről szóló pletykákat?

– Nem hiszem el. Egyébként sem érdekelnek a pletykák.

– Pedig nagy részük igaz.

– Anyád hogy viseli el apád nőügyeit? Bizonyára tud róluk.

– Anyám? Sajnálom őt. Nagyon furcsa asszony. – Elhallgatott, s aztán váratlanul azt mondta: – Ha hiszed, ha nem, engem nem a szüleim neveltek, hanem a bátyám.

– Furcsa fickó. A laktanyában nagyon ellentétes vélemény alakult ki róla. Passzív, pedig jó érzéke van a dolgokhoz. Nem is a tiszteknek van bajuk vele, inkább a társainak.

– Nehéz természete van – mondta a lány. – Tulajdonképpen az a baj nála, hogy nem bízik az emberekben. Nem engedi őket közel magához. Pedig imádni való gyerek. Tudod, mi nagyon magunkra voltunk hagyva. Bandinak csak ismerősei voltak mindig, barátai nem. Azok a fiúk, akikkel szívesen barátkozott volna, kiközösítették, mert nem szimpatizáltak apámmal. Azok pedig, akik barátkoztak volna vele, nem kellettek neki. Gyűlöli a katonai szolgálatot. Nem vagy álmos?

– Jó veled beszélgetni.

– De én álmos vagyok.

– Akkor aludjunk.

– Szia.

– Jó éjszakát…

Valaki kopogtatott az ajtón. Zsóka felébredt és figyelt. Talán nem is kopogtattak, csak álmodta. A férfi nyugodt, egyenletes lélegzéssel aludt a másik ágyban. A kopogtatás megismétlődött, de most már erélyesebben.

– Miklós – suttogta a lány, és megrázta az alvó embert. – Miklós!

A férfi felriadt.

– Mi van, mi történt?

– Valaki kopogtat az ajtón – mondta a lány halkan. Most már a férfi is hallotta az egyre türelmetlenebb kopogtatást. Felkattintotta az éjjeliszekrényen a villanyt, és ásítva kibújt a takaró alól.

– Nincs semmi baj – mondta a lánynak, aki a fénytől hunyorogva ült az ágyban. – Csak nyugalom!

Odakinn a szélvihar teljes erővel tombolt, a redőnyök nyikorogtak, zörögtek. Miklós az ajtóhoz ment, a kilincsre tette a kezét, ideges volt, a gyomra remegett, de azért megpróbált nyugodt, közömbös hangon beszélni.

– Ki az? – kérdezte.

– Varjas Endre – hallatszott a válasz tompán. – Nyissa ki.

– A bátyád – mondta félrefordulva: ez elég ostobán hangzott, hiszen Zsóka is hallotta a választ, és megismerte Endre hangját.

– Úristen, még csak ez hiányzott.

A férfi intett a lánynak, aki szinte bénultan ült, az intést nyugtatásnak szánta, de nem fejezett ki semmit sem. Zavarban volt ő is, érezte a helyzet kínosságát.

– Azonnal – mondta –, csak felhúzom a nadrágomat. – Míg a nadrág felhúzásával bajlódott, zavart mosolyt küldött bátorításként a lány felé, magában meg azt gondolta: „Nyugodtan és természetesen kell viselkednem.” De azért izgatott volt, húzta az időt, cigarettára gyújtott. Átsuhant az agyán, hogy fel kellene vennie a zubbonyát, az alezredesi rendfokozat meggondolásra késztetné a fiút, ha talán zavaros gondolatok járnának a fejében. „Kár, hogy nincs fürdőszoba, most Zsóka oda átmehetne, és ő…” Elszégyellte magát, nem is fejezte be a gondolatot. Csak a lányt sajnálta, hiszen neki kellemetlen a helyzet.

Kinyitotta az ajtót. Endre feldúlt arccal állt a folyosón, szemében nem is düh, inkább valami szomorkás fájdalom fénylett. Sapkája kicsit hátra volt tolva a fejebúbjára.

– Tessék, jöjjön be. – Félreállt, hogy a fiú beléphessen. Endre nem tisztelgett, nem jelentkezett előírásszerűen, még csak nem is köszönt. Belépett és megállt.

– Lépjen beljebb – mondta az alezredes –, szeretném becsukni az ajtót.

Előrelépett. Tekintetével fogva tartotta a döbbent lányt. „Pontosan úgy van minden, ahogy elképzeltem. Zsó az alezredes ágyában.” Ez hát a húgom, akiért tűzbe mertem volna tenni a kezemet, gondolkodás nélkül. Mit tegyek? Üssem le ezt a brigantit, Zsót meg pofozzam fel, tapossam meg? A lényegen semmit sem változtatok. Tudomásul kell vennem, hogy a húgom kurva. Most már őt is elvesztettem.” Hallotta, hogy az alezredes mond valamit, de nem értette a szavak értelmét. „Itt most felesleges a beszéd és a magyarázkodás.” – Fájdalmat és mély csalódást érzett. Sírni szeretett volna, ha már nem üthet. De hát annak sincs sok értelme.

– Bandi, szeretném, ha…

Közbevágott.

– Öltözz fel. A kocsiban megvárlak. – Hirtelen valami soha nem tapasztalt nyugalmat érzett, és torkát a nevetés ingerelte, de nem nevetett, sovány, beesett arcát furcsa, gúnyos mosoly torzította el. A hangja is gúnyos volt. Nem őket, önmagát akarta kigúnyolni. Az alezredes felé fordult. – Nem tudom, mit kell csinálnom ilyen helyzetben – mondta. – Ezt még nem tanították az ezrednél.

– Milyen helyzetben? – kérdezte kicsit nyugodtabban Miklós, és nagyon sajnálta a fiút.

– Hát amikor egy honvéd a feljebbvalója ágyában találja a húgát.

Miklós a nyakkendőjével bíbelődött. Abbahagyta, közelebb lépett a fiúhoz. Kivette a szájából a cigarettát.

– Figyeljen ide – mondta nyugodtan. – Magának tökéletesen igaza van, ha arra gondolt…

– Nem gondolok én semmire, alezredes elvtárs. – Az elvtárs szót gúnyosan elhúzta. – És kedvem sincs a magyarázkodásra. – Zsókához fordult. – Ne haragudj, hogy megzavartam a nászéjszakádat.

– Endre…

A fiú felemelte a hangját, közbevágott.

– Anyánk öngyilkos lett. Én a kocsival azonnal Pestre megyek. Ha jössz, elviszlek. Tíz percig várok. Hol a slusszkulcs?

– A táskámban – nyögte a lány, és arca eltorzult a sírástól.

A fiú kivette a kulcsot a táskából. Keserűségét maró gúnnyal akarta feloldani. Bántani akart mindenkit, önmagát is.

– Elnézést, alezredes elvtárs – mondta. – De a szülők meggondolatlanok, még a lányuk nászára sincsenek tekintettel ilyenkor. – Végignézett rajtuk, kinyitotta az ajtót, és köszönés nélkül távozott. Lesietett a lépcsőn, ügyet sem vetett a portásra, a kijárati ajtóhoz ment.

– Nyissa ki! – mondta a portásnak dühös, elkeseredett arccal.

Tuboly szolgálatkészen engedelmeskedett. Öreg, fáradt arcán szolgai mosoly lapult.

– Meg tetszett találni az alezredes urat?

Endre azonban nem válaszolt. Könnyektől párás szemmel nézett az üvegajtón át a viharos éjszakába. A bárban hangosan énekelték a legújabb letkiss számot.

Egy, velem, ugye, könnyen megy?

A viharos szél az arcába fújta a havat. Egyenesen a kocsihoz ment, belegázolt a magas hóba, karjával lesöpörte az ajtóról a havat, kinyitotta és beült.

Beindította a motort, bekapcsolta a világítást, várt néhány percig. Bénultan ült. „Talán az volna a legokosabb, ha meg sem várnám őket, hanem elindulnék. Neki a határnak.”

Behunyta a szemét, és látta a fekete autót, ahogy a gráci műúton a határ felé rohan. A fényszórók sugárkévéje bevilágítja az utat, két oldalon a havas fák furcsán rohannak felé, és sorban egymásra hanyatlanak. Aztán feltűnik a határt elzáró sorompó, látja a fegyveres alakokat, de nem törődik velük, fokozza a sebességet, a megvilágított mutató feljebb csúszik a skálán, kilencven, száz, száztíz… Egy vacak sorompót simán áttör a kocsi…

„Hülye vagyok – gondolta. – Így nekimenni a határnak marhaság. Persze, lényegében mindegy. Mit ér az életem? Semmit. Az egyetlen örömöm, ha megölelem Györgyit, de az is egyre unalmasabbá válik.”

Felhajtotta a köpenye gallérját, azután kilépett a kocsiból. Hátrament, a csomagtartóból elővette a seprűt. Nagy, erőteljes mozdulatokkal leseperte a kocsiról a havat, megtisztította az ablakokat is. „Kám felé megyek, ha kijutok a gráci műútra, talán hazagördülünk. Mindenesetre megpróbálnám.”

A közeli bárból két fiatalember meg egy lány közeledett. Birkóztak a jeges széllel, csúszkáltak a síkos járdán, hol a lányhoz kaptak, hol meg a kalapjukhoz.

– Legalább csizmát hoztam volna – mondta a lány. – Tele van hóval a cipőm.

– Gyere, Bogárka, a hátamra veszlek.

Odaértek az autóhoz, meglátták Endrét. Az egyik fiatalember enyhén imbolygott, megállt, szemét összehúzva, Endrét figyelte.

– Hé, te hadügyminiszter – mondta kicsit akadozva –, akarsz keresni egy százast? – Endre nem válaszolt, tovább tisztította az ablakokat. – Te, hozzád szóltam, generálisom…

A másik férfi átkarolva tartotta a lányt.

– Gyere, Süket, mert sohasem érünk haza…

– A generális hazavisz kocsival, igaz, kiskomám? – Közelebb botorkált a fiúhoz. – Hazaviszel, ugye? Kapsz egy százast. Te is jól jársz, meg én is… Tied ez a kocsi? Vagy állami?

– Maszek – mondta a nő. – Nem látod, hogy C betűs…

– Maszek? Akkor sem baj. Te maszek kiskatona vagy? Az vagy? – Megkapaszkodott a fiú karjában. – Ha az vagy, akkor én lefoglalom a kocsit. Érted, generálisom? Lefoglalom, mert én az állam vagyok…

– Ne beszélj hülyeségeket – mondta a társa, aki láthatóan józan volt. – Gyere, és ne szórakozz.

– Nem megyek. Egy lépést sem megyek. Háború van, és nekem jogomban áll, hogy a maszekok kocsiját lefoglaljam.

– Hol van háború? – kérdezte vihogva a lány.

– Vietnamban.

Endre elkapta a férfi kabátját.

– Menjen a fenébe, és ne szórakozzék velem.

Már-már tettlegességre került a sor, amikor Miklósék kiléptek a szálló kapuján. Az alezredes láttán a férfi meghunyászkodott, és mindenféle bolondságokat összebeszélve, továbbállt.

Endre nem vett tudomást Zsókáékról, rosszkedvűen a volán mellé ült, megvárta, míg azok is elhelyezkedtek. A lány már nem sírt, konok szájjal ült Endre mellett, és előrenézett.

A gráci műútig nem beszéltek egymással, Endre figyelmét lekötötte a vezetés, a másik kettő pedig saját gondolatával volt elfoglalva.

Zsóka hiába kérdezte elindulásuk után a fiút, hogy mit tud anyjáról, Endre kurtán válaszolt. Semmit sem tud, csak azt, amit elmondott.

A lány nem kérdezett többet. Azt gondolta: „Sohasem bocsátom meg magamnak, hogy anyát magára hagytam. Ha mellette vagyok, nem következik be ez a tragédia. Anya nem szeretett engem, de hallgatott rám. Én vagyok az oka, hogy öngyilkos lett. – Aztán vitatkozott. – Te is tudod, hogy ez nem igaz. Anya magában hordozta a tragédiáját. Apa az oka mindennek. Ha nem csalja meg lépten-nyomon, ha nem alázza meg az anyámat, nem történik baj. Csak Bandinak tudnám megmagyarázni, hogy nincs igaza, nem vagyok Miklós szeretője.

A kínos csendet Lontai törte meg.

– Nem fáradt? – kérdezte.

– Nem – mondta a fiú kurtán, és cigarettára gyújtott.

– Kellemetlen lehet ilyen hóesésben vezetni, ugye?

– Kellemetlen.

Miklós elhatározta, hogy nem hagyja most már abba a beszélgetést.

– Harckocsit vezetett már?

– Még nem vezettem.

– Nem zavarja, ha rágyújtok?

– Én is dohányzom.

Miklós cigarettára gyújtott.

– Bocsáss meg, Zsóka, meg sem kérdeztem, hogy rágyújtasz-e?

– Van nálam cigaretta, köszönöm. – Endréhez fordult. – Letöröljem az ablakot?

– Majd én letörlöm.

Ezer és ezer hópehely kavargott a lámpák fényében, úgy tűnt, mintha apró, fényes szárnyú pillék repülnének a kocsi ablakának.

– Kérdezhetek valamit?

– Én csak honvéd vagyok – mondta Endre. – Maga alezredes. Ki vagyok szolgáltatva, muszáj válaszolnom, ha kérdez.

– Tehát ha civil lennék, nem válaszolna?

– Most nem ülne a kocsiban.

– Nem hozott volna el?

– Szórakozni akar velem?

– Fenét akarok szórakozni.

– Akkor meg mit akar?

– Mondja, barátom, magának eszébe sem jutott, hogy a húga meg én őszintén szeretjük egymást?

Endre nem válaszolt.

– Bandi – szólalt meg Zsóka is –, én megértelek, de nincs igazad, ha arra gondolsz…

– Nem gondolok semmire. Nekem nincs beszélnivalóm veled. Tehát hagyj békén. Maga pedig, alezredes elvtárs, ne éljen vissza a helyzetével. Nem szeretnék idő előtt hadbíróság elé kerülni.

– Értem, fiatalember. Remélem, ha megnyugszik, elbeszélgetünk egy–két dologról. Még csak annyit, aztán egy időre be is fejezem magával a társalgást, bármennyire is hihetetlenül hangzik, a húga és köztem nem történt semmi, tehát ok nélkül haragszik Zsókára. Ezt meg kellett mondanom. Ha ítéletet akar alkotni rólam, ne önmagából induljon ki. Most pedig vezessen, de lehetőleg óvatosabban, nem szeretném kitörni a nyakam.

A motor egyenletesen duruzsolt, a fűtés jól működött, az ablak nem jegesedért el. Szerencséjük volt, eddig olyan hóakadályba nem ütköztek, ami megállásra késztette volna őket.

„A strici még hazudik is – gondolta Endre. – Ismerem én az efféle trükköket. Megbeszélték Zsóval, hogy mit mondjanak. Nem történt semmi. Ott fekszik mellette kombinéban egy lány, és nem történt semmi. Lefizeti a portást, nem jelenti be magát, és van pofája azt állítani, hogy semmi sem történt. Vigyem el Zsót orvoshoz, és vizsgáltassam meg, hogy szűz-e még? Hülyének nézne. Vagy azt hiszi, hogy dedós vagyok, nekem még nem volt dolgom nővel? Semmi sem történt?”

Később Zsóka csendesen sírni kezdett, és megint csak a lányra kellett gondolnia. „Most mi a jó istenért sír? Miért idegesíti fel? Még neki van sírnivalója?” Az persze eszébe sem jutott, hogy Zsóka az anyjára gondolt, és azért sír. Bekapcsolta a rádiót, keresgélt az állomások között. Az egyik állomáson zene szólt. Egy ideig hallgatta, aztán lelkifurdalást érzett. „Lehet, hogy az anyám épp most haldoklik, én pedig tánczenét hallgatok.” Kikapcsolta a készüléket, és figyelte az utat, „Csak ne akkor haljon meg, ha én is ott vagyok. Nem bírnám végignézni a haldoklását. És hogy lesz ezután? Hogyan fogunk élni anyám nélkül? Ha meghal, esküszöm, hogy megkeserítem apám életét. Visszafizetem neki mindazt a szenvedést és kínt, amit anyámnak okozott. Változtatok az életmódomon. Cinikus vagyok? Majd én megismertetem vele a cinizmust. Eddig védtem őt, de ezentúl ennek is vége. Ott fogom kompromittálni Varjas urat, ahol csak tudom. Csak azt tudnám, hogy apám hogyan jutott idáig.” Hirtelen eszébe jutott Dömösivel való találkozása. Tőle is ezt kérdezte, amikor felkereste, hogy bocsánatot kérjen tőle.

Dömösi Óbudán lakott a kísérleti lakótelepen. Endre természetesnek tartotta az ötvenéves férfi mogorva viselkedését. Csak azt nem értette, hogy a férfi édesanyja, a hajlott hátú öregasszony miért néz rá olyan ellenségesen, amikor megtudta, hogy ő Varjas Géza fia.

– Nem ismered meg? – kérdezte a férfi.

– Honnan ismerném meg? Kölyök volt, amikor utoljára láttam.

Bementek Dömösi egyszerűen berendezett dolgozószobájába, ö szembe ült az ablakkal, rálátott a Táborhegy lejtőire, a férfi az íróasztaltól jobbra, egy öblös fotelben; Endre úgy látta, hogy nem bánná, ha anyja magukra hagyná őket, de az öregasszonynak esze ágában sem volt, hogy kimenjen.

– Hány éves vagy? – kérdezte Dömösi néni, és rendezgetett az asztalon.

– Most érettségiztem. – Az asszonyról a férfi napsütötte arcába nézett. Bal halántékán észrevett egy sarló alakú forradást. Az is feltűnt, hogy mennyire remeg a keze. Cigarettával kínálta, de ő nem gyújtott rá. Az öregasszony ellenséges tekintete zavarba hozta, nem tudta, hogyan kezdje el a bocsánatkérést. Elhatározta, hogy addig vár, amíg az öregasszony ki nem megy a szobából. Dömösi észrevette a zavarát, a segítségére sietett.

– Magunkra hagynál, anyám?

Az öregasszony felállt, és látszott az arcán, hogy megsértődött. Dömösi békítően utánaszólt:

– Ne haragudj, anyám, de vannak dolgok…

– Jó, jó, nem akarok én zavarni. Tudom, hogy csak arra vagyok jó, hogy dolgozzak látástól vakulásig. – Kiment, becsapta az ajtót.

Dömösi megcsóválta a fejét. Remegő kézzel a hamutartóra tette a cigarettáját.

– No – nézett rá –, miért akarsz beszélni velem?

– Szeretnék bocsánatot kérni. Nagyon sajnálom a történteket.

Dömösi megtapogatta az állát, tekintete bánatos, végtelenül szomorú lett.

– Hát igen – mondta nagyon halkan –, nem volt fair dolog. Gyanútlan embert leütni, nem nagy dicsőség. – Felvette a cigarettáját, félrefordította a fejét, és kinézett az ablakon. – Sajnos, az emberek nagyon gyakran nem az értelmüket használják, hanem az öklüket. Ez pedig nem szerencsés dolog. Ütni, fiam, csak a végső esetben szabad. – Homlokán kivörösödött a sarló alakú forradás. – Mit sportolsz?

Elmondta. Kicsit dicsekedve mesélte, hogy ütőerejét már nemegyszer megdicsérték az edzők. De ennek ellenére nem szeret verekedni, gyűlöli az erőszakot. Bokszolni is csak azért tanult, mert sok a huligán, és Zsót neki kell megvédenie. Megpróbálta elmondani, hogy mit érzett, amikor várt, és Zsó nem jött haza. Úgy látta, hogy Dömösi tekintete melegebb lett, és amikor arról mesélt, hogy mennyire félti a húgát, még mosolygott is. Aztán észre sem vette, hogy belemelegedtek a beszélgetésbe. Remekül érezte magát, úgy tűnt, mintha a férfi már nagyon régóta a barátja lenne. Talán ez volt a magyarázata, hogy megkérdezte:

– Tessék mondani, mi történt akkor húsvétkor apám és Dömösi elvtárs között?

Dömösi hirtelen elkomolyodott.

– Nézd, apád és én valamikor jó barátok voltunk. Ez a barátság, ha jól visszagondolok, negyvenkilencig nagyon zavartalan volt. Kálmán bátyád a honvédségnél, én a rendőrségnél szolgáltam, de elég gyakran összejöttünk. Nem nálatok, ezért nem emlékszel rám. Negyvenkilencben engem és Kálmán bátyádat a Rajk-ügyben letartóztattak. Azóta hidegültünk el apádtól.

– De miért?

– Ezt majd apádtól kérdezd meg.

– Apám nem tárgyal velem, gyereknek tart. Én azért utálom a felnőtteket, mert nem őszinték.

– Engem ez a vád nem illet, édes fiam. Hogy jövök én ahhoz, hogy apádról véleményt mondjak neked, amikor az én véleményem negatív. Neked, fiam, nem velem van elszámolnivalód, hanem az apáddal. Amit én meg akartam mondani neki, azt megmondtam. Tisztességes dolog lenne, ha én most apdat befeketíteném?

Ebben a pillanatban kicsapódott az ajtó, és Dömösi néni rontott be. A felháborodástól csak dadogva tudott beszélni.

– Majd én befeketítem azt a hálátlan csibészt. Még te véded?

Dömösi felállt.

– Anyám – mondta határozottan –, te ne avatkozz bele. Ez a dolog nem tartozik rád.

Az öregasszony háta még jobban meghajlott, ősz haja szétbomlott, s mintha ő ott sem volna, a fiára támadt.

– Nem rám tartozik? Azt mondod, nem rám tartozik? Akkor hát kire? Amikor a szart pucoltam utána, az rám tartozott? Amikor tőled meg saját magamtól vontam meg az ételt, hogy enni adjak neki, az rám tartozott? A börtönbe jártam utána, jobban aggódtam érte, mint a saját édesanyja, és azt mondod, hogy nem tartozik rám?

– Anyám, nagyon kérlek, hagyd abba.

– Nem hagyom, nem hagyom abba. Nekem itt ne parancsolgass. Tudja meg mindenki, az egész világ, a saját fia, hogy Varjas Géza rongy ember…

– De hát ez nem tartozik a fiára! Nem érted? Hát mi jó abban, ha meggyűlölteted vele az apját?

Már a száján volt, hogy kimondja, nem kell meggyűlöltetni, hiszen gyűlöli, és már régóta, de nem tudta kimondani idegenek előtt. Hallgatott, mellében érezte a fájdalmat, hogy olyasmit fog megtudni az apjáról, amiért neki kell szégyenkeznie. Félt, és mégis kimondhatatlan szenvedély sarkallta az igazság utáni vágyát.

– Tessék csak elmondani mindent. Tudnom kell, hogy mit követett el az apám. Tudnom kell…

De az öregasszony hirtelen elhallgatott. Mintha mély álomból ébredt volna fel, kábán meredt rá, szája kifehéredett, sovány teste remegett.

Dömösi hozzáugrott, átkarolta.

– Rosszul vagy? Gyere, ülj le, anyám. – Leültette a nehezen lélegző asszonyt, vizet hozott neki és valami csillapítószert, neki pedig odasúgta, hogy menjen el.

Nem tehetett semmit, távoznia kellett.

Nagyon felzaklatta ez a jelenet. Egyenesen Kálmán bácsihoz ment, és elmesélte, hogy mi történt Dömösiéknél.

– Kálmán bácsi, tudni akarok mindent.

A nagybátyja a nyitott ablaknál állt. Ráncos arcán elsötétedtek a mély barázdák. Ő felállt, és odament a magas, szikár emberhez. Megfogta izmos, kemény karját.

– Én addig nem megyek el innen, amíg meg nem tudom az igazat.

– Az igazat sohasem fogjuk megtudni – mondta Kálmán bácsi. – Menj haza, Bandi. Felejtsd el, ami történt.

– Nem megyek. És nem akarom elfelejteni a történteket Nem tudom elfelejteni.

– Hát jól van – mondta Kálmán bácsi és megfordult. –Lehet, hogy neked van igazad, lehet, hogy hasznodra válik, ha megtudod apád disznóságait. – Bort hozott ki a kamrából és két poharat. – Iszol?

Már csak azért is ivott, hogy kedvébe járjon az öregnek.

– Géza előbb ismerte Dömösiéket, mint én. A Népszavánál ismerték meg egymást. Akkor már Pesten éltünk mindketten. Nagyanyád meg nagyapád cselédek voltak egy tanyán, Cibakháza mellett. Én kubikoltam az építkezésnél, apád meg segédmunkás volt a Franklinban. Jancsi ott volt betűszedő, ő vitte oda apádat is. Mindhárman részt vettünk a mozgalomban. Apád abban az időben igazi forradalmár volt. Jancsi is írt, rendszeresen közölték a novelláit. Apádat tehetségesebbnek tartották. Aztán sokat voltunk munka nélkül. Apád Dömösiéknél lakott, Erzsi néni mosott rá, amikor nem volt pénze, ápolta, ha beteg volt. Úgy szerette, mint édes gyerekét. Néhányszor börtönbe kerültünk, Erzsi néni akkor sem hagyott magunkra. Ez hát a múlt röviden. Én csak annyit mondhatok, hogy azokban az években apád igazán szerette Jancsi anyját. Ez tény. A felszabadulás után nem mi döntöttünk a sorsunkról, hanem a párt. Mi engedelmeskedtünk. Hármunk közül apád futott ki, neves közéleti férfi, országgyűlési képviselő lett. Bár maradt volna inkább csak író. Mi börtönbe kerültünk. Természetesen Erzsi néni segíteni akart a fián Felkereste Gézát. Helyesebben fel akarta keresni, de apád nem fogadta őt. Ezt Erzsi néni nem tudja megbocsátani. Hogy most húsvétkor mi történt apád és Jancsi között, nem tudom. Illetve annyit hallottam, hogy apád féltékeny volt Jancsi irodalmi sikereire és ott fúrja, ahol erre alkalma nyílik. Nézd, fiam, apád egy nagy szemétláda lett. A többit kérdezd meg tőle.

– Kálmán bácsin sem segített?

– Nem. De ezt én nem rovom fel neki, hiszen mit tudott volna tenni. Semmit. Azt már nehezebben bocsátom meg neki, hogy bűnösnek tartott. Az ellenforradalom idején meg összeroppant. Nem lehetett beszélni vele. Szóval nem vagyunk jóban. De hát ezt te is nagyon jól tudod. Ő engem szektás hülyének tart, én pedig őt kispolgárnak.

Kábultan ment haza. És azóta sem került rá sor, hogy apjával ezekről az évekről elbeszélgessen.

A fiú szeme már kifáradt; a lámpák fénysugara nem bírta áttörni a szikrázó hófalat, tizenöt-húsz méternél előbbre nem látott, ez a távolság viszont már hatvan kilométeres sebességnél sem volt elegendő a biztonságos fékezéshez. Bármennyire sietett is, hogy minél hamarabb hazaérjen, csökkenteni kellett a sebességet. Szerencséjükre az út nem volt forgalmas, s így egyenletesen haladtak.

„Azt hiszem, itt az ideje – gondolta –, hogy apámmal komolyan beszéljek. Tisztáznunk kell sok mindent. Tulajdonképpen én még nem kértem tőle soha semmit, de most megmondom neki, hogy szereltessen le. Végeredményben ő mindent el tud intézni, amit akar. Ezek, úgy látszik, elaludtak.” Oldalt nézett, homályosan látta Zsóka arcélét. A lány nem aludt. Az utat nézte és gondolkodott.

Későn érkeztek. Anyjuk a kórházba szállítás után félórával meghalt. Búcsúlevelében csak annyit írt. „Bocsássatok meg, nem bírtam tovább. Azért választottam a karácsony előtti napot, hogy soha ne feledjetek el.”

Apjuk elmondta, hogy éjfél után néhány perccel jött haza. Az asszonyt a fürdőszobában találta összeesve. Még élt, de eszméletét nem nyerte vissza. Megmérgezte magát.

– Az orvosok azt mondják, hogy megbánta. Az altatókat az ágyban vette be, s amikor rosszul lett, meg akarta hánytatni magát. De csak arra volt ereje, hogy kimenjen a fürdőszobába. – Varjas lehajtotta a fejét, haja a homlokába hullott. Endre úgy látta, hogy évekkel megöregedett, puha arca hamuszürke volt, kivörösödött szeme alatt megduzzadtak a tasakok. A szalonban ültek. Hajnalodott, de odakünn még éjszakai sötét volt. A szél már nem fújt, halotti csend omlott rájuk.

Endre törte meg a hallgatást.

– Mikor lesz a temetés?

– Az ünnepek után.

– Nekem hétfőn vissza kell utaznom. Hétfő reggelig kaptam szabadságot.

– Itt kell maradnod a temetésen. Délelőtt majd beszélek valakivel a HM-ben, hogy hosszabbítsák meg a szabadságodat. Menjetek lefeküdni. – Mélyet sóhajtott. – Én még fennmaradok, összeírom, hogy mi mindent kell csinálnunk.

Zsóka fázósan megborzongott.

– Nagyapának meg Olga néninek telefonálni kell Párizsba – mondta.

– Már telefonáltam. Egy órával ezelőtt beszéltem velük. Ma reggel vízumot kérnek, és azonnal jönnek. Szólj majd, hogy beszéljek a Külüggyel.

Zsóka hirtelen felállt. Szeme lángolt a belső felindulástól. Mereven az apjára nézett.

– Remélem, tudod, hogy anyát te kergetted a halálba. Még ma is élne, ha te nem aláztad volna meg nap mint nap a förtelmes nőügyeiddel.

Varjas döbbenten nézett a felindult lányra. A meglepetéstől nem tudott szólni. Felkészült arra, hogy Endre majd nekitámad, de arra nem számított, hogy Zsóka kezdi el.

– Most majd megjátszhatod a gyásztól megrendült nagy írót. De vedd tudomásul, hogy a temetés után én azonnal elköltözöm hazulról. Nem akarom megérni azt a napot, amikor a vacak kis nőidet idecipeled.

– Zsó – mondta erélyesen Endre. – Megőrültél? Hagyjuk egyelőre ezeket a dolgokat…

– Nem hagyom. És te engem ne leckéztess. Elegem volt belőled is. Tudom, hogy mit csinálok.

A férfi még mindig nem jutott szóhoz. Mintha teljesen összetört volna, megroggyantan ült a fotelben, és bamba, üres tekintettel nézett hol a lányára, hol pedig Endrére. Csak ádámcsutkája és arcizma mozgott ütemesen.

Endre a húgához lépett.

– Figyelj rám, Zsó – mondta halk, határozott hangon. – Biztosan tudod, hogy mit csinálsz. De ne most. Tudom, hogy mit érzel. Nekem sem mindegy, ami történt, gondolom, apának sem. Ne marjuk egymást. Most ne… Menj és feküdj le. Vegyél be altatót. Reggel majd megbeszéljük, hogy mit kell csinálnunk.

A lány nem bírta fékezni magát, görcsösen és viharos erővel felsírt, arcát Endre mellére hajtotta. Érthetetlen szavakat mormolt, kezét a szeméhez szorította.

Endre megnyugtatóan átölelte, simogatta a hátát, és már elfelejtette a szombathelyi találkozást, a fárasztó és néma autóutat, csak azt érezte, hogy Zsónak fájdalma van, szenved, és tőle vár erőt, megnyugtatást.

– Na, Zsó – suttogta –, ne sírj… Ezzel már nem segíthetsz… Zsó, hallod, mit mondok? Na gyere, gyere szépen…

Átkísérte a szobájába, lefektette a vetetlen ágyra.

– Feküdj le.

De a lány sírása egyre hevesebb lett, egyre inkább fájdalmas jajgatásba csapott át, és Endre minden próbálkozása, hogy megnyugtassa, meddőnek bizonyult. Csillapítót akart a szájába kényszeríteni, de a lány visszaöklendezte. Vizes borogatást tett a szívére, de az sem használt. Végül is orvost kellett hívni. De még az injekció hatására is csak nagy sokára aludt el.

Szerdán volt a temetés a Farkasréti temetőben. A kemény, felhőtlen égbolt áttetszően tiszta volt, a fákra és a sírokra hullott hótakaró olyan patyolatfehér volt, mint a selyemmel áttört szemfedő, a csillanó hószemecskék szikrázva verték vissza a hideg, téli napfényt.

A halottasház szűknek bizonyult, több száz gyászoló kint rekedt a behavazott térségen. A koszorúk és virágcsokrok tucatjai teljesen elborították a ravatalt, az élővirágok illata összekeveredett az égő olaj szagával. A fali csillárok és a koporsó oldalán felállított villanyégők fényei megvilágították a gyászolók sápadt, ünnepélyesen komoly arcát.

Endre, mintha őrségben lenne – ott állt mozdulatlanul a ravatal lépcsőjénél, és anyja kisimult, bánatosan szép arcát nézte. Aztán az apjára siklott a tekintete, aki a másik oldalon állt, és gépies mozdulatokkal köszönte meg a barátok és az ismerősök együttérzését. Zsóka, teljes gyászban a családtagokkal, a fal mellé húzódott, arcát megdöbbentően szépre festette a fájdalom. Halkan beszélgetett nagyapjával, az elfranciásodott Spitzer Alfréddel, aki ide utazott Párizsból, hogy elkísérje utolsó útjára megtagadott lányát. A jó testvér, a légiesen sovány Olga néni, férje karjára támaszkodva könnyezett. Szemközt velük, a másik oldalon a cibakházi nagyszülők ültek. Szótlanul osztoztak fiuk gyászában, és a sokat szenvedett öregasszony önmagában imádkozva arra kérte az Urat, hogy viselhesse ő a fia bánatát. „Uram Jézus, nyugtasd meg őt, adj békességet a szívébe, ne hagyd, hogy Gézám szenvedjen.” Kálmán, a másik fiú, anyja gyenge vállán nyugtatta nehéz, csontos kezét.

Endre gondolatai csapongva szálldostak, agya talán sohasem volt ennyire fogékony, mint ezekben a percekben, élesen rögzítette az alig észrevehető mozdulatokat, a szempillák rebbenését, a szájak és az arcizmok rezdülését, a szemekből lepergő könnyek fénylő csorgását. A hangszóróból halkan szólt Mozart Requiemje, de ő hallotta a zene hangja közt a gyászolók halk susogását.

Aztán csend lett, majd megszólalt az énekkar. Endrét elárasztották a gyászdal hullámai, összecsaptak a feje felett, s hirtelen, miként a fulladozónak, elállt a lélegzete, kínzó fájdalom hasított a mellébe, szeretett volna felüvölteni, panaszosan felsírni: „Ne csúfoljátok meg anyám emlékét! Menjetek innen, nincs jogotok, hogy itt álljatok, hazugság minden mozdulat itt, minden érzés, a suttogó jajongás is az, nem őszinték a sóhajok sem.” Lehunyta a szemét, mélyet lélegzett, zsebkendőjével megtörölte izzadó homlokát. „Kínzás ez a szertartás – gondolta –, emberkínzás és képmutatás. Zsónak és nekem lenne csak jogom, hogy vele legyünk. – A halottra nézett. –Csak mi szerettük őt tisztán és önzetlenül. Apám most görcsösen felsír, de akkor nem sírt, és nem gondolt rá, amikor a szeretőjét ölelgette. Folynak a könnyei, de a lelke mélyén talán örül, s arra gondol, hogy most már szabad lesz. Nem hiszek a könnyeinek. És nagymamám könnyeinek sem hiszek. Életében sem szerette őt, miért szeretné most? Anyám csak kisasszony volt, a naccsága, az úri dög, aki el akarja idegeníteni tőle a fiát. Most miért sír? Kit sirat? Nem anyámat, az biztos. Sír, mert most sírni illik… Ó, hogy megvetem őket! Én már biztosan megszököm ebből az országból. Még nem tudom hogy hova fogok menni, de elmegyek. Valahová, ahol nem ismernek…”

Gondolataiból a hirtelen beállott csend zökkentette ki. Aztán valaki felsírt: Jaj, istenem! A hang a háta mögül tört fel, valószínűleg Olga néni volt. Aztán előrelépett az írószövetség elnöke, s a barátok nevében rövid búcsúztatót mondott. „Írófeleség voltál, ami annyit jelent, hogy te is ott vagy láthatatlanul a megalkotott művekben. Te mondtad mindig, hogy írófeleségnek lenni hivatás, áldozatvállalás és lemondás, mert az író, aki az egész népet szolgálja, nem lehet egyedül csak az asszonyáé. Miért tetted, amit tettél, örök titok marad, de számunkra intő példa lettél, hogy az alkotás lázában sem feledkezhetünk meg legközvetlenebb munkatársunkról, ne engedjük, hogy csak éltető árnyékként kövesse nehéz, göröngyös utunkat, emeljük magunk mellé a napfényre…”

Apját figyelte. Már nem sírt, szeme szárazon fénylett, fejével alig észrevehetően bólogatott. Minek ez a sok beszéd – gondolta a fiú –, legyen már vége.

A sírnál újabb beszéd következett. A kerületi Nőtanács nevében búcsúzott egy kövér asszony.

„Nem az anyámat, egy típust temetnek. Lehet, hogy a temető másik sarkában ugyanezzel az előregyártott beszéddel búcsúztatnak egy másik halottat.”

Döngve hullottak a göröngyök a koporsóra. Ez volt talán a legfájdalmasabb pillanat. A furcsa, dübörgő hangok áthallatszottak az énekkar gyászdalán. Zsóka felsírt, megkapaszkodott Endrében.

A temetés után Varjas, hogy sértődés ne legyen, apósát, Olgát és szüleit vitte haza a kocsival. Zsóka és Endre majd hazamennek taxin. A temető bejáratánál Endre észrevette Lontai Miklóst. Alig ismert rá, annyira megváltoztatta külsejét a civil ruha. A férfi Zsókához lépett.

– Szervusz, Zsóka.

– Szervusz.

Kezet fogtak. A lány arra számított, hogy a férfi együttérzéséről fogja biztosítani, hiszen az a szokás ilyenkor, de Miklós egyetlen szót sem szólt a gyászról, egészen hétköznapiasan viselkedett.

– Velük mégy haza? – kérdezte, és a Mercedes körül állók felé intett a szemével.

– Bandival megyek taxin.

– Hazaviszlek. Szólj a bátyádnak.

– Kocsival vagy?

– Azzal.

– Jó, mindjárt szólok. – Nézte a búcsúzkodó társaságot. Nagyszülei éppen most ültek be a kocsiba, hátul a három öreg ült, elöl pedig apja és Olga néni a férjével.

– Mégiscsak volt értelme anyám halálának – mondta a lány.

– Az efféle halál mindig értelmetlen – mondta Miklós.

– Nem, hiszen a nagyszüleim most találkoztak először életükben. Anya összebékítette őket. Várj, azonnal visszajövök.

Endréhez sietett. A fiú egyedül állt, a lassan gördülő kocsi után nézett. Zsóka megérintette a karját.

– Gyere, Bandi, Miklós hazavisz kocsival.

Endre a türelmesen váró férfira nézett.

– Menj csak – mondta. – Nekem még dolgom van. Otthon találkozunk.

– Bandi… – Azt akarta mondani, a kedvemért, de a fiú mogorva tekintete elnémította. – Ahogy gondolod. Akkor szervusz. – Visszament Miklóshoz.

– Nem jön.

– Sejtettem.

Miklós intett a gépkocsivezetőnek, a fekete Volga melléjük suhant. Beszálltak, Miklós előreült, a lány hátra.

– Visszamész a minisztériumba?

A férfi az órájára nézett.

– Azt hiszem, nem megyek vissza.

A fiatal, fekete bajuszos gépkocsivezető halkan megszólalt.

– Hova megyünk, alezredes elvtárs?

Miklós a lányra nézett.

– Én szívesen sétálnék egyet, de olyan helyen, ahol kevés az ember.

– Mondd meg, hogy hova akarsz menni.

Zsóka gondolkozott néhány pillanatig.

– Menjünk a Pasaréti útra, aztán útközben kiszállunk majd valahol.

A Hidász téren állt meg az autó.

Miklós aláírta a menetlevelet, elbúcsúzott a gépkocsivezetőtől, majd sétálva megindultak az enyhén emelkedő Hidász utcán felfelé. A nap már eltűnt a hegyek mögött, vörösre festette az eget. Hidegebb lett, fagyos hó csikorgott a lépteik alatt.

A lány elgondolkodva nézett maga elé. A lábnyomokban tompán fénylett a megfagyott hólé.

– Nem tudsz valami albérleti szobát?

– Az meg mi a csudának kell?

– El akarok költözni hazulról.

Miklós megállt.

– Na ne bolondozz.

– Komolyan beszélek. Az ünnepek alatt alaposan átgondoltam mindent. Elhatároztam, hogy a temetés után elköltözöm hazulról.

– De miért?

– Nem akarok otthon maradni. Nem tudok megbocsátani apámnak, s annak nem lenne értelme, hogy kikészítsük egymást idegileg.

– Mit nem tudsz megbocsátani apádnak?

– Anyám halálát. Ő kergette az öngyilkosságba.

Lassan lépkedtek a síkos úton.

– Zsóka, én nem akarok beleszólni a családi ügyeitekbe, de gondold meg jól, mielőtt valami ostobaságot csinálsz. És ne légy igazságtalan apádhoz.

– Mindent meggondoltam. És nem vagyok igazságtalan.

– Mi az, hogy apád kergette a halálba anyádat? Ne haragudj, Zsóka, de én ezt nem hiszem. Várj, ne szólj közbe. – Átkarolta a lány derekát. Zsóka nem tiltakozott. – Én csak futólag ismertem édesapádat, de nem tudom elhinni, hogy ő a viselkedésével vagy mással a halálba kergessen bárkit. Mi nagyon hajlamosak vagyunk arra, hogy azonnal bűnbakot keressünk, súlyos ítéletet mondjunk. Figyelsz?

– Figyelek.

– Én nem vagyok merev, elképzelhetetlennek tartok olyan szituációt, hogy valakinek nem lehet más választása, csak az öngyilkosság. De hadd tegyem hozzá azonnal, nem hiszem, hogy anyád ilyen szituációba került. Hiszen nektek mindenetek megvan.

– És a megalázás?

– Ne tréfálj, Zsóka. Te hagynád, hogy téged valaki megalázzon? Csak azt az embert lehet megalázni, aki hagyja, hogy megalázzák. És a megalázásból kivezető út az öngyilkosság? Ugyan már. Nem akarom megbántani édesanyádat, de azt hiszem…

– Semmit sem tudsz, csak beszélsz.

– Jó, akkor nem beszélek. Költözz el. Néhányan azt fogják mondani, ez igen, ez a Varjas Zsóka karakán lány. De azt mondd meg, hogy miből fogsz megélni? A legócskább albérleti szoba háromszáz forintnál kezdődik. És hol van még az élelem, a ruházkodás? Mennyi a havi jövedelmed? Úgy gondolod a szakítást apáddal, hogy a pénzét elfogadod? De miért fizetne neked, amikor ott van a ragyogóan berendezett villátok? Gondolkozz, mielőtt valami őrültséget csinálsz.

Zsóka elgondolkodva hallgatta a férfi józan érveit. Minden szava igaz volt, és csak most döbbent rá a teljes kiszolgáltatottságára. Érezte, hogy tehetetlen apjával szemben. A szakítás annyit jelentene, hogy egy merőben új, minőségileg is más életet kellene élnie. „Igaza van Miklósnak – gondolta. – Ha elköltözöm otthonról, nemcsak apámat kell otthagynom, hanem az egyetemet is. Munkát kell vállalnom, hogy megélhessek. De én nem akarom abbahagyni a tanulmányaimat.”

– Azt hiszem, igazad van – mondta Miklósnak. – Meg kell alkudnunk az élettel. Teljesen ki vagyok szolgáltatva apámnak. Azt tehet velem, amit akar.

– Mondhatnám azt is, hogy menj férjhez. De nem mondom, mert az is kiszolgáltatottságot jelent. Legalábbis addig, amíg tanulsz. Azt tanácsolom, hogy beszélj apáddal. – Befordultak az Orsó utcába. Feltámadt a szél, a fagyos levegő megcsapta arcukat. Zsóka fázni kezdett, szorosabban bújt a férfihoz.

– Miklós, te sohasem hittél istenben?

– Dehogynem. Nyolc- vagy tízéves koromig. De miért kérdezed?

A lány elábrándozva a távolba nézett.

– Most nagyon bánom, hogy nem vagyok vallásos. Olyan jó volna hinni, hogy van túlvilág, és anyám most ott van. És abban a reményben ringatnám magam, hogy halálom után találkoznék vele. Tudod, hogy én nagyon félek a haláltól? Miért kell meghalni az embereknek? Hát nem szörnyű? Csak azért élünk, hogy meghaljunk? Mennyi minden van a világon, amit még nem ismerünk…

Miklós természetesnek tartotta, hogy Zsókát most ezek a gondolatok foglalkoztatják. Néhány hónap múlva egyre ritkábban fog gondolni anyjára. Akkor a mennyország sem jut majd az eszébe.

A Fenyves utca sarkán egy pillanatra megálltak. Zsóka arra gondolt, hogy nem szívesen megy haza, mit kezdjen az öregekkel. A Spitzer nagyapja neki teljesen idegen, mert jószerint még beszélgetni sem tud vele, nem azért, mert az öreg elfelejtette a magyar nyelvet, hanem azért, mert nincs közös témájuk. Anyjáról beszélgessenek? Minek?

– Miklós, te tudnál idegenben élni?

A férfit meglepte a lány kérdése. Furcsa, minden átmenet nélkül tér át egyik témáról a másikra. Az előbb még a mennyország foglalkoztatja, most meg az idegenben való élés.

– Nem tudom. Ezen még nem gondolkoztam

– Te hány évig éltél Moszkvában?

– Négy évig. De nem tudtam megszokni. Igaz, az nem mérvadó, mert nagyon elzártan éltünk, és tanulni kellett…

– Nagyapám negyvenötben ment Franciaországba. Azóta nem volt itthon. Biztosan megszokta már… Nem jössz be? Főzök egy kávét vagy teát. Szeretném, ha bejönnél.

– Nem akarok zavarni.

– Engem nem zavarsz.

– Hát jó, ha akarod.

A lány kinyitotta a kaput.

– Gyere – mondta –, és megfogta a férfi kezét. – Nem tudom, miért, de most nagyon jó, hogy itt vagy…

Györgyi meglepődve nézett a fiúra. Az előszobából meleg ömlött a hideg lépcsőházba.

– Gyere be, gyere már.

Endre azonban csak állt, és idegenkedve nézte a koromfekete hajú lányt. Amikor legutoljára találkoztak, a lány haja aranyszőke volt. Györgyi nevetett.

– Na, mi van veled? Megkövültél? – Endre belépett, s a lánynak akkor jutott eszébe, hogy a fiú nyilván a temetésről jött. Elszégyellte magát. – Bocsáss meg. Elfelejtettem, hogy ma volt a temetés. Vedd le a kabátodat.

A lány szobájából tánczene dallamai szűrődtek ki. A fiú felfigyelt, abbahagyta a vetkőzést,

– Vannak nálad? – kérdezte gyanakodva.

– Blanka meg a fiúja. Anyámék a Tátrában vannak, csak holnap jönnek haza. Na, vedd le már a kabátodat.

Endre felakasztotta a köpenyét a fogasra. „Hülye vagyok gondolta –, a kabátokról kitalálhattam volna, hogy Györgyi nincs egyedül.”

A lány belépett. Fekete lastex nadrágja és világoskék gyapjúpulóvere szorosan tapadt a testéhez. Erősen kifestett szemét szűkre zárta, mint a rövidlátók.

– Még nem láttalak katonaruhában. Klasszul nézel ki. És én hogy tetszem? – kidomborította mellét, karját széttárta.

Valaki bentről hangosan kikiáltott.

– Mi van, Györgyi? Jött valaki?

Endre megismerte Blanka kellemetlen orrhangját.

– Bandi jött – kiáltott vissza a lány. – Mindjárt bemegyünk.

– Mikor festetted be a hajad?

– Az ünnep előtt. Nem áll jól?

Endre megvonta a vállát.

– Szokatlan. Tudod, hogy nem tetszenek a fekete nők. Nem zavarok?

– Nem. Miért zavarnál… – De ezt nem valami meggyőzően mondta, s Endre azt is észrevette, hogy Györgyi zavartan viselkedik.

Átmentek a nappalin, erősebben hallatszott a zene. A fiú egy másodpercre megállt, körülnézett. „Tisztaság, kínos rend, mint mindig. És új tévékészülék.” A lányra nézett. „Meg sem csókolt. Máskor alig bírom lefejteni a nyakamról.”

Györgyi megfogta a kezét, maga után húzta.

Blanka a heverőn feküdt, és egy hosszú hajú fiúval csókolózott. Észre sem vették, hogy Endréék beléptek, de az is lehet, hogy hallották, csak nem zavartatták magukat. Az ablaknál még egy ismeretlen, húsz év körüli fiú állt. Az asztalkán italosüvegek és poharak, ezüsttálcán aprósütemény, szendvics…

– Hé – kiáltott Györgyi –, smárszünet, vendéget hoztam.

A nagy hajú gyerek féloldalt fordult, és unottan hátranézett.

– Jé – mondta hanyag csodálkozással –, egy igazi katona.

Györgyi kikapcsolta a magnót. Kínos csend feszült közéjük.

– Ez Varjas Bandi – mondta. – Ő, ott az ablaknál, Bálint Feri, ez pedig Keserű Gyuri.

– És keserű vagyok? – kérdezte a nagy hajú, és lomhán felállt. Jóval alacsonyabb volt Endrénél és vékonyabb is, arca magán viselte a korán vénülő fiatalok petyhüdtségét és ráncait. Nem lehetett több húszévesnél. – Blanka, mondd meg nekem, van-e édesebb fiúcska nálam. Szevasz, katona. – Barátságosan kezet nyújtott. Az ablaknál álló fiú is előrejött. Sűrű, sötétvörös haja sápadt, márványfehér homlokába volt fésülve.

– Szervusz – mondta enyhén raccsolva, és előkelő mozdulattal előrenyújtotta kezét. Erős szorítása volt.

– Mit iszol, kiskatona? – kérdezte Keserű. – Van konyak, cseresznye és valódi szódavíz.

– Konyakot – mondta Endre, és leült az egyik alacsony zsámolyra. – Neked még nem is köszöntem, Blanka, szervusz.

– Szia. Már azt hittem, észre sem veszel.

Endre maga sem tudta, miért, gonoszkodni akart a kicsit kövérkés, szőke hajú lánnyal.

– Az igazat megvallva, nem vettelek észre. – Átvette Keserűtől a konyakot, és a lányhoz beszélve a nagy hajúra nézett. – Úgy maga alá gyűrt ez a deli legény, hogy nem látszottál. Ti nem isztok? – Megvárta, míg a többiek is töltöttek, aztán megemelte a poharát. – Egészségünkre.

– Csaó bambinák – mondta Keserű, és vigyorogva a lányokra nézett.

Ittak. Endre nagyon ellenszenvesnek találta a nagy hajú fiút. Nem tetszett, hogy Györgyi a sápadt arcú gyerekről nem tett említést.

– Valakinek a születésnapja van? – kérdezte.

– Miért – Györgyi a fotel karfájára ült, és átkarolta Endre vállát.

– Hát hogy így együtt vagytok?

– Ismerkedési délután, kis vitézem – mondta Keserű. Blankát az ölébe ültette, és csókolgatni kezdte a nyakát.

Blanka vihogott.

– Na, csiklandós vagyok.

Szabadulni akart a fiú öléből, de az ledöntötte a heverőre, rátapadt, kezét a lány blúza alá csúsztatta, és belemarkolt a mellébe.

– Csiklandós vagy, bambina? Igen? Hát ez remek.

Blanka nagyokat kacagott, magatartásán látszott, hogy tetszik neki a játék, élvezi a fiú közelségét. Egy ideig némán, aztán nevetve birkóztak, majd egyre halkult a nevetés, s mintha a többiek ott sem lettek volna, szenvedélyesen csókolóztak.

A sápadt arcú fiú megszólalt.

– Ez beleszámít a versenybe. Nézem az időt. – Az órájára nézett, felemelte a kezét, s mint az indító versenybírók, felemelt hangon mondta: – Most! Györgyi! Menj közelebb, ellenőrizd őket. – A lány felállt, a heverőhöz ment, leült a szőnyegre, és közelebb hajolt a csókolózók fejéhez. Bálint pedig az asztalka szélére ült, és az elképedt Endrének kezdte magyarázni, furcsa, izgatott suttogással. – Háromfordulós bajnokság. Az első fordulót mi nyertük Györgyivel. Tizenhét percig bírtuk. Ők csak tizennégyig, mert Blanka kifáradt.

– És mit kap a győztes pár?

– Előjogot nyer.

A fiú sápadt arcát halvány pír öntötte el, mint az ártatlan lányokét, amikor illetlen dolgokat közölnek velük. De az is lehet, hogy a versenyzés izgalma hozta lázba.

– Előjogot? – kérdezte Endre. – Mihez?

A fiú közelebb hajolt, mintha titkot akarna közölni vele.

– Párt választhat magának.

Endre egy pillanatig arra gondolt, hogy nem jól értette a fiú szavait. Zavartan nézett rá. Bálint arcán izgatott feszültség látszott.

– Benevezel? Ha megnyered, választhatsz Blanka és Györgyi között. Akit választottál, azzal elvonulhatsz a másik szobába.

Endre egyre hülyébben nézett a jól öltözött fiúra. Aztán lassan megértette a furcsa helyzetet. Különös társasjáték kellős közepébe cseppent. Mindig undorral hallgatta az efféle társasjátékokról szóló meséket. Nem volt prűd, a nemiséget természetesnek tartotta az ember életében, de nem szeretett beszélni róla. Hát még kérkedni vele.

Endre következetes volt; ha Györgyivel olyan házibulira vetődött el, ahol az ízlését sértette a többiek viselkedése, felállt és elment. Györgyi hasonlóképpen gondolkodott. Endrének éppen ezért volt most döbbenetes a lány viselkedése. Néhány pillanatig azon tűnődött, hogy mit tegyen, vonja felelősségre Györgyit? Kérjen tőle magyarázatot? Felesleges. Az első fordulót megnyerte Bálinttal. Tizenhét percig bírták, ő nem osztozik, nem vállalkozik a másodhegedűs szerepére. Végül is felállt, és anélkül hogy szólt volna, kiment az előszobába. Hallotta, hogy Györgyi utánaszaladt.

– Hova mégy? – kérdezte, és megfogta a fiú karját. Endre végignézett rajta, arcát gúnyos mosolyra torzította az elfojtott indulat.

– Keresek egy nívósabb kuplerájt. Ez nagyon alacsony színvonalú. – Levette a köpenyét a fogasról. – Mennyivel tartozom?

– Mi történt veled, Bandi? – A lány közelebb lépett. Arcán zavart idegesség látszott. – Te félreértetted a helyzetet –mondta halkan.

– Nem értek félre semmit. Legszívesebben leköpnélek, de tiltja a jómodorom. – Megragadta a lány karját, és oly erősen megszorította, hogy Györgyi felszisszent. – Kurva lettél? Nyilvánosházat csinálsz a lakásotokból? Mi az úristen történt veled? Smárverseny, háromfordulós bajnokság… Beteges hajlamú vagy? – Elhallgatott, mert az ajtóban megjelent Bálint, nyomában a hosszú hajú Keserű.

– Mi van, vitéz úr? – kérdezte a vékony termetű, kiélt arcú fiú. – Úgy kirohantál, mint ama Zrínyi Miklós Szigetvárból!

Endre elengedte a lány karját. A köpenyét a szennyesládára dobta, aztán előrelépett. Eltolta maga elől Bálintot, és Keserű elé állt.

– Ide figyelj, te hímringyó, szétverem azt a kiélt pofádat, ha még egyszer megszólalsz. – Felemelte a karját, de Bálint megragadta a csuklóját. Endre érezte a vörös hajú fiú erős szorítását.

– Na, gyerekek – mondta nagy nyugalommal. – Csak nem fogunk verekedni? – Keserűre nézett. – Ne heveskedj, és ne pimaszkodj, Gyuri, mert Varjas pillanatok alatt kifektet. Nekem pedig most egyáltalán nincs kedvem verekedni, tehát nem védelek meg. Nélkülem pedig viszont semmi esélyed sincs.

– Engedd el a csuklóm – mondta Endre.

– Természetesen. – A fiú elengedte a csuklóját. – De ne verekedjünk. Ez nem méltó a kultúremberekhez.

– Te kultúrember vagy?

– Miért ne lennék az? Persze ha nagyon felbosszantanak, olykor megfeledkezem magamról, de akkor is vigyázok arra, hogy ellenfelem képét kultúrkörülmények között csúfítsam el. Bár meg kell jegyeznem, nagyon undorodom az erőszaktól.

– Én meg tőled.

– Jaj, ne mondj ilyeneket…

– Elég legyen – mondta Györgyi, és a két fiú közé állt. – Menjetek haza, Feri. Menjetek…

– Na, ne tréfálj, Györgyi. Miért mennék haza, mikor remekül érzem magam. – Az órájára nézett. – Öt óra. Fél hatra jönnek a többiek is. Tíz embert nem csaphatunk be. Gondold csak el. Talán adósságokba verik magukat, hogy legyen egy jó estéjük. Italt, süteményt vásároltak. Hol fogyasszák el? A lépcsőházban? Meg különben is, meghívtad őket.

– Ne zavartassátok magatokat – mondta Endre. Megfordult, felemelte a köpenyét, belebújt. „Undorító, ócska alak vagyok – gondolta. – Gyáva szar, csak a szám nagy. Megcsinálom a nagy jelenetet, aztán kötekedem, akár az óvodások, de nem merem kiosztani ezt a sápadt képű fickót. Le kell lépnem, ha nem akarok nevetséges lenni.” Lassú mozdulatokkal gombolta a köpenyét, és titokban arra várt, hogy Györgyi marasztalni fogja. De a lány tehetetlenül állt, nem tudta, hogy mit tegyen. Nem zavarhatja el Bálint Ferit, mert megsértődik, Endrét viszont sajnálta, nyilván azért jött fel, hogy vigasztalja, megnyugvást keressen. Meg kellett volna írnia, hogy ő már egy hónapja Bálintba szerelmes. Az lesz a legokosabb, ha bemegy Blankához. Lehajtotta a fejét, megfordult, és bement a szobába.

Ott álltak hárman. Endre a lány után nézett, az undor és a vágy érzései összekeveredtek benne, ugyanakkor kimondhatatlanul szégyellte magát. Főleg azért, mert félt a magas, vörös hajú fiútól.

– Hát ez van, Varjas Bandi – mondta Bálint. – A nők kiismerhetetlenek. Nem érdemes miattuk erőszakoskodni. Tudomásul kell venni, hogy nemcsak ostobák, hanem, ahogy a népdal mondja, csapodárok. Ha bevonulok katonának, nekem is ez lesz a sorsom. Erre mondják, hogy katonadolog. – Keserű hülyén kuncogni kezdett. – Te ne vihogj, Gyurka, hanem menj be a lányokhoz. Na, mozgás. – Keserű intett Endrének.

– Szia, kisvitézem, katonadolog.

Egyedül maradtak… „Miért hagyom, hogy Bálint szórakozzék velem. Eddig sohasem éreztem ezt a furcsa bénultságot, amit most érzek. Fogva tart a tekintete, nem bírok megmozdulni, félek tőle, azt csinál velem, amit akar.”

– Ne érts félre – hallotta Bálint csendes hangját. – Nem akarlak cukkolni, ha nem tudnám, hogy Györgyi belém van esve, isten bizony, elmentem volna… Meg akartalak kímélni a csalódástól. Úgysem feküdt volna le veled, mert megtiltottam neki, és nemcsak szeret engem, hanem fél is tőlem.

Akart még valamit mondani, de erre már nem jutott ideje, mert Endre állon vágta. Aztán kinyitotta az ajtót, és a félelemtől megszabadulva kisietett a házból.

Gyalog ment haza a Belvárosból. A hideg levegő megnyugtatta az idegeit, indulata lassacskán felengedett. Vége – gondolta –, ezentúl egy gonddal kevesebb van. „Ne csapd be magad, öregem – vitatkozott magával. – Nem mindegy neked Györgyi elvesztése. Sokáig fog ez még fájni. Akarat kérdése. Nem tagadom, nagyon jó volt Györgyivel, szerettem is őt, de bevonulásom óta sokat nyugtalankodtam miatta. Nos, most már nem kell nyugtalankodnod. Tudomásul kell venned, hogy ez van. A nőket nem szabad komolyan venni. Gondold csak meg, mennyivel könnyebb lesz ezután a helyzeted. Amikor őrségben állsz, nem kell Györgyire gondolnod. Marhaság. Hagyjuk ezt a játékot. Szeretem Györgyit, és fáj, hogy elvesztettem. Jó volna zsebre dugott kézzel ballagnom. De nem lehet.”

Az Attila utcában bement egy presszóba. Kávét és konyakot kért. Körülnézett. A kályhánál négy-öt öregember ült. Türk Bertáról vitatkoztak.

Fizetett, és tovább folytatta a sétálást. Arra gondolt, hogy szörnyű dolog az öregség, jó volna fiatalnak maradni. „Szenilis leszek én is. Csuda muris lesz. Összeülünk majd a kályha mellett, és mi is hülyeségeken fogunk vitatkozni. Még jó, hogy mi nem érjük meg az öregkort, mert néhány éven belül háború lesz. Ha belegondolok abba, hogy csak néhány évünk van hátra, akkor annak a Bálintnak van igaza, ha kihasznál minden percet.” Elmosolyodott.

Most nagyon fájt Györgyi elvesztése. Azon gondolkodott, hogy vajon talál-e újra olyan lányt, akivel ennyire megértették egymást, mint Györgyivel. Hát az bizony nagyon nehéz lesz. Elfáradt, fázott is, megállt a legközelebbi autóbusz-megállónál, és felszállt az éppen akkor befutó buszra.

Csak apját és Zsókát találta otthon. A szalonban ültek, némán, nyomott hangulatban. Levetkőzött, és egy pillanatra bement hozzájuk.

– Nagyapáék hol vannak? – kérdezte.

Varjas rosszkedvűen nézett rá.

– Visszamentek a szállóba. Az én szüleim meg Kálmán bácsinál vannak.

– Spitzer nagyapa miért ment el ilyen korán?

– Összevesztünk. – Legyintett. – Jobb is így. Eddig sem voltam kíváncsi rá… Azzal kezdte a nyomorult, hogy szidalmazott. A fene látott ilyet. Szerencsétlen anyátok egész életében békülni akart vele, de ő nem… Amikor Párizsban voltunk, akkor is kitért a találkozó elől. Most meg engem szidalmaz…

A fiú észrevette az asztalon álló konyakosüveget. Töltött és ivott.

– És Olga néni?

– Vele nem vesztem össze. Ő egészen más természet. Vele holnap találkozom. Szeretett volna beszélni veled. Hol voltál ilyen sokáig?

– Sétáltam és gondolkoztam. – Kigombolta a lemberdzsekjét, nyakkendőjét kikapcsolta. – Szerettem volna találkozni vele – mondta. – Azt hittem, hogy még itt találom. Hát jó. Én holnap visszautazom. Van valami elintéznivaló?

– Semmi – mondta Varjas. – Mikor indul a vonat?

– Öt harminckor.

– És miért nem ülsz le?

– Megyek és lefekszem. Jó éjszakát.

Zsóka közbeszólt.

– És nem akarsz vacsorázni?

– Majd eszem valamit a konyhában. Kenyér biztosan van itthon.

– Talán még akad más is – mondta Varjas.

Zsóka felállt.

– Mit készítsek?

– Maradj csak – mondta a fiú. – Majd elintézem magam.

Varjas elővette az öngyújtóját, és nagy gonddal cigarettára gyújtott.

– Arra kérlek benneteket, hogy lehetőleg ne marjátok, és ne bosszantsátok egymást – mondta, és a gyerekekre nézett. – Hárman maradtunk.

Endrének semmi kedve nem volt, hogy végighallgassa apja elérzékenyült tanmeséjét. Megfordult, és kiment a szobából.

A konyhában kellemes meleg volt. Kenyeret szelt magának, vágott egy jó darab füstölt szalonnát, és rosszkedvűen falatozni kezdett. Közben meggyújtotta a gázt, teavizet forralt.

„Szólnom kellett volna apámnak, hogy intézze el a leszerelésemet. De nem szólok neki, úgysem tenné meg. Veszekedni meg nem akarok. Megvárom a legelső kínálkozó alkalmat és meglépek.”

Zsóka nyitott be. Arca fáradt, gondterhelt volt. Becsukta az ajtót, aztán a tűzhelyhez ment.

Endre nagyokat nyelve figyelte a lány sürgölődését. „Megöregedett. A temetésen még nagyon szép volt. Furcsa, hogy a nők néhány óra alatt mennyire megváltoznak.”

A lány bögrébe öntötte a teát, citromot csavart bele, és a fiú elé tette az asztalra. Leült a másik hokedlire, fejét a karjára támasztotta, és üres tekintettel maga elé bámult.

Endre hörpölt az illatos teából.

– Nem gondolod, hogy visszautazásod előtt beszélnünk kellene egymással? – kérdezte, de nem nézett a fiúra.

Endre köhintett, egy morzsa fennakadt a torkán.

– Nem tudom, miről kellene beszélnünk – mondta kivörösödött arccal. – Nekem senkivel sincs beszélnivalóm.

– Nekem viszont van – mondta a lány. Hátrasimította a homlokából a haját, és féloldalt fordult. Tiszta tekintetét a fiúra szúrta.

– Gondolod, hogy érdekel a mondanivalód?

– Akkor is megmondom, ha nem érdekel. Már csak miheztartás végett. Nem szeretném kitenni magam a szombathelyihez hasonló szituációknak.

– Akkor ne bújj a férfiak ágyába.

– Oda bújok, ahova akarok. Ez kizárólag rám tartozik.

– Ha rád tartozik, akkor hallgass, és hagyj engem békén. Törődöm is én vele, hogy mit csinálsz. – Lenyelte az utolsó falatot, a kést az asztalra ejtette, kezébe vette a piros pöttyös bögrét. – Mindenkinek joga van elrontani az életét. Természetesen neked is. Mától kezdve azt csinálsz, amit akarsz.

A lány hirtelen megváltozott. Arca ellágyult, látszott, hogy sírással küszködik.

– Bandi – mondta egészen más hangon. – Ne kínozzuk egymást. És hagyjuk el a cinizmust. Nagyon kérlek, hallgass meg, és hidd el, amit mondok, minden szavam igaz. – Ujja hegyét végighúzta a szemhéján. – Én mindig őszinte voltam hozzád. Lehet, hogy neked nincs szükséged rám, de nekem szükségem van rád. Tudod, hogy igazi barátnőm nincs. Nagyon egyedül vagyok, és vannak dolgok, amiket az ember nem beszélhet meg önmagával. Hidd el, hogy Miklós és köztem semmi sem történt, ő valóban azzal a szándékkal szerezte a szobát, hogy a szeretője legyek. Azt sem tagadom, hogy voltak pillanatok, amikor nagyon kívántam őt, s ha kicsit rámenősebb, akkor talán az övé leszek. De nem volt rámenős. Békén hagyott, amikor megmondtam neki, hogy nem akarok a szeretője lenni. Miklós becsületes ember, azt is megmondom, hogy most már bánom, hogy nem lettem az övé.

– Ami késik, nem múlik. Ha így áll a dolog, hamarosan az övé leszel.

– Remélem – mondta a lány. – De azt ne kívánd tőlem, hogy engedélyt kérjek tőled.

– Kívánja a fene. Azt teszel, amit akarsz.

– De most miért vagy ilyen? Mit vétettem ellened, hogy ilyen hangon beszélsz velem?

– Semmit. Undorom van mindentől. A nőktől különösen. Van nekem elég bajom, hagyj békén.

Felállt. Zavartan fel s alá sétált, érezte, hogy értelmetlen a durvasága, mégsem tudott uralkodni elkeseredett indulatain. Bántani akarta húgát, csak azt nem tudta, hogy miért? Egy pillanatra megállt az ablaknál. Félrehúzta a színes függönyt, kinézett az ablakon a sötét udvarra. „Holnap kezdődik a taposómalom. A hideg, a fagyoskodás, a hülye gyakorlatok és Böglyös magánszámai.” Nem fordult hátra, amikor kifakadt.

– Egyformák vagytok. És a szomorú, hogy én sem vagyok nálatok különb. – Lehunyta a szemét. „Ennyire kiforgatott magamból a szakítás? Mert attól vagyok így kiborulva.”

Otthagyta a megdöbbent lányt, és bement a szobájába. Levetkőzött, katonaruháját dühösen a sarokba vágta. Pokoli melege volt. Kitárta az ablakot, mélyet lélegzett a hideg levegőből. „Teljesen kikészültek az idegeim. Mert állat vagy – vitatkozott magával. – Lásd be, hogy az vagy. Zuhanyozd le magad, fürödj meg a hóban, vegyél be egy marék csillapítót, de ne viselkedj úgy, mint egy kielégítetlenül maradt vénlány. Vagy hívd fel telefonon, kérj bocsánatot tőle és engedélyt, hogy megjelenhess a házibulin. Nevezz be a háromfordulós bajnokságra, süllyedj el a mocsárban.”

Fázott, becsukta az ablakot, s kicsit nyugodtabbnak érezte magát. „Azt hiszem, felöltözöm, és elmegyek a szállóba Olga nénihez. Tájékozódnom kell, hogyha ki akarok menni. Nagy lesz az elképedés, Varjas Géza fia disszidált. Azt fogják hinni, hogy politikai okokból szököm meg. Szerencsétlenek, ha tudnák, hogy engem mennyire nem érdekel a politika. Nekem nem lehet eladni nyugatot, én arra az életre sem vagyok vevő.”

Apja lépett be a szobába. A vastag szálú, magas nyakú ,,munka”-pulóvere volt rajta, ami annyit jelentett, hogy dolgozni fog. „Mint egy öreg matróz” – gondolta a fiú. Hemingway-t utánozza, ha szakállt növesztene, és rövidre nyírná a haját, hasonlítana rá. Persze, írni sohasem fog úgy, mint Hemingway.”

– Megkértelek, hogy ne marjátok egymást – mondta Varjas. – Mi történt köztetek?

– Semmi olyan, ami rád tartoznék. – Végigheveredett a hevetőjén, az asztalkáról levett egy képes újságot, és lapozgatni kezdte.

– Letennéd az újságot, ha beszélek hozzád?

Hanyagul felnézett az apjára.

– Beszélj nyugodtan, figyelek.

– Nem gondolod, hogy ez nagyfokú illetlenség?

– Csak nem akarsz illemre tanítani? – Tovább lapozgatott, mintha apja ott sem lenne, s közben cigarettára gyújtott.

Varjas a szégyentől elvörösödött. Hozzálépett, kitépte a kezéből az újságot, és felhajította a szekrény tetejére. Endre felült.

– Vigyázz, te hős forradalmár, mert nagyon rossz kedvemben vagyok. Nem szeretném, ha elfeledkeznél magadról.

Varjast majdnem szétfeszítette az indulat, de türtőztette magát, ujjait morzsolgatta. Fia elszánt arca, elkeseredett tekintete gondolkodásra késztette. „Nem szabad megütnöm. Nevetséges lenne, ha katonafiamat megverném. Ismerem a fajtámat, mi, Varjasok, büszkék, dacosak vagyunk, de ebbe a gyerekbe mindezeken túl beszorult az anyja nyavalygása, finomlelkűsége, hisztériára való hajlama is. Tudva tudom, hogy ha most megütném, örökre elveszíteném őt. Nem akarom elveszíteni. Meg különben is, érthető az idegessége, hiszen elveszítette az édesanyját.”

Leült az asztal mellé, súlyos, nehéz öklét ráfektette, körülnézett. Váratlanul gyengéd érzéshullámok rezdültek meg benne, s azon tűnődött, hogy mikor járt utoljára Endre szobájában. Nem emlékezett rá. Ismeretlennek találta a bútorokat, arra sem emlékezett, hogy mikor és ki csinálta a drótból és rafiából készült hangulatlámpát; a remekül sikerült Gauguin-reprodukciók is ismeretlenek voltak, s valószínűleg meglepődne, ha végigböngészné azt a negyven-ötven könyvet, amelyek hanyagul odavetve sorakoznak a polcokon. Elszégyellte magát. ,,A fenébe is, mit tudok én a fiamról? Még azt sem, hogy mit olvas, hát még, hogy mit gondol. Mert hajszolom magam, és jószerint nem is élek. A munka minden mást megelőzött. De ezután másképpen lesz.” Amennyire csak tőle telt, érzékeny, barátkozó hangon szólott, hangját átmelegítette a közeledés őszinte szándéka.

– Van néhány dolog, amit meg kell beszélnünk egymással a visszautazásod előtt.

– Parancsolj. De nagyon kérlek, ne az ifjúkori nehézségeiddel kezd, mert azt a szöveget halálosan unom. Én már mindent tudok arról a rohadt Horthy-rendszerről. Semmi újat nem mondhatsz.

– Endre, nem azért vagyok itt, hogy veszekedjünk. – Nagy tenyerével megdörzsölte kemény, borostás állát. – Beszélgetni akarok veled. Az előbb azon tűnődtem, hogy talán nem is ismerlek.

– Dehogyisnem ismersz. Cinikus huligán vagyok. – Keserűen mosolygott. – Annyira ismersz, hogy három hónappal ezelőtt derekasan megpofoztál.

– Felejtsd el. És szeretném, ha lezárnánk a múltat. Ismersz, tudod, hogy hamar elvesztem a türelmemet. Nem mindig voltam ilyen. Az utóbbi évek kimerítettek. De belátom, hogy sok mindent helytelenül csináltam. Változtatni akarok az életmódomon.

– Ez érdekes – mondta a fiú. Magában pedig azt gondolta: „Most jön az önkritika. De hát ez engem cseppet sem érdekel.” De azért nem mondta ki a gondolatait. Gyanakodva nézett apjára, és megpróbált érdeklődő ábrázatot vágni. – Mit akarsz megváltoztatni?

„Nem bízik bennem – gondolta Varjas. – Látom a szeméből, hogy bizalmatlan. Mindenesetre megpróbálok mindent, hogy eloszlassam a bizalmatlanságát.”

– Sokat gondolkodtam az elmúlt napokban – mondta. – Azt hiszem, hogy az utóbbi években gyakran megfeledkeztem a családról.

– Sok volt a munkád. – A fiú hangjából kiérződött a gúny. – Sokat dolgoztál értünk. Nem látom értelmét ennek a beszélgetésnek. Te is tudod, hogy összeveszünk, ha folytatjuk.

– Miért kellene összevesznünk? – Varjas még mindig fegyelmezte magát. Máskor, ha a fiú ilyen hangnemben beszélt, már robbant. Most azonban elhatározta, hogy százig is számol, ha kell.

– Mert a ti fületeknek idegen az őszinte beszéd.

– Kik azok a „ti”?

– Te és a barátaid. – Endre megfeszítette a karját, tapogatta, mintha fájna.

– Téged is megfertőztek a nemzedéki kérdésről papoló próféták?

– Köpök én a prófétákra, apám. A saját fejemmel szoktam gondolkodni. Igaz, te huligánnak tartasz, pedig nem vagyok az. És ha te annyi fáradságot vettél volna, hogy néha elgondolkozz azon, miért lettem az, aki vagyok, meggyőződhettél volna, hogy tőlem nagyon távol áll a huliganizmus. Az az emberi magatartás nekem épp olyan idegen, mint mondjuk… – habozott, hogy kimondja-e. Egy pillanatra apja vastag nyakára nézett, látta az izmok rezzenését, tehát már indulatos, aztán mégis kimondta gondolatát: – Mint mondjuk, a ti emberi magatartásotok. – Várta, hogy apja felugorjon, szidalmazza, elmondja mindenféle taknyos, szarházi alaknak, de nem történt semmi. Varjas nyugodtan ült, csak az arca volt pirosabb, mint máskor. Felvonta a szemöldökét, homlokán a bőr redőkbe futott.

– Idegen számodra és elfogadhatatlan az én emberi magatartásom?

– Az, apám. Idegen és elfogadhatatlan. És ha arra gondolok, hogy nincs más választásom, előbb vagy utóbb én is rátok fogok hasonlítani, az undor fog el, és eleve gyűlölöm magam. – Kihúzott a díszpárnából egy lószőrt, az ujja köré csavarta, úgy ült ott a heverő szélén, lehajtott fejjel, mint egy elmélyülten játszadozó gyerek.

Varjas a fiú szavain gondolkodott. Most nem érzett gúnyt a szavak mögött, csak keserűséget és fájdalmat.

– Ne többes szám második személyben beszélj, hanem rólam. Mondd el őszintén, mi bánt.

– Őszintén – Endre legyintett, az ujjára csavart lószőrszál, mint a szakadt rugó, szétpattant. – Korunkra az a jellemző, hogy soha senki sem beszél őszintén. Még a gyerekek sem. Hamar megtanulják, hogy az őszinteség jutalma a szidalmazás és a nadrágszíj. Kulturáltabb családoknál a pofon, esetleg a sarokba állítás. Őszintén csak olyan emberrel lehet beszélni, aki magával szemben is őszinte. – Felemelte a fejét, tekintetét apjára szegezte.

Varjas hátradőlt, átkulcsolta a térdét, s most így ingatta vaskos felsőtestét.

– Ezek szerint engem nem tartasz őszinte embernek. Mivel nincs kedved beszélgetni velem, az annyit jelent a te ítéleted, a te megfogalmazásod szerint, hogy én magamhoz sem vagyok őszinte.

Az erős szél idegesítően zörgette az ablakredőnyöket, a parányi réseken sziszegve hatolt át.

– Nem hinném, hogy őszinte vagy – mondta a fiú elgondolkodva. – Sem magadhoz, sem máshoz. – Cigarettáért nyúlt, ujjai idegesen motoztak a cigaretták között. – Apám – mondta lágy, meleg hangon, közben szájába vette a cigarettát és rágyújtott. – Mióta katona vagyok, éjszakánként nehezen alszom el. Van úgy, hogy hajnalig forgolódom. Annyira ismerem már az éjszaka neszeit, hogy tévedés nélkül megmondom, hogy mi történik a laktanyán kívül egy meghatározott körzetben. Pontosan tudom, hogy mikor, milyen vonat robog át az állomáson, még azt is megállapítom, hogy a szerelvény hány kocsiból áll. Közben gondolkodom. Nagyon sokat és mindenféléről. Szerencsétlen ember vagyok, kiállhatatlan természetem van, szeretem a magányt, az emberek közt nagyon félek. Pedig nem bántanak, olykor figyelemre sem méltatnak engem. Mégis valami megmagyarázhatatlan félelemérzés fog el. – Tüzet adott apjának, nem tette a helyére az öngyújtót hanem játszadozott vele. – Miért lettem én ilyen? Miért érzek tömegiszonyt, miért félek, egyáltalán miért vagyok ennyire tehetetlen alak? Hiszen én nem ilyennek indultam. Hogy mikor, hány éves koromban alakultam át, nem tudom. Átalakulásom valószínűleg hosszú hónapokat vett igénybe. Talán akkor kezdődött, amikor tudatom csápjaival körültapogattam önmagamat, téged, anyát, Zsókát, barátaidat, azt az ismerős világot, amelyben mozgok és élek. Ismerős? Azt hittem, hogy az. És rádöbbentem, hogy tulajdonképpen engem becsaptak, idegen körülöttem minden, te, anya, barátaid idegen emberek, s jómagam is idegen vagyok. Amikor otthagytalak benneteket, és bementem a szobámba, vagy elmentem sétálni egyedül, te sohasem kérdezted meg, hogy mi bajom van. Magam sem tudtam sokáig, hogy bennem túlságosan sok a nőkre jellemző érzékenység. Az a lassú felismerési folyamat, hogy becsaptak, kegyetlenül érzékenyen érintett, fájt, s azt hiszem, csalódásomat nem bírtam megemészteni a mai napig. Tulajdonképpen ez az én bajom. Ha be tudnék illeszkedni, ha be tudnék állni a sorba, ha fel tudnék zárkózni mögétek, talán feloldódna minden görcsöm, boldog lehetnék, de én erre ma még képtelen vagyok, nem tudom elfogadni azt, amit a világtól kapok, mert nekem az idegen. És az eredmény? Olykor sírni tudnék, akár a pisis lányok, néha meg olyan vad, ismeretlen indulat forr bennem, hogy ütni, rombolni volna kedvem. Idegbeteg vagyok, mondhatnád, te azonban azt mondod, hogy huligán. Bár az lehetnék, vagy strici, sokkal könnyebb dolgom lenne.

Leverte a hamut, apjára nézett. Az hátradőlve ült a fotelben, döbbent tekintetén látszott, hogy a fiú szavai felkavarták. De még nem szólt, nem vitatkozott, nem is helyeselt, várta, hogy Endre folytassa. Nem az döbbentette meg, amiket a fiú mondott, hanem az, ahogy elmondta. Látni lehetett, hogy Endre minden egyes szava a magára maradt ember vívódásainak eredménye. Igaza van-e a fiának, vagy nincs, ez most mellékesnek tűnt, a fontos mindenekelőtt az volt, hogy a fia gondolkodó ember. Cinizmusa csak védő öltözet, amit azért ölt magára, hogy kevesebb sebet kapjon. Nem tudja, a becsapáson Endre mit ért. Az azonban bizonyos, hogy téved, megfigyeléseiből téves következtetéseket von le, nyilvánvaló, hogy ítélete magával és másokkal szemben is túlzott, elhamarkodott. De mindezért ő a hibás, mert nem vette tudomásul, hogy a fia már felnőtt, gondolkodó, ítéletet alkotó emberré vált. És ha így van, márpedig így kell lenni, akkor azt a hideget sugárzó falat, ami nemcsak elválasztja, hanem el is idegeníti őket egymástól, nem is nagy erőfeszítéssel, le lehet rombolni. Gazdag élettapasztalata van, érvekben sem szegény, tehát meg tudja magyarázni azokat a jelenségeket, amelyek helytelen értelmezése következtében Endrében a becsapottság érzését keltették.

Felállt, a könyvállványhoz ment, vállával az állvány oldalfalához támaszkodott, kezét zsebre dugta.

– Értelek – mondta. – Te becsapottnak érzed magad. Meg tudnád mondani, hogy mikor, mivel csaptalak be?

Endre, úgy látszik, fázott, mert a sublóthoz ment, és az alsó fiókból elővett egy pulóvert. Belebújt, aztán visszaült a heverőre.

– Azt hiszem, tudnék mondani néhány olyan eseményt, ami hatással volt rám, és olyan élménnyé kövesedett bennem, hogy ma is megborzongok, ha néha eszembe jut.

– Nem bánnám, ha elmondanál néhányat. Azért érdekel, mert becsületes embernek tartom magam. A hozzám írt levelek azt bizonyítják, hogy az olvasók is annak tartanak. Nagyon fájna, és őszintén szólva furcsa lenne, ha saját fiam becstelen embernek tartana.

Endre felállt. Egy pillanatig az apjára nézett, majd az íróasztala fiókjából elővett egy vastag füzetet.

– Sokszor olyan nyugtalan voltam, hogy beszélnem kellett valakivel – mondta. – De nem volt senki, akinek elmondhattam volna érzéseimet, gondolataimat. Egyszer azt olvastam valahol egy íróról, hogy akkor nyeri vissza a lelki békéjét, ha gyötrődéseit „kiírja” magából. Én nagyon sokat gyötrődtem. Néhányszor én is „kiírtam”, hogy megnyugodjak. Csupán azért születtek ezek az írások. Tessék, ha van kedved, olvass bele. Akkor írtam, amikor nagyon gyötrődtem.

Varjas kezébe vette a vaskos, kemény fedelű füzetet. Belelapozott. Endre gyöngybetűi feleségére emlékeztették. Piri is pontosan így, ennyire könnyedén rajzolta a betűket.

– Hozd át a szemüvegemet – mondta.

A fiú nem mozdult.

– Azt szeretném, ha nem itt olvasnád el. Vidd magaddal. Aztán, ha kedved tartja, beszélgethetünk.

Varjas átment a szobájába. A szekrényből egy üveg konyakot meg poharat vett elő, leült a sarokban álló nagy bőrfotelbe, felkattintotta az állólámpát, és nagy érdeklődéssel olvasni kezdett.

„Napok óta lövöldöztek. Nagyon féltem, de azért szerettem volna kimenni az utcára, anya azonban nem engedett ki a házból. Csak a kertbe, délelőttönként. Anya is szokatlanul ideges volt, a mosolyából láttam. Ha olyankor mosolyog, amikor ideges, szeme sohasem melegszik át, hűvös marad, és tompán fénylik. Zsókát nem nagyon érdekelte a lövöldözés, örült, hogy nem kell iskolába mennie. Egész nap rajzolt, festegetett, ha megunta, a mackójával játszott. Délután, ahogy sötétedni kezdett, ötpercenként megkérdezte:

– Apu hol van? Miért nem jön már haza?

– Ugyan, Zsó, maradj már nyugton – szólt rá anya. – Apádnak dolga van. Majd hazajön. – Az ablakhoz ment, kitekintett. Ő is nyugtalan, nemcsak én – gondoltam. Mellé lopakodtam, átfogtam a derekát, éppúgy, ahogy apa szokta, amikor jóban vannak. Tenyerét a fejemre tette, megsimogatta a hajamat, rám mosolygott.

– Ne félj – mondta lágyan –, vigyáznak ránk.

– Kimehetek egy kicsit a kertbe? – kérdeztem. – Ma még nem voltam kint. – Zsóka meghallotta, otthagyta a mackóját, hozzám szaladt, belém csimpaszkodott.

– Én is ki akarok menni, engem is vigyél magaddal. Ködös, felhős idő volt, az eső egyhangúan szemerkélt, a sötét felhők olyan alacsonyan úsztak, hogy a János-hegy csúcsát sem lehetett látni.

– Öltözzetek fel – mondta anya. – Sétálunk egyet. Esőköpenyt vegyetek magatokra meg sálat is.

Hűvös volt. A fák ágai és a bokrok levelei tompán fénylettek. Az ég ólomszürke volt, és foltos a különböző magasságokban úszó felhőktől, úgy be volt borulva, mintha soha többé nem akarna kisütni a nap. Kerülgettük a hályogos fényű tócsákat, az átázott kavicsok csikorogtak a lépteink alatt. Valahol nagyon távol, a Belváros környékén lövöldöztek. Anyám a kezem rezzenéséből megérezhette, hogy féltem, mert megszorította. Féltem, de tulajdonképpen apámat féltettem, mert annyi mindent meséltek a városból hazatérő szomszédok. Megkerültük a házat, Zsóka összevissza locsogott, anya többször is rászólt, hogy maradjon már csendben.

Amikor visszamentünk a házba, bezártuk, elreteszeltük az ajtókat. Kezdtem érteni, hogy mi történt, és féltem.

Váratlanul megszólalt a telefon. Hosszan, megszakítás nélkül berregett. Anya sietve a készülékhez ment, és felemelte a kagylót. Én pedig a másik hallgatót szorítottam a fülemhez. Két hallgatója volt a telefonunknak, mert Juli néni rosszul hallott.

A telefonban egy nő azt mondta, hogy maradjunk a vonalban, Párizst kapcsolják. Jól láttam, hogy anya keze megremegett.

– Olga néni lesz – mondta nekem, és hallózni kezdett, pedig senki sem beszélt. Csakugyan Olga néni volt.

– Piri?

– Én vagyok. Jól hallasz? Mi történt?

– Ezt én kérdezem. Már egy órája hívlak.

– Csak most szólt. Azonnal felvettem.

– Beszélj, mi van Pesten?

– Megvagyunk. Kedves vagy, hogy felhívtál.

– Ne mondd, hogy nincs semmi. Azt mondta be a rádió, hogy több ezer embert megöltek.

– Lehet. Nem tudom. Itt nem öltek meg senkit. Géza a parlamentben van.

– Mi van a gyerekekkel?

– Jól vannak. Endre itt áll mellettem, hallgatja a beszélgetést.

– Figyelj rám. Beszéltünk a külügyminisztériummal…

– Melyikkel?

– A franciával. Mindent elintéztem. Utasították a pesti követséget, hogy adjanak védelmet nektek. Azonnal csomagolj, és menj be a követségre a gyerekekkel.

Anya nem válaszolt. Sokáig csak a kábelek zúgását hallottam.

– Mi van? Miért nem beszélsz?

– Mit mondjak? Géza nélkül semmit sem teszek.

– A gyerekek legyenek a fontosak, érted?

– Értem. De hát…

– Semmi de hát. Nagyon aggódunk… Várj, Pierre is akar veled beszélni. Pierre, gyere…

Pierre bácsi biztosan odasietett, de mi már nem hallottuk a hangját, mert néhány kattanás jelezte, hogy az összeköttetés megszakadt. Anya még hallózott egy ideig, aztán a helyére tette a hallgatót. Szeme könnyes volt, száját összezárta, alig tudta lenyelni a sírását.

– Ha te is így fogod szeretni Zsót, mint Olga néni engem, nagyon boldog leszek. – Mindkettőnket átölelt, tekintete elveszett valahol a távolban. Odakünn vadul zúgott a szél, a redőnyök zörögtek, mi meg anyához bújtunk szorosan. – Nagyon szeressétek egymást – suttogta –, mindig. – Könnye végigfolyt az arcán, erre Zsó is sírni kezdett. Nagyon szerettem anyát akkor…

Apám hajnalban érkezett haza. Nagyon éberen aludtam, bármennyire is óvatosan nyitotta ki az ajtót, a zajra felébredtem. Kiugrottam az ágyból, és rohantam át a nappaliba, közben feldöntöttem egy széket, de akkor az sem érdekelt, csak apám, akit négy nap óta nem láttam. Nem vettem észre, hogy fáradt, elcsigázott, a nyakába ugrottam, öleltem, csókoltam őt. Csak azután vettem észre, hogy milyen nagyon kimerült, amikor kissé lecsillapodva leültem. Álla borostás volt, az inge gyűrött és szennyes, szeme alatt a táskák megnagyobbodtak és megsötétedtek. Éveket öregedett.

Anyával is hosszabban ölelték egymást, mint máskor, és én nagyon örültem, hogy ennyire szeretik egymást.

– Készítek fürdőt neked – mondta anya, és már el is tűnt. Apa kivett egy üveg cseresznyepálinkát meg poharat a szekrényből, és felhajtott egymás után két pohárral. Átment a dolgozószobájába, és én árnyékként követtem. Szerettem volna, ha beszélget velem.

– Majd holnap, kicsi fiam – mondta. – Most fáradt vagyok és nagyon álmos. Menj, feküdj le.

– Itt maradok – mondtam. – Nem baj, ha nem beszélgetsz velem.

Leült, cigarettára gyújtott, és magához ölelt. Közben anya visszajött.

– Kisfiam – mondta –, feküdj le. Mindjárt reggel lesz.

– Nem akarok lefeküdni.

– Maradjon – mondta apám, és borostás állával dörzsölgetni kezdte az arcomat.

– Beszéltem Olgával – mondta anya, és elmesélte a beszélgetést. Apám nem szólt közbe, lágyan simogatta a hajamat, a füstöt a fejem fölé fújta.

– Megható a nővéred figyelmessége – mondta gúnyosan. –Igazán megható. Hát mit képzel Madame Olga? Rongy ember vagyok? Párizsba szaladok, mint őnagysága?

Anya Olga védelmére kelt. De ez még jobban feldühítette apát. Eltolt magától, felugrott, és indulatát fékezve kitört:

– Hát nem érted, hogy miről van szó? Te sem érted?

– Dehogynem értem – mondta anyám. – Nyilván megkezdődnek a felelősségre vonások. Világos, hogy védelemre van szükségünk.

– És én a francia követségtől kérjek védelmet?

– Mindegy, hogy kitől – mondta anya. – És ne kiabálj, beszéljük meg nyugodtan a dolgokat. Géza… Én nagyon jól tudom, hogy te melyik oldalon vagy, de ahhoz, hogy megértsék az emberek a helyzetedet, nyugodt légkörre van szükség. Nem tehetjük ki magunkat alantas emberek bosszúvágyainak. Ha a francia követség védelmet ad, az a tömegek szemében is jelent valamit.

– Azt jelenti, hogy aljas, becstelen ember vagyok. Nézd, Piri, én eddig sok mindenben hallgattam rád. De ennek most egyszer és mindenkorra vége. Én akkor sem menekülök el sehova, ha tudva tudom, hogy felelősségre vonnak. Táncoltam, fizetek. Fogalmam sincs, hogy mennyit kell fizetnem, de vállalom. Nem megyünk sehova.

Két napig folyt a viaskodás apám és anyám között. Keveset értettem a veszekedésükből, de nekem apám magatartása jobban tetszett, mint anyámé. Az egyik napon felkereste apámat Hunyadfalvy Mihály író. Hosszan beszélgettek egymással. Hunyadfalvy az írók megbízásából jött, arra akarta rávenni apát, hogy valamiféle nyilatkozatban ítélje el a Rákosi-rendszert.

– Ez most nagyon fontos lenne, Géza, a jövő szempontjából.

– Nem érdekel a jövő – mondta apám. – Nem írok alá semmit.

– Csak annyit kellene mondanod, hogy a nép követeléseit teljesíteni kell.

– Nem mondok semmit. Elegem volt a politikából. Én tudom, hogy igaza van a népnek. De nem köphetem le magam. Az én nyilatkozatomnak nem lenne hitele. Mindenki azt gondolná, hogy a bőrömet akarom menteni.

– Géza – mondta Hunyadfalvy –, mi kiállunk melléd. Jól tudod, hogy minden csak megfogalmazás kérdése. Nekünk hitelünk van, hallgat ránk a nép.

Apám felállt. Sétálni kezdett, közben ropogtatta az ujjait. Anya csendesen megszólalt.

– Miskának igaza van, Géza. Azt mindenki megérti, hogy nem szállhattál szembe velük, mert a börtönbe csuktak volna. Arra is hivatkozhatsz, hogy a bátyádat ártatlanul lezárták. Valamit csinálni kell.

Apám hirtelen megállt. Szembefordult velük:

– Állítsak ki magamról egy szegénységi bizonyítványt? Elfogadtam a villát, a gépkocsit, a különféle díjakat, tisztségeket. Te pedig reprezentáltál mellettem, és most azt akarod, hogy álljak a nép elé, szaggassam meg a ruhámat, meakulpázzak, játsszam meg az üldözött, a megfélemlített embert?!

Teljesen megzavarodtam. Hunyadfalvy elment, anyám pedig sírva fakadt.

Aznap este valaki telefonált, és arra akarta rávenni apámat, hogy velük szökjön át Csehszlovákiába, mert elkezdődött a vérengzés. Szedik össze a kommunistákat, a városban terrorista csoportok száguldoznak, a pártházat szétlőtték, a védőket legyilkolták. Anyám könyörgött, hogy menjünk, de apám megbicsakolta magát.

Vacsora után beállított Kálmán bácsi egy ismeretlen emberrel. Mindkettőnél géppisztoly volt és kézigránátok.

– Gyere velünk – mondta Kálmán bácsi.

– Hova?

– Néhány nap, és visszajövünk. Leverjük az ellenforradalmi bandákat.

– Ellenforradalom!? – mondta apám. – Miféle ellenforradalomról beszélsz? Hát már te is meghülyültél? És éppen te, akit ártatlanul zártak börtönbe? Nem ellenforradalom ez, Kálmán, tedd le azokat a fegyvereket, és ne akarj szembeszállni egy országgal. Megbuktunk. Rá akartunk kényszeríteni valamit a népre, és most kiderült, hogy nem kell a népnek. Mit akartok ti, néhányan…

Kálmán bácsi sovány arca rángani kezdett. Elvörösödött, attól féltem, hogy menten gutaütést kap.

– Hát ennyire rongy ember lettél? – kérdezte. – Amikor minket bezártatok, akkor is a nép nevében beszéltetek, a népre hivatkoztatok. Most megint a népre hivatkozva hagyjátok, hogy ellenforradalmi banditák gyilkoljanak.

– Te ne oktass engem – mondta apám. – Nagyon jól tudom én, hogy mi van. Azt is, hogy mi történt. Nincs jogunk, hogy a nép akarata ellenére szocializmust csináljunk.

Most aztán végképp nem értettem semmit. Tulajdonképpen mit akart apám? Kidobta Hunyadfalvyt, aztán Kálmán bácsit is. Jól odamondogattak egymásnak, anyám hiába csitította őket, úgy üvöltöttek, hogy megreszkettek az ablaktáblák. Végül is Kálmán bácsi elment, mondván, hogy apa megérdemli sorsát. Bementem a szobámba és tűnődtem. Akkor tudtam meg, hogy Kálmán bácsi négy évig nem külföldön volt, hanem börtönben. Most aztán volt min gondolkodnom. Hogyan lehetett börtönben ártatlanul? Apám miért engedte, hogy a testvérét bezárják? Én mindenkit megölnék, aki Zsót börtönbe akarná zárni. És miért hazudtak azt, hogy Kálmán bácsi külföldön van? Tizenkét éves fejemmel mindezt nem értettem, s főleg az zavart meg, hogy az ártatlanul börtönbe zárt Kálmán bácsi miért azoknak az oldalán harcol, akik börtönbe zárták őt. Ha engem ártatlanul bezárnának – gondoltam –, úgy tennék, mint gróf Monte Cristo. Szabadulásom után leszámolnék az ellenségeimmel. Ezen aztán elábrándoztam.

Hajnalban csöngetésre ébredtünk fel. Azt mindjárt megállapítottuk, hogy nem a kapucsengő berreg, hanem az előszobacsengő. Tehát valaki bemászott a kertbe. Ott álltunk mind a négyen a kivilágított nappali szobában. Apám arca sápadt volt, kezét ökölbe szorította, sűrű, fehér haja a homlokába hullott.

Távolról kutyaugatást és lövöldözést hallottunk. A csengő meg berregett egyre sürgetőbben. Majd dörömbölni kezdett valaki a nehéz tölgyfa ajtón.

– Ugye, mondtam – szólalt meg anyám.

Ma sem tudom, hogy apám mit gondolhatott. Ránézett anyámra, és csendesen azt mondta:

– A sorsa elől senki sem menekülhet. Maradjatok. – Mélyet lélegzett, házikabátját összevonta a mellén, átment a hallon, és megállt az előszobában.

– Ki az? – kérdezte. Úgy vettem észre, mintha a hangja remegett volna.

– Bordás Ernő. Üldöznek, nyissa ki az ajtót, Varjas elvtárs.

Bordás Ernő a karhatalomnál szolgált, tényleges idejét töltötte le. Apám egyik gyerekkori barátjának a fia volt, többször meglátogatott minket, s ilyenkor eljátszadozott velünk.

Apám megkönnyebbült.

– Kik üldöznek?

– Nyissa ki…

– Itt nem bújhatsz el – mondta apám.

– Varjas elvtárs…

A dörömbölés megismétlődött.

– Nyisd már ki, apa – mondtam sürgetve. – Üldözik… Apám legyintett, mereven nézte az ajtót.

– Apa… – rángatni kezdtem a karját. A lövöldözés közelebbről hallatszott. – Apa… – Hirtelen az ajtóhoz ugrottam, hogy kinyissam. Apám visszarántott, szikrázó tekintettel rám nézett, én meg toporzékolni kezdtem, üvöltöttem. Arcul ütött… A sarokba zuhantam, ő pedig csak állt, és nézett az ajtóra, de nem nyitotta ki.

Bordás Ernőt az utcánkban agyonlőtték.”

Varjas nézte az apró gyöngybetűket, a dátumot az írás alatt. 1960 március. Négy évvel később írta – gondolta, ő már régen elfelejtette az akkor történteket, most azonban az olvasás hatására vissza kellett emlékeznie az eseményekre. Felzaklatta az írás és az emlékezés. „Így történt minden, ahogyan Endre leírta. De miért nem írta meg a folytatását is? Ebből az tűnik ki, hogy gyáva, könyörtelen voltam. Helyesen cselekedtem. Ha Bordás Ernőt a lakásomon találja meg az a banda, ma már mi sem élünk.

Italt töltött a pohárba, mohón felhajtotta, az utolsó cseppig. Azon tűnődött, hogy bemenjen-e Endréhez, és magyarázza-e meg akkori viselkedését, vagy később beszélgessen vele, ha már elolvasta az egészet. Kíváncsian lapozgatta a füzetet. „Ha minden oldalt el akarok olvasni – gondolta –, reggelig fennmaradhatok, és nem jut idő a beszélgetésre. Elolvasok még néhány oldalt – döntött –, aztán beszélgetünk.” Találomra belelapozott, tekintete megakadt egy címen. „Tiszteld atyádat és anyádat, mert ők hoztak a világra, és ők tanítanak a becsületre.” Cigarettára gyújtott, és olvasni kezdett.

„A világot nem azért teremtette rosszul nem tudom kicsoda, mert fennmaradásának és megújulásának a lényege az örökös pusztulás és rombolás, hanem azért is, mert én, a tizenhét éves gyerek annak idején nem választhattam meg a szüleimet. – Mi bajod neked a szüleiddel – kérdezem magamtól. – Tudod, hány irigyed van? Rengeteg. Az apád kiemelt fizetést kap, és az írásaival annyit keres, amennyit akar. Hát ez mind igaz. Nemrégiben Egerben jártunk. Amolyan tanulmányi kirándulás volt. Sirokon át utaztunk autóbusszal Egerbe. Rövid időre megálltunk, hogy megtekintsük a siroki várat. Engem nemigen érdekelt, közelebbről sem látok többet, mint távolról, így hát a faluban maradtam, míg a többiek nagy lendülettel megmásztak a hegyoldalt. Sétáltam a széles főutcán. Az egyik oldalát egy hosszú domboldal zárja le, olyan közel húzódik az út mentén, hogy csak egy házsor épülhetett. Szép, tornácos házak, a Badacsony környékén láttam efféléket, élénk színekre voltak festve. Ahogy nézelődöm, azt látom, hogy a házak mögött a domboldalban is vannak lakások. Barlanglakások. Nem akartam hinni a szememnek. Magyarországon még élnek olyan emberek, akik barlanglakásokban laknak? Az egyik ilyen lakás bejárata mellett egy idős néni üldögélt. A fáktól megszűrt napfény az arcára hullott. Mindkét kezét az ölébe ejtve pihent, elnyűtt, fáradt arca ráncos volt és olyan barna, mint a csokoládé. Engem mindig a sírás fojtogat, ha magukkal tehetetlen öregeket látok; most is elszorult a torkom. Átmentem a tisztára sepert udvaron. Vizet kérek tőle – gondoltam –, aztán majd elmondja, hogy kiféle, miféle.

– Kezicsókolom – köszöntem. A hangra rám emelte vizenyős szemét, ráncos, barnára égett kezét homlokához tette. Motyogott valamit. Az ízületi gyulladástól eltorzult lábán autógumi-abroncsból készült Krisztus-papucs volt. Elfelejtettem vizet kérni. – Hány évesnek tetszik lenni? – kérdeztem. Ujjait tétován a szája elé tette, alig észrevehetően tátogott. Megkérdeztem még egyszer.

– Nyócvan. Tán mán több is.

– Férje hány éves?

– Nincs. Elment mán rég. Még az első háborúban.

– Gyerekei vannak?

– Kettő.

– A néni hol lakik? Ebben a barlangban?

– Jó ez.

– És a gyerekei? Azok hol laknak?

Fejével a házra bökött.

– Amott, az öregházban.

Többet nem kérdezhettem, mert megjelent a tornácon egy testes, kövér, ötven év körüli asszony. Amikor meglátott, szidni kezdett, káromkodott, rázta az öklét.

Az anyóka ijedten betipegett a házba. A kövér nő pedig lejött a tornácról, kezében fenyegetően tartva a seprűt, és kiabált, ahogy a torkán kifért.

– Jól van – mondtam –, megyek már, ne tessék kiabálni.

– Leverem a lábadat, hogy merészelsz bejönni! Takarodj! Lopni akarsz, te csirkefogó!

Szégyenkezve eloldalogtam. Azért szégyelltem magam, mert gyáva voltam, nem mertem neki megmondani a véleményemet.

Lementem az autóbusz felé, és arra gondoltam, hogy mi, apáék és én meg Zsó, már a kommunizmusban élünk. Milyen furcsa mégis, hogy boldogtalanoknak érezzük magunkat. Én ugyan nem, hanem apáék. Most érzem csak igazán, hogy izgató problémáik milyen kicsinyek és semmitmondóak. Mert mi apám legnagyobb keserve? Hogy a kritikusok nem méltányolják kellőképpen művészi törekvéseit. Ezért nem érdemes ebben a rohadt országban élni… Ez a kedvenc mondása az utóbbi időben. Mit mondjanak akkor a barlanglakók? Ők nem szólnak semmit sem. Apám beszél helyettük, a nevükben, de nem róluk, hanem önmagáról. Mindig csak arról… Egyszer elcsalom apámat és hőbörgő barátait ide. Nézzék meg, hogy miképpen élnek egyes emberek még ma is, aztán ha kedvük van, hát hőbörögjenek.

Hétfőn felkereste apámat Hunyadfalvy Mihály. Sokat változott, mióta nem láttam. Haja fehérebb lett, háta hajlottabb, tekintete pedig nagyon riadt.

Apám lelkesedve fogadta, ölelgette, vaskos testéhez szorongatta a törékeny emberkét, aki riadtan tekintett körül. Anyám arcán is örömöt láttam.

– Tudtam, hogy szabadulsz – mondta apám –, csak nem gondoltam, hogy ilyen hamar elintézik az ügyedet. – Leültette, sürgölődött körülötte, italt hozott és apró süteményt, anyám meg kávét főzött. Úgy látszik, Hunyadfalvy nem számított erre az örömteli fogadtatásra, láthatóan zavarban volt. – Itt maradsz vacsorára.

– Nem akarok zavarni – szabadkozott Hunyadfalvy. – Meg azután a barátaim is várnak.

– Én nem vagyok a barátod?

– De igen, hogyne…

– Hány évet ültél pontosan?

– Ötvenhárom hónapot.

– Közben dúsgazdag ember lettél – mondta tréfásan apám. – Hány nyelven adták ki a Lázadók-at?

– Öt vagy hat nyelven – mondta. Forgatta kezében a pálinkáspoharat, és lenézett a cipőjére. – Nem azért jöttem, hogy kölcsönt kérjek vagy adjak.

– A humorod a régi, Mihály.

Nem tudom, hogy apám milyen humort érzett ki Hunyadfalvy szavaiból, én inkább gúnyt éreztem. Bosszantott apám szinte szolgai viselkedése. Nem vette észre, vagy nem akarta észrevenni, hogy Hunyadfalvy mennyire lenézi őt, milyen ellenszenvvel fogadta apám barátkozó sürgölődését. Miért csinálja ezt, mikor én nagyon jól tudom, hogy Hunyadfalvyt tehetségtelen akarnoknak tartja. Arra is jól emlékszem, hogy milyen tömény irigykedéssel mesélte anyámnak, hogy Anglia után most Olaszországban is kiadják a Lázadók-at.

– Tulajdonképpen azért jöttem hozzád – mondta Hunyadfalvy –, hogy kicsit tájékozódjam, és tanácsot kérjek.

Apám örömmel tájékoztatta őt az irodalom helyzetéről. Nem tanultak a múltból. Megint olyan emberek irányítják az irodalmi életet, akiknek annyi közük van az irodalomhoz, hogy ötvenhat után beültek az első üresen hagyott szobába, s az a szoba véletlenül az irodalommal foglalkozó főosztályhoz tartozott.

– Ma délelőtt felhívtak a minisztériumba. Közölték velem, hogy az európai írók kerekasztal-konferenciájára engem akarnak kiküldeni Palermóba. – Pipára gyújtott, füle mögé fésülte a haját. – Tanácstalan vagyok. Ha elfogadom, akkor feltehetően egyesek hangulatot keltenek ellenem…

– Ugyan már, Miskám – mondta apám sápadtan. – Mit törődsz te az egyesekkel. Kit küldjenek, ha nem téged?

– Te is kiutazhatnál.

– Veled szívesen, helyetted azonban nem.

Alighogy Hunyadfalvy után becsukódott az ajtó, apám dührohamot kapott.

– Ez a mi kultúrpolitikánk! Még rajta van a daróc, és már a seggét nyalják! Igazad volt, anyám! De mennyire igazad volt. Menedékjogot kellett volna kérni a franciáktól. Disszidálni kellett volna. Két év múlva haza kellett volna jönni meggazdagodva, akkor lenne becsületünk. Hülyének tartanak bennünket. De én ezt kikérem magamnak.

Dühöngött, csapkodott, a kéziratát úgy leseperte az asztalról, mint egy szélvihar.

– Nem, egy sort sem. Ezeknek mi úgysem kellünk.

Felöltözött és kirohant. Anya kérlelte, hogy ne menjen, de nem volt maradása. Hajnalban jött haza részegen. Anya ébren várta. Csúnyán összevesztek. Benyitottam a nappaliba. Apám az egyik fotelben ült, nyakkendője félrecsúszva, haja kócos volt, a nyál lecsorgott a száján. Nótázott. Anya pedig sírt. – ”őszül a vén betyár, rá sem néz már sohasem a fehérnép.” – Meglátott, felcsillant a szeme. – Gyere ide, fiam… Gyere csak… Varjas vagy anyád vére folyik az ereidben…Na, gyere már…

Mintha megbénult volna a lábam. Nem bírtam lépni, álltam egy helyben és félve, idegenül néztem részeg apámat. Nem tudtam volna hozzámenni semmi pénzért. Szerencsémre anyám kiküldött, megkönnyebbülten engedelmeskedtem, de nem mentem be a szobámba, hanem ott maradtam a hallban, a sublót mellé húzódva. Bentről kiabálás hallatszott. Anyát ritkán hallottam kiabálni, ő mindig csendesen, indulatát fegyelmezve beszélt, de most elkeseredésében szabadjára engedte indulatait.

– A kurvádnál voltál megint. Ne hazudj, tudom jól, hogy nála voltál. Az egész város beszéli a szennyes nőügyeidet. Ha már rám untál, váljunk el, de ne alázz meg.

Apámnak nőügyei vannak? A város beszéli, én még nem hallottam róla eddig. Akkor már tudtam jól, hogy kik a kurvák. Miért csalja meg apám anyámat, hiszen anyám még ma is kívánatosan szép asszony.

Nem akartam hallani a veszekedés további részleteit, bementem a szobámba.

De kár, hogy nem választhattam magamnak apát. Tulajdonképpen hülyeség ez az irodalom. Nem tudom, mennyi pénzbe kerül. De hasznosabb volna, ha az erre költött milliókat barlanglakások felszámolására használnák fel.”

Varjas behajtotta a füzetet, lehunyta a szemét, hátradőlt. Mintha kihulltak volna belőle a gondolatok, üresen lebegett a múlt és a jelen között. Úgy tűnt neki ebben a nagy ürességben, ami körülvette, hogy a fia áthidalhatatlan távolságban van tőle, maga elé képzelte sovány, beesett arcát, izmos, magas alakját, mindig komor és vádló tekintetét. Gondolatban kinyújtotta a kezét, de ujja hegye és fia között tátongó, hűvös mélységet érzett. Nyugtalanság fogta el és furcsa félelem. Akkor érezte ezt a belsejét megremegtető nyugtalanságot és félelmet, amikor négy évvel ezelőtt Csanzsöng nevű városka egyik partján ült, a Japán-tenger partján. Késő ősz volt, már a nyaralási utószezonnak is vége volt, s a fehérre meszelt egyemeletes tengerparti üdülő barátságtalanul és siváran kongott az ürességtől. A szél állandóan zúgott, felborzolta a tenger vizét, s a hullámverés monoton morgása, sivár egyhangúsága idegesítően hatott rá. A két, mindig mosolygó koreai lánnyal nem tudott beszélgetni, tolmácsa rokoni látogatásra ment a közeli faluba. Ott ült a hullámzó tenger partján egyedül, magányosan, előtte a végtelen tenger háborgó vize, mögötte pedig a csendes, ismeretlen városka, kihalt utcáival, tizennégyezer kilométerre szülőföldjétől, családjától, s akkor rátelepedett a nyugtalanság és a halálfélelem, hiába hadakozott, birtokba vettek testét, lelkét, gondolatait, idegrendszerét, úgy érezte, hogy soha többé nem jut haza, a tizennégyezer kilométernyi távolság a végtelent, az áthatolhatatlan tért jelentette. Hiába idézte maga elé Piroska és a gyerekek arcát, nyugtalanságát, félelmét nem bírta legyőzni. Elszorult a torka. Nem látja őket soha többé…

Nem szabad elvesztenie a fiát – gondolta. – Meg kell magyarázni neki, hogy félreismerte őt. Azért nem értik egymást, mert egyikőjük sem ismeri a másikat. A megértéshez az út a megismerésen át vezet. Tudta azonban, hogy nagyon nehezen fogja megértetni az igazát Endrével, mert Piri halála meggátolja abban, hogy meggyőző érveket sorakoztasson fel. Endre eddig is az édesanyja pártján állt, Piri a halálával még jobban magához láncolta a fiút. A halál a dolgok természeténél fogva megbocsátást szül, és ő utólag hiába hivatkozna arra, hogy Piri nem az volt, akinek mutatta magát a gyerekek előtt. Elmondhatná, hogy Piri zsarnok volt, aki ördögi találékonysággal büntette őt, ha nem a kedve, elképzelése szerint cselekedett. Nem nagy dolgokról van szó, egyszerűen arról, hogy Piri hetekig nem beszélt vele, némaságban éltek, s neki ez olyan fájdalmat okozott, akár az éheztetés.

Az éhező ember pedig mindent elkövet, hogy éhségét csillapítsa.

Felállt, fáradtan nyújtózott, tekintete a füzetre esett. Mi történne, ha eltüzelné, vagy azt mondaná Endrének, hogy nem adja vissza. Ostobaság.

Endrét még ébren találta. Agyban fekve olvasott. Amikor Varjas belépett, a könyvet maga mellé tette a párnára, és kíváncsian nézett a férfira. Nem kelt fel, csak felkönyökölt.

Varjas mosolyt erőltetett az arcára. Félretolta a paplant, leült a heverő szélére. Endre beljebb húzódott.

– Elolvastam néhány részletet – mondta, és a füzetet a paplanra tette.

Endre nem válaszolt, a körmét nézte.

– Egészen derekasan írsz – mondta Varjas. – Nem gondoltál arra, hogy elbeszéléseket írj?

– Gondolod, hogy kiadnák az írásaimat? – Azonnal hozzátette: – Nem hiszem.

– Mondd csak, Endre, ismersz te engem egyáltalán?

– Jobban, mint te engem.

Varjas a füzetre tette a kezét.

– Ezek a visszaemlékezések azt bizonyítják, hogy nem ismersz. Nem akarom elhinni, hogy ez legyen a véleményed rólam.

– Pedig tárgyilagosan írtam.

Varjas a könyvet nézte.

– Amiket leírtál, ténybelileg igazak. Nem túloztál. így láttad, így élted át, így vésődött az emlékezetedbe. De ez csak egyoldalú megítélése a történteknek. Az sohasem vetődött fel benned, hogy miért cselekedtem úgy, ahogy cselekedtem?

– De igen – mondta a fiú. – Sokat gondolkoztam rajta, de nem találtam mentséget.

– Te mit tettél volna a helyemben?

– Mikor?

– Ötvenhatban.

– Beengedtem volna Bordást, és segítettem volna rajta.

– Hogyan?

– Nem tudom.

– És mi történt volna, ha Bordást ott találják az üldözői?

– Ezt nem tudom, de nem is érdekes. Mi történt volna, ha… Ezen nem lehet vitatkozni, csak azon, ami történt. Egy embert üldöztek. Bebocsátást kért, és te nem nyitottál ajtót. Ez történt, és ez undorító. Akárhogy nézem… Most persze hivatkozhatsz arra, hogy a családodat féltetted. Nem féltetted. Ha féltettél volna minket, hagyod, hogy anyával elmenjünk a francia követségre. Azt hiszem, megzavarodtál. Ezt megértem, de nem menti a viselkedésedet.

– Nem én lőttem agyon. És az semmit sem mond neked, hogy én sem menekültem el? Vállaltam, hogy engem is agyonlőjenek?

– Nem lőttek agyon. Nem menekültél el, valóban, ez is a teljes zavarodottságot bizonyítja.

Varjas megsimította az orrát.

– Túl egyszerűen nézed a dolgokat – mondta. – Túl könnyen ítélkezel. Az ember nem tökéletes…

– Akkor miért akarod, hogy én az legyek?

– Akarja a fene. Én azt szeretném, hogy ember légy.

– Az vagyok, ember. Olyan, amilyenné neveltetek. Talán jobb is annál, hiszen én sok mindenben nem követlek. Ha követnélek, most mindenben igazat adnék neked, hogy helyreálljon közöttünk a jó viszony. De én tudom, hogy soha többé nem lehetek az a rajongó gyerek, aki voltam, nem várlak haza remegve, ha félek, nem gondolok arra, hogy te majd megvédesz a veszedelmektől. Hiába erőltetném a közeledést hozzád, soha nem jutnék a közeledbe, mert a sorompók hosszú sora állja utamat, s ezeket a sorompókat nem én bocsátottam le. – A fiú szája megremegett a belső felindulástól. Csendesen, de szenvedélyesen beszélt, nem bántani akart, csak megkönnyebbülni, ki akarta adni magából az évek során felgyülemlett keserűséget. Régen várt erre az alkalomra, mindazt, amit most szavakba öntött, már sokszor megfogalmazta az álmatlanul töltött éjszakákon. Varjas pedig csak hallgatott, megbénították őt a fia szavai. – Nekünk csak névleg volt apánk. Játszottál-e velem csak egyszer is, mint a többi apa a gyerekével? Érdekelt-e téged, hogy én mire gondolok, milyen kérdések feszülnek bennem, amelyekre feleletet várok? Amíg kicsik voltunk, csak vasárnap délelőttönként találkoztunk, és még ezekért a röpke félórákért is hálás voltam, amiket nekem szenteltél. Aztán megközelíthetetlen bálvány lettél, akit nem szabad zavarni. Nem volt időd ránk, magyarázta anyánk, mert ő mindig védett, még akkor is, amikor cselekedeteid védhetetlenek voltak.

– De hát mit vétettem? – nyögött fel Varjas. – Megkaptatok mindent, annyi játékod volt, neked is, Zsónak is, hogy három üzletet lehetett volna teletömni vele.

– Volt – mondta keserűen a fiú –, kellett is nekem az a sok marhaság. Játékom volt, csak te nem voltál. Te éppen olyan vagy, mint a többi felnőtt, azt hiszitek, hogy az anyagiak mennyisége egyenlő a szeretet és az emberi melegség növekedésével vagy csökkenésével. Fogalmam sincs, hogy milyen a kapitalista világ, nem is érdekel, de azt tudom, hogy ebben a világban hiánycikk a szeretet és a melegség. És ha ilyen lesz a kommunizmus is, akkor megette a fene. Téged csak az érdekel, persze a többi felnőttet is, hogy a társadalom milyen mértékben gazdagodik. Ötéves terveket csináltok, azt teljesítitek is, és akkor lehet hurrázni, mert minden rendben van. Egyszer már el kellene készíteni az emberi szeretet és megbecsülés ötéves tervét is. És arról is be kellene számolni az országházban, hogy a közösségi érzés hány százalékos fejlődést ért el. Gondolkodtál már azon, hogy a szocialista társadalomtól idegen huliganizmus, a fiatalok cinizmusa, csalódottsága miért ölt egyre nagyobb méreteket? Kitaláltatok mindenféle magyarázatot a lelkiismeretetek megnyugtatására. Azt mondjátok: a huliganizmus világjelenség… Világjelenség? Akkor hát nyugodjunk meg. Cinizmus. Ugyan, valójában csak tartalom nélküli külsőség, ha mögéje tekintünk, a lélek mélyén nagyon gazdag tartalmat találunk. Tulajdonképpen azt nem tudom, hogy mi a hazaszeretet, a hűség a szülőföldhöz, helyesebben, tudom, hogy mit jelentenek ezek a fogalmak, csak nem érzem a tartalmukat.

Elhallgatott. Mélyet lélegzett, aztán felült, keze cigaretta után nyúlt.

– Ez van – mondta mosolyogva, és meggyújtotta a cigarettáját.

– De ha te ilyen nagyszerűen látod mindezt – mondta Varjas –, miért nem harcolsz ellenük?

– Mert ki vagyok szolgáltatva. Meg azután semmi kedvem a harchoz. Nem akarok én Jézus Krisztus lenni. Tudomásul veszem, hogy ez van, és élek egyik napról a másikra, mert mást nem tehetek.

– Türelmetlen vagy. Hát azt gondolod, hogy az emberek egyik napról a másikra megváltoznak? Átmeneti szakaszban élünk…

– Ez már a könyökömön jön ki. Ne folytasd. Légy szíves, vedd tudomásul, hogy én is az átmeneti szakasz gyermeke vagyok, tehát törvényszerű az érdektelenségem, a közönyöm… A kettőnk egymáshoz való viszonya is az. Tartsuk tehát tiszteletben egymás nézeteit, és éljen ki-ki a meggyőződése szerint.

– Azt hiszem, hogy nagyképű vagy, Endre. Mondd csak, mit tettél te eddig ezért a társadalomért?

– Mit kellett volna tennem?

– Csak azért kérdezem, mert én ilyen idős koromban már megjártam a börtönöket…

– Ezért jogod van most arra, hogy így élj. Taktikázz a baráti szeretettel, gusztustalan módon lehülyézd a vezetőket, írótársaidat tehetségtelen barmoknak nevezd, szeretőket tarts…

– Nem gondolod, hogy messzire mégy?

– Elnézést kérek, nem akartalak megbántani.

– Ne gúnyolódj.

Endre nem felelt. Fázott, magára húzta a paplant, és csalódva nézett az apjára. De tulajdonképpen mit várt ettől a beszélgetéstől? Csak nem azt, hogy az apja igazat adjon neki? Hiszen meg van győződve cselekedetei helyességéről.

– Az emberek, fiam, nem angyalok, és nem ördögök. Emberek – mondta Varjas –, erényekkel és hibákkal, ellentmondásokkal. Te elfelejted, hogy a mi generációnk fáradt, testben és lélekben sérült. Igazad van sok mindenben, de…

– Akkor rendben vagyunk – mondta Endre. – Akkor nincs értelme a vitának, mert a „de” már nem érdekes. Te megmagyarázol mindent, mert meg kell nyugtatnod a lelkiismeretedet. Másképpen hogy élnél? De vannak dolgok, amiket magyarázhatsz életed végéig, akkor sem fogom megérteni. Ilyen dolog például a Dömösi családhoz fűződő viszonyod. Lehet, hogy nem tudtál segíteni a barátodon, de hogy az anyját se fogadd… Ismerem a történetet, és nem értem meg a magatartásodat.

– Ki beszélt neked erről az ügyről? – kérdezte Varjas. – Dömösi?

– Nem. Az édesanyja és Kálmán bácsi.

– És azt is elmondták, hogy közbenjártam az érdekükben?

– Nem mondták.

– Én akkor álltam le a közbenjárással – mondta Varjas –, amikor megmutatták nekem Kálmán bácsi és Dömösi saját kezűleg írt vallomását. Mindketten bevallották, hogy a háború előtt a politikai rendőrség ügynökei voltak.

– Te elhitted?

– Addig nem, amíg Kálmán vallomását nem olvastam. – Varjas szomorúságot érzett. Miért volt szükség arra, hogy Kálmán befeketítse őt a fiánál? Így akar bosszút állni rajta? Eljárását érthetetlennek tartotta, mert bátyja, annak ellenére, hogy kiéleződött közöttük a viszony, mindig tisztességesen betartotta a játékszabályokat. Ilyen volt gyerekkorában is, sohasem orvul, mindig szemtől szembe támadott.

– De miért bújtál el Dömösi anyja elől?

– Mert nem tudtam volna semmit sem mondani neki. –Érezte, hogy ez a magyarázat nem elég, rövid gondolkodás után hozzátette. – Azt hiszem, féltem. Meg voltam zavarodva. – Azt még nem merte kimondani, hogy nem az őrizetbe vételtől félt, hanem attól, hogy kegyvesztett lesz, elejtik őt. Azóta próbálja meggyőzni önmagát, hogy egészben véve tisztességesen viselkedett, s mint a fuldokló a szalmaszálba, úgy kapaszkodott bele abba a gondolatba, hogy mindent megtett, telefonált, szaladgált fűhöz-fához. Hirtelen keserű indulat fogta el, a sarokba szorított ember védekező indulata volt ez, támadó indulat. – Vétkes vagyok, az úristenit. Elismerem. Beszélnem kellett volna János anyjával. De ők nem vétkesek? Én elismerem, hogy az ártatlanul bezárt kommunisták sokat szenvedtek, de mit akarnak most tőlünk? Miért vallottak magukra és egymásra? Most mindegyik megjátssza a mártírt, haraggal gondolnak ránk. Azért ítélték el őket, mert mi tanúskodtunk ellenük, vagy azért, mert mindenféle marhaságot vallottak egymásra?

Endre lehunyta a szemét. „Nincs ennek értelme – gondolta –, ha belemelegszünk, olyan mocsárba kerülünk, ahonnan soha nem tudunk kikecmeregni. Összekeveredett itt minden. Valóban, Kálmán bácsi miért vallott, miért vállalt magára olyan bűnöket, amiket sohasem követett el? Félt. Életben akart maradni. Ez rendben van, azaz ez sincs rendben, de mondjuk, hogy emberileg megérthető. Úristen, hol van itt az igazság? Hol van egy olyan ember, aki tisztának mondhatja magát? Nekem elegem volt ebből.” Hallotta és látta, hogy apja egyre indulatosabban beszél, de már nem figyelt rá, hanem másra gondolt, a holnapra, a hideg laktanyára. Hirtelen csend lett. Varjas elhallgatott. Nem kerültek közelebb egymáshoz, a szavak mögött nem volt fedezet, azok tartalmát nem igazolta az emberi magatartás, ottmaradt közöttük megmászhatatlan falként a bizalmatlanság.

– Szeretnék kérni valamit – mondta Endre, és kibújt a takaró alól. A könyvállványhoz ment, elővette a Magadra maradtál című regényt, és apjának nyújtotta. – Légy szíves, dedikáld.

– Neked?

– Nem. Az egyik rajongódnak, aki a legnagyobb élő írónak tart.

Varjas lapozgatta a könyvet.

– Hozd ide a tolladat.

Endre az íróasztaláról elvette az egyik golyóstollat.

– Mit írjak bele?

– Nem tudom. Én még nem dedikáltam. A rajongódat Sipos Marikának hívják. Tanítónő.

Varjas gondolkodott, hogy mit írjon, de most sem jutott eszébe egyetlen épkézláb gondolat sem.

Marika remekül érezte magát. Átadta testét-lelkét a pihenésnek. Anyja nagyon örült az ajándéknak, és ő boldog megelégedéssel nézte örömét.

– Próbáld fel – biztatta anyját –, olyan csini leszel benne, akár egy diáklány.

– Majd holnap felveszem.

– Nem, most akarlak látni benne. Igazán, anya…

Siposné bement a fürdőszobába, belebújt a finom, halvány világoskék pulóverbe, és elégedetten nézegette magát a tükörben. Szűzanyám – gondolta –, ha ebben mennék be dolgozni, Gönczy kitérne a hitéből. „Mi van, Mariska, maga is huligánkodik?” Szinte hallotta a tanácselnök reszelős hangját. Ránctalán arcát enyhe pirosság öntötte el. „Egész csinos vagyok.” Visszament a szobába, pörgött egyet, mint a manekenek.

– Nos, hogy tetszem? – kérdezte vidáman.

– Jaj, nagyon szép vagy – lelkendezett a lány, és felugrott a sezlonról, átölelte anyját, megcsókolta. – Viseld egészséggel.

Jól teltek az ünnepek, örültek egymásnak és a szabadságnak, s bár korán kelők voltak mindketten, most kedvükre lustálkodtak. Siposnénak csak az nem tetszett, hogy Marika az ébredése után azonnal cigarettára gyújtott az ágyban.

– Fene azt a bagót – mondta. – Nem szeretem, ha az ágyban dohányzói.

– Most úri dáma vagyok, anya. Megengedhetem magamnak.

Siposné féloldalt fordult, és nézte a hanyatt fekvő lányt, aki mosolyogva szívta a cigarettáját, és játékosan füstkarikákat eregetett.

– Mennyit szívsz naponta?

– Ó, nem sokat. Most is csak azért gyújtottam rá, mert nagyszerű gondolatom támadt.

– Meg azért, hogy bosszants engem.

– Téged? – Marika a hamutartó szélére tette a cigarettát, aztán megfordult, megölelte az asszonyt. – Téged, mamikám, sohasem foglak bosszantani. Hiszen úgy szeretlek. – Babusgatta az asszonyt, hízelgett neki, döngicsélt a fülébe, és addig mókázott, amíg Siposné el nem nevette magát. Akkor azt mondta: – Anya, olyan jó volna, ha áthelyeztetnéd magad Kövesdre, és együtt lehetnénk.

– És mit csinálnék ott?

– Dolgoznál. Ott is van tanács.

– Jó nekem itt a faluban. Megvagyok. Az ember ne változtassa a helyét, ha nem muszáj. Inkább azt kéne megcsinálni, hogy te jönnél vissza. Eladnánk a házat, vennénk rajta neked kelengyét meg bútort.

– Hát az meg minek?

– Csak férjhez mégy előbb-utóbb, vagy nem?

– Annyira meg akarsz szabadulni tőlem?

Az asszony megigazította a párnát a feje alatt,

– Dehogy akarok.

– Addig nem megyek férjhez, amíg el nem végzem az egyetemet. Jövő ősszel jelentkezem történelem-magyar szakra.

– Az még öt év. Huszonnégy éves leszel.

– Na és? A jövendőbelim majd várni fog. Nem, anyukám, én nem akarom elsietni az életemet – mondta meggyőződéssel. – Nem árt az, ha diploma van a kezemben, és önállóan is megállok a lábamon. Akkor, mamikám, nem leszek kiszolgáltatottja senkinek. – Eltűnődött. – Tudod, amikor családlátogatásra megyek, nemcsak azzal törődöm, hogy a nebulóknak milyen a helyzete otthon, alaposan körül szoktam nézni. Miért van az, hogy csak panaszkodó asszonyokkal találkoztam eddig? Néha arra gondolok, hogy tulajdonképpen ez az egész házassági intézmény egy nagy baromság. A lányok azzal rontják el az életüket, hogy gyorsan és mindenáron férjhez akarnak menni, és dühítő, hogy feladják a személyiségüket, másodrendű állampolgároknak tartják magukat. – Anyjára nézett, aki figyelemmel hallgatta. – Aztán hogy néz ki egy mai házasság? – Gondolkodott néhány pillanatig, majd így folytatta: – A ma kötött házasságok képlete nagyon egyszerűen felírható. Az asszony rabszolga, korán kelés, reggelikészítés, állatetetés, ha gyerek van, annak ellátása, rohanás a gyárba vagy a földre, nyolc-tíz óra megfeszített munka, bevásárlás, főzés, kis- és nagymosás, és a jutalma az az öt-tíz perc, amivel esténként a férje megajándékozza az ágyban. Aztán vagy boldog, vagy nem. Másnap pedig elölről kezdődik a körforgás. Én nem akarok beleülni egy ilyen körhintába. Egyenrangú akarok lenni.

Siposné némi szorongással és nyugtalansággal hallgatta a lányát, és félelem fogta el. Negyvenéves volt, nyolc éve özvegyasszony, sokat látott, és még többet tapasztalt. Nem tartozott az álmodozók közé, lehiggadtan, józanul szemlélte a világot. Az, amit a lánya elmondott az asszony boldogságáról, igaz volt, de ő azt is tudta, hogy ezen a megalázó helyzeten még hosszú ideig nem lehet változtatni. Éppen azért félt, úgy érezte, hogy Marika valahol a felhők között kóborol, elszakadt a hétköznapok valóságától, és nagyon könnyen lezuhanhat a magasból, kegyetlenül összetörheti magát. Ugyanolyan naiv és ábrándozó – gondolta –, mint az apja volt. Annak lett az áldozata a szerencsétlen. Egyenrangú…

– Te sohasem leszel egyenrangú a férfiakkal – mondta. – Jó lenne, ha kicsit reálisabban gondolkodnál. Nagyon megütheted magad.

– Miért ne lehetnék egyenrangú? – kérdezte a lány.

– Mert ilyen a világ. Mert az egyenrangúságunk csak formális. Egyenrangú a nő olyan értelemben, hogy lehet belőle orvos, bíró, mérnök, tanácstitkár, mint én, de nem lehet egyenrangú a szerelemben.

– Nem a fenét – heveskedett a lány.

– Nem, ha mondom. Egyszerűen azért, mert a társadalom szemlélete ma még nem engedi meg, hogy az legyen. Nyolc éve élek egyedül. Ha férfi lennék, és szeretőt tartanék, nem lenne semmi baj. Elismernék, hogy tisztességes vagyok. De próbáljak szeretőt tartani én. Nyomban felzúdulnának az emberek. Még te is. Pedig elvileg jogom lenne hozzá, hiszen még most leszek negyvenéves.

– Én nem zúdulnék fel.

– Ezt csak mondod, mert nyugodtan jöhetsz haza a faluba, nem kell félned attól, hogy anyádról pletykát hallasz, hogy hírbe hozta magát. Gönczy nemegyszer részeg. Szerencsére nem kötekedő, inkább csendes, jópofa olyankor. De részeg. Az emberek megmosolyogják. Tudják róla a járásnál is meg a megyénél is. Nem szólnak érte, mert különben jól végzi a munkáját, nem csinál botrányt. De tántorognék csak én hetenként haza részegen, vagy mulatnék a cigányokkal a Három rózsában. Nem lennék tanácstitkár. Pedig miért ne rúghatnék be én is? Hol van az előírva, hogy egy nő nem ihatja le magát? Sehol. Csak az emberek tudatában. Maradj, Marikám, itt a földön. Ne akard te megváltani a világot, mert boldogtalan leszel. Most pedig keljünk fel.

Hamar elrepült az a néhány nap. Az ünnepek után Siposné dolgozni ment, Marika magára vállalta a takarítást és a főzést, s még szomszédolt is. Meglátogatta Gönczyt is a hivatalában. A nevetős, szikár tanácselnök szerette a lányt, évődött, tréfálkozott vele. Megkínálta jó kisüsti pálinkával, meséltette, hogy él, mennyit dolgozik, van-e már udvarlója.

Marika nevetve válaszolt.

– Nincs. Silány férfiak élnek Kövesden, Barnabás bácsi. Nincs közöttük egy valamirevaló sem.

– Csak én fiatalabb lennék, te lány – mondta Gönczy –, isten az atyám, hogy rád dobnám a nyerget. Nem tűrném el, hogy ilyen takaros menyecske parlagon heverjen. – Ráhunyorított a lányra. – A kisdoktorral találkoztál már?

– Még nem. De hallom, hogy tizennégy éven felül minden nő beteg lett. Reggeltől estig sorban állnak a rendelő előtt.

– Ha lány lennék, sorba állnék én is. Derék egy ember.

– Aztán milyen?

– Hát nem olyan daliás, mint a Gönczy Barnabás – mondta, és kidüllesztette a mellét –, de megjárja. Múlt héten Fehéréknél voltunk disznótoron. Mondom a komáknak, halljátok, gyerekek, a kisdoktort most az asztal alá itatjuk. Jól van, mondják a komák. Éjfél után már csak ketten maradtunk talpon, a kisdoktor meg én. Aztán ami igaz, az igaz, hajnaltájt ő vitt haza. Gyere el este hozzánk. Meghívom őt. Összeházasítalak vele.

Marika nevetve mesélte anyjának Gönczy tervét.

– Hát persze, nála a férfi ott kezdődik, hogy bírja-e az italt, vagy sem.

– Ivós ember a doktor?

– Nem hiszem. Még nem hallottam. Olyan, mint egy dühös kakas. Nagy szerencse, hogy megkaptuk. Az első hónapokban majdhogy meglincselték. Tudod, nagy itt a körzet, azért nem volt állandó orvosunk évekig. Aki jött, az nem akart gyökeret verni, nem sokat törődött a rendelővel. Elhanyagolt volt, a mennyezetről hullott a vakolat. Igaz, pénzünk sem volt rá, hogy rendbe hozassuk. Nézd meg most, hogy milyen. Ragyog a tisztaságtól, csempézett és olajozott fal minden helyiségben. Süki még laboratóriumot is csináltatott. Kiverekedte a póthitelt, egész csinos egészségházat csinált a semmiből. Nekem tetszett az a nagy lendület, természetesen támogattam. Csakhogy nehéz természete van. Ordít, kiabál, fenyegetőzik, de van is látszata a munkájának. Nem néz az se istent, se embert. Még meg sem melegedett, amikor úgy összeveszett Gönczyvel, hogy majdnem ölre mentek. Egy hete volt a faluban, amikor Gönczyné telefonált neki, hogy sürgősen menjen el hozzá. Mint később elmondta, fáradt volt, akkor jött meg a környékről. Azt gondolta, hogy valami komoly baja van Marcsának. Nem is vacsorázott, sietett Gönczyékhez. Szakadt az eső, térdig süppedt a sárba. Mire odaért, úgy nézett ki, mint egy ázott ürge. Hol a beteg, kérdezi, és nyitja a táskáját. Mondja Marcsa, hogy ő az. Szédülései vannak, meg aztán elfogyott a gyógyszer a házipatikájából, és szeretné, ha a doktor elvtárs megírná a recepteket. A doktor elképedve kérdezte, hogy miért nem jött a rendelőbe, hiszen amint látja, nincs is láza. Éppen főz. Marcsa csodálkozott. Hogy mondta a doktor? Hogy miért nem ment a rendelőbe? Hát csak nem gondolja komolyan? Itt ez a szokás. Volt, mondta Süki, csak volt, asszonyom. Maga holnap felkeres a rendelőben, aztán majd elmondja, hogy mi a panasza. Megvárja nyugodtan, míg magára kerül a sor, aztán majd megvizsgálom. És ha szükség lesz valamilyen gyógyszerre, felírom, ha pedig nem lesz szüksége, nem írom fel. Képzelheted, hogy Marcsa milyen képet vágott. Kiabálni kezdett, hogy ő majd megmutatja. – A férjének, kedvesem – mondta Süki –, de nem nekem. És ne ordibáljon, a jószentségit, mert azt én is tudok. – Azzal otthagyta. Persze Marcsa beszaladt a tanácsba, és elmesélte az urának, hogy mi történt. Csakhogy a saját szájaíze szerint mesélte el. Több se kellett Gönczynek. Üzent, hogy Süki menjen be hozzá, azonnal. Az meg visszaüzent, hogy nem ér rá. Ha Gönczy akar valamit, menjen el hozzá. Elment. Verte az asztalt. De nem sokáig. Süki kinyitotta az ajtót, mars ki! – mondta. – Mars ki, mert kidobom, hogy a taknyán csúszik hazáig. Képzelheted, mi volt. Híre ment a faluban, egyből megszerették, olyan tekintélye lett, akár az öreg plébánosnak. Pedig az nagy szó. Aztán hetek múlva kibékültek. Gönczy igazat adott neki, amikor rájött, hogy Marcsa nem mondott igazat mindenben.

– Hány éves? – kérdezte Marika.

– Negyven körül van – mondta Siposné. – Elvált ember. Marika kíváncsi volt a doktorra, elment este Gönczyékhez.

Süki olyan alacsony volt, mint ő, nem látszott negyvenévesnek. Kicsit köpcösnek tűnt, de a lány azonnal észrevette, hogy nem elpuhult, lagymatag ember, hanem kemény izmú és határozott. Marcsa kövérségét meghazudtoló fürgeséggel ugrált körülötte, és olyan barátságosan, mintha évek óta puszipajtások lennének. Az asztalon borosüveg állt, töltöttek a lánynak is.

– Anyád miért nem jött át? – kérdezte.

– Lehet, hogy később átjön – mondta Marika. – Valami beszámolót ír a járásnak.

Süki kortyolt a borból.

– Ez dögleszti ki az embereket – mondta. – Beszámoló reggeltől éjfélig. Lassan már gyógyításra sem marad idő. Pedig a sok íróasztal-munkától meg kimutatásditól nem gyógyulnak meg a betegek. Visszatérve, Gönczy úr, a cigányokra, én nem fogok gatyázni velük. A héten még egyszer végigjárok minden családot, újra megmagyarázom, miért kell szűrésre jönniük. Ha ezután is makacskodnak, karhatalmat hívok, és erőszakkal állítom őket a röntgengéphez.

– Kimegyek magával, dokikám – mondta Gönczy.

Aztán arról beszéltek, hogy még mennyi probléma van a cigányokkal.

– Pedig nagyon értelmesek – mondta Marika. – Az én osztályomban öten vannak, szeretnek tanulni. De a szülőkkel van baj. A cigányszülők nem akarják iskolába járatni a lurkókat, a nem cigányszülők között pedig nem egy olyan akad, aki kitiltaná az iskolából őket. A gyermekemet ne ültessék cigány mellé, mert kiveszem az iskolából.

Süki lágy mozdulatokkal simogatta a szakállát, és érdeklődéssel figyelte a lányt. Marikának az volt az érzése, hogy idejövetele előtt Gönczyék meséltek róla, s a doktor most szembesíti a hallottakat a valósággal.

– Hagyjuk a cigányokat, Gönczy úr – mondta. – Ez a probléma is megoldódik, mint minden más. Térjünk a lényegre. – Ravaszkásan hunyorított. – Szóval Marika lenne az, akit kiszemeltek nekem.

– Hát nem csinos? – kérdezte Marcsa.

– És egyre takarosabb lesz – mondta Gönczy. – De én nem tetszem neki.

– Dehogynem – mondta a lány de mit csinálunk Marcsa nénivel?

– Eladjuk. Most olvastam, hogy Szaúd-Arábiában még vásárolják a nőket.

– Megkeserülnéd te azt, vénember – mondta Marcsa néni. – Sírnál utánam, azt hiszem. Meg aztán sokat érne veled ez a lány. Te már csak imádkozni tudsz.

– Utazzon csak el, Marcsa néni – mondta a doktor –, én megfiatalítom majd Gönczy urat. Mixelek neki olyan orvosságot, hogy megtáltosodik tőle.

Marika nézte az orvost, és azon tűnődött, hogy miért vadulnak érte a nők. Valóban érdekes jelenség a szakállával és a lázasan fénylő szemeivel, de ezenkívül nincs semmi különös rajta, hacsak az nem, hogy a szokástól eltérően, urazza Gönczyt. Vajon tréfából teszi, vagy komolyan. Biztosan valami úri csemete, az apja valószínűleg régivágású egyetemi tanár vagy hivatalnok, azoknál még ma is az urazás járja. Lehet, hogy nagyon ért a nők nyelvén, abban van a varázsa.

Tíz óra körül menni készült, és Süki felajánlotta, hogy haza-kíséri.

Hideg volt, a frissen hullott hó megfagyott. Csúszkálva lépkedtek a járda nélküli úton. A szél már nem fújt, az ég áttetszően tiszta, világos volt. Mintha kihalt volna a falu, sehol egy teremtett lélek, még az ablakok sem világlottak.

– Szereti a telet? – kérdezte a lány, hogy a hallgatást megsza-kítsa.

– Utálom – mondta a doktor, és megfogta a lány karját. – Én nyári ember vagyok. Tavasszal éledni kezdek, és nyáron élvezem az életet. Akkor magamra találok, mintha kicseréltek volna, csak örülni tudok, tartósan boldognak érzem magam, s talán csak az zavar, hogy olykor eszembe jut a tél. Mondja, hány órára kell hazamennie?

– Nincs időhöz kötve.

– Nem jönne be hozzám egy félórára? Főzök egy jó feketét.

– És megmutatja a bélyeggyűjteményét.

A doktor halkan felnevetett. Marika szerette volna látni a szemét, de sötét volt, meg Süki maga elé bámult, s így az arcát sem láthatta.

– Én már kinőttem ezekből az olcsó fogásokból. Nem kell tartania semmitől sem, ha én akarnék magától valamit, azt nyíltan megmondanám. Most csak beszélgetni akarok. Azt nem mondom, hogy húsz esztendővel idősebb vagyok, mert az semmit sem jelent. Ha megtetszik egy lány, nem érdekel, hogy hány éves.

– De valami határvonalat csak figyelembe vesz? – mondta Marika, és megkapaszkodott a kerítéslécben.

– No igen, a gyerek, az gyerek, még akkor is, ha testileg fejlett. Én a felnőtt lányokra gondoltam. Mondjuk, tizennyolctól fölfelé.

– Tehát én már a határon túl vagyok. Hát nem bánom – mondta –, menjünk magához.

Sükinél kellemes meleg volt. Szobája egyszerűen volt berendezve, talán csak több volt a szőnyeg a kelleténél, és minden szabad helyen könyvek tornyosodtak egymásra rakva.

– A másik szoba amolyan lomtár – magyarázta –, nem használom, egyedül vagyok, s ez nekem bőven elég. Na meg a konyha és a kamra…

– Rendelője nincs?

– De van. Az előszobából nyílik. Tegye magát kényelembe azonnal hozom a műszereket. Olyan feketét főzök, amilyet még nem ivott. Elnézést. – Azzal kiment a konyhába.

Marika még nem járt férfi lakásán egyedül, s most kényelmetlenül érezte magát. Erőszakoskodni nyilván nem fog –gondolta –, akkor meg miért izgatom magam. Kíváncsi vagyok, hogy anyám milyen szemeket mereszt rám, ha elmondom neki a látogatásomat. Körülnézett, játszadozni kezdett azzal a gondolattal, hogy ő most Süki új felesége, és először van a férje lakásában. „Mindenekelőtt átrendezném a szobát. Könyvállványokat csináltatnék, katalogizálnám ezt a tömérdek könyvet, az ablakokkal szemközti falnál a mennyezetig építeném az állványokat. A sublótot és a heverőt átvinném a másik szobába, ide pedig vennék egy egyszemélyes rekamiét. Nem hagynék itt más bútort, csak az íróasztalt és a dohányzógarnitúrát meg a televíziót.” Rendezgetett, csinosította a szobát, már a hálóval is végzett, amikor Süki visszajött. A tálcát letette az asztalra, gyakorlott mozdulattal betöltötte a kávét a csészébe, megkérdezte, hogy hány szem cukrot tegyen bele. Marika kivett a cukortartóból két szemet. Nevetnie kellett, ha arra gondolt, hogy ha Süki a férje lenne, most nem udvariaskodna ennyire, nem szolgálná ki, hanem elterpeszkedve parancsolgatna.

– Mit nevet? Valamit nem jól csináltam?

– Mindent remekül csinált. – Aztán elmondta, mire gondolt. A doktor kavargatta a kávéját.

– Hozzám jönne feleségül? – A lányra nézett, kíváncsian várta a választ.

Marika cigarettára gyújtott.

– Nem mennék – mondta, és kifújta a füstöt.

– És miért nem?

– Húsz év a különbség kettőnk között. Ne lepődjék meg. Tudom, a lányok többsége másképpen gondolkodik. Különösen faluhelyen. Doktor, lakása, autója van. Azt hiszem, vidéken az orvos a legjobb parti. Én mégsem lennék a felesége, mert tizenöt-húsz év múlva elromlana a házasságunk. Maga féltékeny lenne.

– Hogy mondhat ilyet, hisz nem is ismer. – A doktor letette a csészét az asztalra. – Gondolja, hogy egy magánál három-négy évvel idősebb férfi nem féltékeny?

– Akkor se mennék magához, ha biztosan tudnám, hogy nem lenne féltékeny. Azért nem, mert a maga kedvéért harminc-harmincöt éves koromban sok mindenről le kellene mondanom. Egyébként az az érzésem, hogy nem fogok férjhez menni. Talán nagyon igényes vagyok.

– Volt már egyáltalán szerelmes?

– Azt hiszem, még nem voltam. Volt néhány fiú, aki tetszett, talán jobban is, mint akartam, mert napokig megzavarta az érzéseimet, de szerelmes még nem voltam. Én nem tudnék halálosan szerelmes lenni. Túl józan vagyok, meg a hivatásom jobban érdekel a szerelemnél. Csodálatos érzés a tanítás, figyelemmel kísérni egy butácska nebuló szellemi ébredését. Nem tudok elképzelni olyan szereimet, amiért feláldoznám a tanítás örömét.

– Mert csak húszéves, és még nem volt szerelmes – mondta az orvos. – Az is csodálatos érzés ám. Az igazi szerelem egyszerűen csoda. A legszebb emberi érzés. Tulajdonképpen az élet értelme és célja két ember találkozása és eggyé válása. Ezt kell összhangba hozni a hivatással.

A lány megszívta a cigarettáját.

– Maga szerelemből nősült?

– Nem – mondta egyszerűen az orvos. – Karrierből, büszkeségből, és még sorolhatnám, hogy mi mindenből, de nem szerelemből.

A lány csodálkozott.

– Nem is hitte, hogy szerelmes.

– Egyetlen percig sem. Mint egy tervezőmérnök, én is a legapróbb részletekig számba vettem a házasságom előnyeit és hátrányait. Gyalázatos dolog volt. De akkor helyesnek tartottam. – Hátradőlt, lábát keresztbe rakta, szemében tompán lobbant a fény. – Tudja, én munkás voltam. Műszerész. De szégyelltem azt, hogy munkás vagyok, nem is jártam közéjük. A polgárok társaságát kerestem, szerettem volna az lenni én is. – Elmosolyodott. – Hogy miért vagyok ennyire őszinte magához? Nem is tudom. Ezt még senkinek sem mondtam el. Maga holnap elutazik, elviszi magával mindazt, amit hallott. Talán ezért gyónok. Szüleim is munkások voltak. És nagyon öregek. Későn születtem. Láttam az életüket, és én nem akartam úgy élni, ahogyan ők. Aztán ismertem a politizáló munkások életét is. Abból sem kértem. Úgynevezett szép fiú voltam, szüleim minden pénzüket rám költötték, hogy jó szakma legyen a kezemben, szépen öltözködjem. Lejártam az egyházközségbe. A polgárlányok szívesen táncoltak velem, de csak addig, amíg meg nem tudták, hogy munkás vagyok. Az érettséginél kezdődött az ember. Én ezt hamar kiismertem, de engem ez a felismerés nem forradalmasított, és nem a munkásotthonokban kerestem vigasztalást, hanem tanulni kezdtem. Közéjük akartam kerülni. Nem tagadom, nagyon tetszett a jólét, amiben éltek, a kulturáltságuk. Mire leérettségiztem, vége lett a háborúnak. Beiratkoztam az egyetemre, könnyen ment, mert munkáskáder voltam. Persze hogy éltem ezzel a lehetőséggel. Arra sohasem gondoltam, hogy nálunk proletárdiktatúra lesz, s amikor az lett, én nem lelkesedtem. Az egyetemen összeismerkedtem az egyik professzor lányával. Akkor már más szelek fújdogáltak, s nem törődtek a származásommal, egyetemista voltam, orvostanhallgató, és ez elég volt. Csak később tudtam meg, hogy nekik nem jött rosszul az én munkásszármazásom. Amikor észrevettem, hogy tetszem a lánynak, a felismerés felvillanyozott. Mint munkásszármazású, karriert csinálhattam volna, ha politizálok, ha beléptem volna valamelyik ifjúsági szervezetbe, de nekem az jelentette a karriert, hogy bejuthattam a polgárok közé. Hogy azt mondhattam a híres professzornak, kérlek, Ernő bátyám, hogy jónevű és nagy múltú családokkal kerültem kapcsolatba. Aztán amikor az álmom valóra vált, ott ültem a csúcson magányosan. Feleségemet nem szerettem, és a szüleim környezete, a munkások nem tudták megérteni, hogy én miért vagyok annyira oda. Fütyültek arra, hogy én polgár lettem, egyáltalán nem hatódtak meg. És szép lassan rájöttem, hogy talajtalan valaki vagyok, feleségem baráti körének a szemlélete idegen lett számomra, én meg idegenné váltam azoknak, akiktől származtam, és nem tudtam, mit kezdjek magammal. Sokáig tartott, amíg rájöttem, hogy nevetségesen ócska karrierista vagyok, s ráadásul elkéstem a karrieremmel. Megváltozott a világ. Szégyelltem magam. Azt mondtam, tabula rázát csinálok. Otthagyom a családot, a feleségemet, és megmarad a hivatásom, így tettem. Orvos lettem vidéken, és minden bánatomat a munkába öltem. Láttam én, hogy sok minden jó dolog történik, de nem akartam lelkendezni, nehogy karrieristának tartsanak. – Felállt, kivett a szekrényből egy üveg konyakot. – Megkínálhatom?

– Nem kérek – mondta Marika, és csendben figyelte a férfi minden mozdulatát.

– Miért ilyen őszinte hozzám? – kérdezte váratlanul. – Egy órája sincs, hogy ismerjük egymást.

A férfi bedugaszolta az üveget. A poharat a szájához emelte, de nem ivott, előbb megkérdezte:

– Miért? Miért vagyok őszinte? – ivott, s ahogy lenyelte az italt, megborzongott, arcát grimasz torzította el. Láthatóan nem esett jól neki. Nem ült le, az asztalnak támaszkodott, és azt mondta: – Mert én egy éve ismerem magát. Amióta itt vagyok.

– Ismer? Honnan ismer?

– Mindegy, hogy honnan. – Selymes szakállát simogatta. – Nem vagyok istenhivő, de hajlamos vagyok arra, hogy higgyek az eleve elrendelésben. Amikor először megláttam a fényképét, magamban felordítottam, én ismerem ezt a lányt, miért éreztem és érzem, hogy találkozni fogunk, hogy közünk lesz egymáshoz?

Marika furcsa érzésekkel hallgatta a csendesen, de meggyőző erővel beszélő férfit, s neki is úgy tűnt, mintha nagyon régről ismerné.

– Ki mutatta meg a fényképemet?

Süki nem válaszolt. Töltött a pohárba, felhajtotta az italt. Mielőtt válaszolhatott volna, csengettek az ajtón. Egymásra néztek, az orvos mintha zavarba jött volna. Az órájára nézett.

– Bocsánat, egy pillanatra.

Marika bólintott. – Biztosan beteghez hívják. Kellemetlen, mert ha a látogató ragaszkodik ahhoz, hogy a doktor vele menjen a beteghez, ő hogy fog kikerülni a házból?

Nyílott az ajtó. Halk, izgatott beszédfoszlány szűrődött be. Aztán a doktor hangját hallotta. Mintha vitatkozna a látogatóval. Csak most érzékelte, hogy női hangot hall.

Hirtelen kivágódott az ajtó, és Boriska, a postáskisasszony jelent meg. Arca feldúlt volt, tekintete zavaros. A nagy termetű, de arányos testű lány magasra tupírozott haját selyemkendővel kötötte át. Az orvos nyugodtan állt mellette.

– Szóval a tanító néni – mondta gúnyosan.

– Mi az, hogy szóval? – kérdezte Süki. – Ne hisztizz. Nem tartozunk egymásnak beszámolási kötelezettséggel. Menj szépen haza.

Marika felállt. Kínosan érezte magát.

– Maradj csak itt, Boriska – mondta –, én már úgyis megyek. És tényleg ne hisztizz, semmi okod rá. Csak beszélgettünk.

– Ezért jöttél haza?

– Ezért? Hogy érted ezt?

A doktor megelőzte.

– Ebből elég volt, kedvesem – mondta keményen, és megszorította a lány karját. – Nem vagy a feleségem, a menyasszonyom se, nem ígértem én neked semmit az égvilágon, tehát ne csinálj jelenetet, mert azt nagyon unom. Meggyőződtél, hogy igazat mondtam, most tehát menj haza.

Boriska hirtelen sírva fakadt.

Marika gyorsan magára kapta a kabátját, és mielőtt az orvos bármit is mondhatott volna, kisietett az ajtón.

A jelenet felkavarta, s most már bánta a nagyvonalúságát. Holnap az egész falu tudni fogja, hogy este Süki doktornál volt. Bánja a fene – gondolta. – Tiszta a lelkiismeretem. Csikorgott a fagyos hó a talpa alatt. Visszanézett. A doktor lakásában elsötétültek az ablakok. Vagy lefeküdtek, hogy Boriska megnyugodjon, vagy hazakísérte őt.

Siposné szemrehányóan fogadta.

– Hol csatangoltál ennyi ideig?

Megcsókolta anyját, és vetkőzni kezdett.

– El sem fogod hinni – mondta közömbös hangot színlelve. – Nagy butaságot csinált a te okos kislányod. Tettél fel vizet melegedni?

– Tettem – mondta az asszony, és homlokából visszasimította a haját. – Mit csináltál?

– Süki doktornál voltam – mondta a lány, és elmesélte a történteket. Feltűnt neki, hogy anyja egyre idegesebb lett, tekintete megváltozott, szemében furcsa fény lobbant.

– Elment a józan eszed? – kérdezte ingerülten. – Hírbe hozod magad. Nincs egyéb bajunk amúgy is? Hogy jutott eszedbe ilyen ostobaság?

Marika kombinéban állt a tűzhelynél, ujját a vízbe mártotta, hogy elég meleg-e.

– Nem csináltam semmi rosszat. Miért pörölsz? Még csak nem is ittam. – A vizet a nagy lavórba öntötte, majd kibújt a kombinéjából, és ott állt félmezítelenül, két formás melle megrezzent, ahogy előrehajolt. Szappanozni kezdte a nyakát, vállát, melleit. – Légy szíves, mosd le a hátamat. – Siposné felgyűrte a pongyolája ujját, és leszappanozta a lány hátát. – Fura ember ez a doktor – mondta a lány. – Azt hiszem, nagyon zavaros fejű. Jól dörzsöld meg a bőröm. Mit szólsz Boriskához? Gondoltad volna?

Az asszony azonban most sem válaszolt. Erősen megdörzsölte a lány hátát, aztán leült a sámlira, kezét ölébe ejtette.

– Mi van veled, anya? Miért nem beszélsz? Haragszol? Isten bizony, még a kezemet sem fogta meg.

– Biztos, hogy Boriska volt nála?

– Hát persze hogy biztos, te nem tudtad, hogy Boriska jó nála?

Az asszony nem válaszolt. Felugrott a sámliról, és nyugtalanul sétálni kezdett.

– Mi történt veled? – kérdezte Marika. – Nem jól érzed magad? Sápadt vagy.

Siposné hirtelen megállt. A lányra bámult.

– Felöltözöm és elmegyek – mondta furcsán.

– Hova mennél? Mindjárt tizenegy óra van.

– El kell mennem – mondta –, hamarosan visszajövök.

– Hova?

– Dolgom van. – Nyugtalansága fokozódott, Marikának úgy tűnt, hogy az anyja gondolatban másutt jár. Pupillája kitágult, tekintete zavaros volt, akár a részegeké. – Feküdj le, hamarosan jövök – mondta újra.

– Veled megyek!

– Nem. Azt teszed, amit mondtam, érted? – hangja parancsoló és ingerült volt. Marika nem is emlékezett rá, hogy mikor beszélt vele ilyen hangon. Döbbenten nézett rá, és furcsa sejtések ébredtek benne. Anyja különös viselkedése megzavarta őt. A doktorról az a hír járja, hogy bolondulnak érte a nők, bizonyosat azonban senki sem tud. Csak találgatják, hogy ki vagy kik lehetnek a szeretői. Anyja most azt gondolja, ezért lett ideges, hogy Süki el akarja csábítani őt. Talán azt sem hiszi el, hogy saját akaratából ment be a doktorhoz.

– Anya – mondta kedvesen –, te nem hiszel nekem? Azért akarsz elmenni hozzá, hogy felelősségre vond?

– Igen – mondta hirtelen az asszony, és belekapaszkodott ebbe a váratlan lehetőségbe. – Beszélnem kell vele, meg kell mondanom neki, hogy…

– Nem, anya, ezt nem teheted – szólt közbe a lány. – Még azt hinné, hogy panaszkodtam. Hidd el, hogy semmi sem történt, nem volt szemtelen, és nagyon jól elbeszélgettünk. Persze ha tudom, hogy Boriska a szeretője, semmi pénzért sem fogadtam volna el a meghívást.

De az asszonyt nem sikerült megnyugtatnia. Bement a szobába, és öltözni kezdett.

Nem, nem – gondolta –, itt valami másról van szó. Anya nem primitív, hogy ne értené meg a történteket. – Gyanússá vált előtte ez a nagy nyugtalanság. Magára kapta a pongyoláját, és bement a szobába.

Siposné az ágyra borulva hangtalanul sírt. Marika ijedten hozzáment, leült az ágy szélére, és simogatni kezdte a haját.

– Anya, édesanya… Mi történt veled?

Az asszony nem válaszolt.

– Vegyél be valami nyugtatót. Édesanyukám, ne sírj, mert mindjárt bőgni fogok én is. Hát nem csináltam semmi rosszat. Azt hiszem, baj van az idegeiddel. Sokat dolgozol.

Siposné azonban hallgatott, szerencsétlennek, becsapottnak érezte magát.

Marika tehetetlenül ült mellette. Nem tudta elképzelni, hogy mi történhetett anyjával, s ahogy a csöndben az asszony sírását hallgatva tűnődött, egy különös gondolat kezdett gyökeret ereszteni benne. Az első pillanatban képtelenségnek látszott, de amikor sorra vette a történteket, anyja hirtelen megváltozását, úgy érezte, hogy nem téved. Anyja a doktorba szerelmes, és valószínűleg az hatott rá ennyire mélyen, hogy megtudta, Boriska személyében vetélytársra akadt. A postáskisasszony alig több húszévesnél, remek testű lány, és szegény anyja, bármennyire csinos is, mégiscsak negyvenéves, nem versenyezhet húszesztendős lányokkal. Most már azt is értette, hogy miért sír ennyire keservesen. Talán ez volt az életében az utolsó fellángolás, az utolsó lehetőség a szerelemre.

Nagyon sajnálta az anyját, és nem érzett felháborodást, sem csalódást. Közelebb húzódott hozzá, fejét az ölébe vonta, és nagy, meleg szeretettel simogatta.

– Nagyon szereted? – kérdezte halkan.

– Nagyon – sírta az anyja. S most, hogy féltve őrzött titkát kimondta, mintha megkönnyebbült volna. – Nem vetsz meg? Nem haragszol rám?

– Miért haragudnék? Hiszen ez természetes, hogy szeretni tudsz. Csinos vagy, tisztességes, és jogod van a szerelemre. Ki ellen vetsz azzal, hogy szereted? Felneveltél, elindítottál, és én tudom, hogy nagyon egyedül vagy. Az ember, anyukám, nem élhet magányosan. Gyere, feküdj le.

Nem erőltette a beszélgetést, megértő mosollyal nézett anyjára. Az asszony forrón megölelte, és Marikának éreznie kellett az ölelésből kisugárzó hálát és köszönetet.

Lefekvés után lekattintották a villanyt, de egyikőjük sem tudott elaludni, egymás lélegzetvételét lestek. Az ember könnyebben viseli el a bánatot, ha társra talál, akivel megoszthatja. Az öröm is akkor válik igazán teljessé, ha másban is visszhangra talál. Az önzetlen barátság értékmérője az, hogy valaki képes-e magába fogadni mások örömét és bánatát. Marika rendelkezett ezzel a képességgel, és az asszony legalább annyira volt az anyja, mint a barátnője. Siposné a magatartásával nevelte a lányát, és ez az emberi magatartás, kisebb kitérőket leszámítva, következetes volt.

Most jólesett volna neki a beszélgetés, de a lány hallgatott, pedig tudta, hogy az anyja nem alszik.

– Szégyenlem magam – mondta halkan az asszony.

– Ki előtt?

– Önmagam előtt és előtted is. Nem lett volna szabad elgyöngülnöm. Kilenc évig sikerült. Most nem. Pedig menekültem előle.

A lány megértette a félig megfogalmazott mondatokat is. Most eszébe jutott, amit a doktor mondott a sorsszerűségről. Mosolyognia kellett.

– Ne gyötörd magad – mondta. – Nem csináltál tisztességtelen dolgot. A doktor elvált ember, te pedig özvegyasszony vagy. – Átnyúlt a másik ágyba, megérintette az asszony karját. – Tulajdonképpen azt nem értem, hogy miért omlottal össze? Boriska miatt?

Nyomasztó volt a csend, szabadulni kellett tőle.

– Azt hiszem, igen. Ha Boriskával úgy beszélt, akkor az azt jelenti…

Marika hirtelen közbevágott.

– Azt jelenti, hogy kidobta őt, és nem azt, hogy nem szeret. Vagy mondta?

– Az ember sok mindent megérez. Sejtettem, hogy van valakije.

– Anyukám, hát minden férfinak mindig van valakije. Mit csodálkozol ezen? – Úgy beszélt, mintha temérdek tapasztalata lenne, holott fogalma sem volt még az igazi szerelemről.

– Azt mondta, hogy feleségül vesz.

– Akkor biztosan úgy is van. Becsületes embernek látszik. – Nézte a sötét mennyezetet, és vigasztaló gondolata támadt. – Anya, tudod mi bizonyítja, hogy becsületes? Tudta, hogy én elmondok neked mindent, és nem akart hallgatásra bírni. Most, hogy visszagondolok a jelenetre, emlékszem, nagyon természetesen viselkedett és nagyon nyugodtan. Így csak olyan ember viselkedik, akinek nincs takargatnivalója.

Az asszonynak jólestek a lány vigasztaló szavai, s különösen az hatott rá megnyugtatóan, hogy nem kell többé titkolóznia előtte. Milyen jó lenne, ha nem kellene elválniok egymástól, de hát ez sem megoldás, Marika felnőtt, önálló életet kezdett, mert ez a dolgok rendje. És vele mi lesz? Ha a doktorban csalódott, mit fog csinálni? Lassan megöregszik, végleg egyedül marad. Holnap beszélni fog Sükivel. Most már dönteniök kell, hogy vállalják-e a szerelmüket az emberek előtt, és összeköltöznek, vagy véglegesen szakítanak, mert ő nem tud és nem is akar csak szerető lenni. Ha szakítanak, nagyon fog fájni, de bármennyire is fáj, túl fogja élni. Örült Marika megértő szeretetének, mégis nagyon boldogtalannak érezte magát.

A vonaton ismerkedtek meg. Endre udvariasan felsegítette a bőröndjét, később helyet cserélt vele, mert Éva azt mondta, hányingere van, ha háttal ül a menetiránynak. Csak ketten voltak a hatszemélyes fülkében, kevesen utaztak a hajnali vonattal. Endre lopva szemügyre vette Évát, látta az ujján a karikagyűrűt, de nem kezdett beszélgetést az asszonnyal, gondolataiba mélyedve szunyókált. Keveset aludt az éjjel, fáradt volt, kimerítette őt az éjszakai beszélgetés apjával. Kicsit nyugtalanul gondolt arra, hogy Zsókától nem búcsúzott el, húgának ez bizonyára fájdalmat fog okozni. Most már bánta, hogy összeveszett vele, hiszen nincs más kiút számára, csak a felzárkózás, rá kell lépnie arra az útra, amin apja és a többiek járnak. Elhatározta, hogy megváltoztatja a magatartását, kedves, barátságos lesz a fiúkhoz, kezdeményezni fog. Böglyöstől alkalomadtán bocsánatot kér, dicsérni fogja, alkalmazkodik a szokásaihoz, és semmit sem szív mellre. Szép csendben, de nem elkülönülve a többiektől, megvárja a kedvező alkalmat és meglép. Még fogalma sincs, hogy miképpen, de majd gondolkodik, okosan mérlegre teszi a lehetőségeket. Menedékjogot kér, aztán írni fog Olga néninek, hogy küldjön útiköltséget, vagy vitesse Párizsba. Természetesen megmagyarázza neki, hogy nem akar élősködni a nyakán, csak annyi segítségre van szüksége, hogy munkát kapjon. Takarékoskodni fog, összegyűjt annyit, amennyiért hajójegyet kap. Az lenne a legokosabb, ha rögtön gépkocsivezető lenne. Először csak személyautón, később pedig camillonra ülne, és járná az országokat. Ez azért is lenne nagyon jó, mert szeret vezetni, utazni sem rossz dolog, és úgy hallotta, hogy a camillonvezetőket minden országban jól fizetik.

Már közel jártak Székesfehérvárhoz, amikor Éva tüzet kért tőle, majd beszélgetni kezdett. Hamarosan kiderült, hogy mindketten Kövesdre utaznak, és ez a tudat egyszerre meghittebbé tette az együttlétüket. Bemutatkoztak egymásnak, és akkor újabb meglepetés érte őket. Éva ismerte Varjast, sokszor találkozott vele a Filmművész Szövetség klubjában. Vidáman mesélni kezdett a színészekről, aztán hirtelen elkomorodott.

– Nem tudom, hogy igaz-e, vagy csak pletyka. Azt hallottam, hogy az édesanyja meghalt.

– Igaz – mondta Endre, és kinézett az ablakon. Odakünn csak most kezdett derengeni, a hóval borított földek kékesfehéren kiváltak a kora reggeli szürkeségből.

– Én meg itt vihogok – mondta bűnbánóan a fiatalasszonyka.

– Ugyan – mondta Endre –, azt igazán nem várhatom, hogy az egész világ gyászoljon. Szerencsétlen anyám nyilván azt gondolta, hogy halála kizökkenti az életet a megszokott, mindennapos rendjéből. Az élet azonban nem vesz tudomást a halálról. Megy minden a maga útján tovább.

Az ablak bepárázott. Éva ujja hegyével rajzolgatni kezdett az üvegen. Betűket, aztán különböző geometriai ábrákat.

– Maga szívesen katonáskodik? – kérdezte anélkül, hogy hátrafordult volna.

Endre álmosan nyújtózott, majd nagyot ásított, keze fejét a szája elé tette.

A vonat váltón futott át, a kerekek ritmusából összevissza csattogó zaj lett, amin azonban átcsendült Éva egészséges nevetése.

– Tehát nem szívesen katonáskodik. – Most a fiú felé fordította az arcát. – Megértem magát. Meg azokat is, akik nem akarnak katonák lenni. – Az volt az érzése, hogy őszintén beszélhet a fiúval, mégsem folytatta a témát, nem magyarázta meg, hogy miért érti meg őt. Endre, hogy az álmosságot kidörzsölte a szeméből, lopva, de azért alaposan szemügyre vette a fiatalasszonyt, és egyre inkább ismerősnek találta. Meg is mondta neki.

– Mondja, nem találkoztunk mi már valahol?

– Biztosan a laktanyában vagy a városban.

– Ott nem – mondta Endre. – Egyik helyen sem. Egyébként én azt sem tudom, hogy milyen a város.

Éva cigarettára gyújtott megint, megkínálta a fiút is. Szoknyája felcsúszott a térde fölé, ahogy egymásra tette a lábát.

– Akkor hát hol találkoztunk?

– Nem járt maga a Filmgyárban véletlenül?

– Ó, nagyon sokszor. És nem is véletlenül.

– Ott dolgozott?

– Demeter Áronnal.

– Filmezett?

Éva megint beleesett a maga által felépített álomvilágba, és hirtelen színésznővé alakult át. Beszélni kezdett, és megint az a szerencsétlen fiatal tehetség lett, aki ostobán feláldozta művészi hivatását a szerelméért. Kovács kedvéért otthagyta a pályát, pedig jövőt jósoltak neki. Ma már látja, hogy kár volt, nem érte meg. Nem, nem arról van szó, hogy nem szereti a férjét, hiszen Péter nagyon rendes, becsületes ember, de nem tudtak mit kezdeni egymással. Hajnalban megy, késő este jön haza, az ünnepnapokon rendszerint szolgálatban van, és ő egész nap egyedül unatkozik. Benne több van, mint hogy háziasszony legyen. De rendben van, még ezt is vállalná, ha a délutánjait és az estéit együtt tölthetné Péterrel.

– Nincs barátnője?

– Nincs. Nekem nem kenyerem a szomszédolás. Tudja maga, hogy milyen szörnyű dolog nap nap után ugyanazokat az arcokat látni, ugyanazokat a sirámokat és pletykákat hallani? Úgy érzem magam, mintha börtönben élnék, s a telepen lakó nők a zárkatársaim lennének.

– Úgy tudom, hogy a lakótelepen van klubjuk.

Éva kesernyésen nevetett.

– Van, az isten verné meg. Az egyik kétszobás lakásból klubot csináltak. De mi van ott? Italbűz és hajnalig tartó ultipartik. Kinek kell ez? Nekem nem. Ha leülök beszélgetni valamelyik tiszttel, miről beszélhetek vele? Színházról, zenéről, irodalomról már nem, mert az nem érdekli őket. Helyesebben, biztosan van közöttük olyan, aki szívesen járna színházba, olvasna is, csak éppen ideje nincs rá. Mi marad tehát? Az ostoba, sokszor durva tréfálkozás. És a szerelmi ajánlatok.

– Hát ezt nem csodálom – mondta Endre. – Ha én tiszt lennék, én is ostrom alá venném.

– Köszönöm, ez jólesett. – Elnyomta a cigaretta parazsát, tekintetét a fiúra szúrta. – Lehet, hogy magának nem is kellene ostromolnia – mondta őszintén. – Unalmamban már biztosan megcsaltam volna a férjemet, ha találkoztam volna olyan valakivel, aki szellemileg is partnerem lehetne. De nincs közöttük egy sem.

Endre tréfának fogta fel Éva szavait. Filmezett, valószínűleg brancsbelinek tartja őt, meg aztán, ha jól meggondolja, neki nem nagy ügy egy szerelmi kaland, a flörtölés együtt jár a szakmával. „Ráhajtok – gondolta –, úgy, ahogy a többiek csinálják a gyárban, de annál valamivel tartalmasabban. Persze könnyedén, mintha rutinom lenne.”

– Tudja mit… – Az asszonyra nézett. – Szólíthatom Évának? Furcsa lenne, ha elvtársnőzném vagy asszonyoznám. Mondhatnám persze azt is, hogy Kovácsné…

– Szólítson csak Évának.

– Helyes, Éva… Intézze el a férjével, hogy néha szabadságot kapjak. Most úgyis facér vagyok, szívesen bedobom magam.

Az asszony mosolygott.

– Azt hiszem, nagyon meglepődne, ha elintézném. Nem éhes?

– Még nem.

Közben már kivilágosodott, felbukkant a nap is, a végtelen hótakaró szikrázott a fényben. Éva gondolatokba mélyedve kinézett az ablakon, teste átvette a szerelvény enyhe ringását, s Endre a lágyan rezzenő mellén maradt a tekintetével. „Hülye ez a Kovács vagy impotens, ha egy ilyen ragyogó nőt unatkozni hagy. Ott várja kiéhezetten a lakásban, ő meg katonásdit játszik. Örültek ezek az emberek. Megérdemlik, hogy boldogtalanok legyenek.” Egyre jobban tetszett neki Éva. Gondolatban, akár egy öregedő kéjenc, vetkőztetni kezdte az asszonyt. Ügyesen, nehogy a szőke haja összekócolódjon, átbújtatta fejét a világoskék pulóveren. „Micsoda mellek! Györgyinek is remek melle van, de meg sem közelíti Éváét. Vegyük le melltartót.” Hirtelen felrezzent. „Micsoda állat vagyok – gondolta. – Kéjelgek, fölöslegesen izgatom magam.” Éva dús, szőke hajára rátűzött a napfény, de csak egy pillanatra, mert a vonat kanyarba ért. „Ez az asszony boldogtalan – mondta magában. – Jó teste van. Értelmes is. Úgyis fel kell zárkóznod apádék mögé a sorba, hát kezdd el a felzárkózást. De az érzelmeket kapcsold ki, ha beleszeretnél, az nagyon megkeserítené a terved végrehajtását. Hűvösen, józanul kell viselkedned. Érzelmileg nem kötődünk semmihez és senkihez, mert az érzelmek fogva tartanak. Helyes, öregem. Stricik leszünk, huligánok. Nem csinálunk semmiből problémát. Ráhajtunk Éva asszonyra, okosan, finoman hanyatt fektetjük, szépeket mondunk neki, hogy együttlétünk tartalmat kapjon, de nem ingyen szeretjük őt, nem, barátom, a stricik nem lejmra dolgoznak, azért stricik. Évácska majd egyengeti az utamat a századparancsnok elvtársnál. Szabadság, eltávozás, kimenő.”

– Ha én lennék a férje – mondta –, otthagynám ezt az operett-együttest, ledobnám magamról a jelmezt, és csak magával törődnék. – Az ablakpárkányra támaszkodott, és hanyagul hátradőlt. – Én egyszerűen nem értem azokat az embereket, akik a katonai pályát választják hivatásuknak.

– Pedig Péter jófejű ember.

– Valami zavar mégiscsak van a fejében.

Az asszony ránézett.

– Három napja otthagytam őt. Az ünnepek előtt ultimátumot adtam neki, hogy én vagy a hadsereg. Tanári diplomája van, szereljen le, költözzünk fel Pestre. Halasszuk ünnepek utánra a döntést – mondta. Rendben van. Elteltek az ünnepek. Azt ajánlotta, hogy várjunk egy évig. Felhelyezteti magát Pestre. Nem várok. Egy napot sem. Vagy megírod a leszerelési kérelmedet, vagy csomagolok és utazom. Nem írta meg. Összecsomagoltam és hazautaztam.

– És most miért megy vissza?

– Csak néhány napra. Látja, alig hoztam magammal valamit. Rosszat álmodtam. Babonás vagyok. De ha nincs semmi baja, visszautazom Pestre.

– Semmi baja sincs.

– Honnan tudja?

– Mi baja lehet? Tudja, hogy jön?

– Nem. Miért?

– Nekem éjfélig szól a szabadságom. Gondoltam, estig lóghatunk.

Az asszony nem válaszolt. Endre nem hagyta abba a támadást.

– Vegyen ki szobát a szállodában. Én is kiveszek. Nézze, mindketten magányosak vagyunk. Elmegy hozzá, megnézi, történt-e valami baja, ha nem történt, visszajön. Estig együtt leszünk.

– Azt akarja, hogy a szeretője legyek?

– Azt.

– Egy napra?

– Ameddig akarja, amíg meg nem unjuk egymást.

Nyomasztó csend támadt, a. kupé lágyan ringott, a vonatkerekek csattogása élesen hallatszott.

Éva félelem nélkül, nyugodtan állta a fiú tekintetét.

– Maga éppen olyan rámenős, mint az édesapja – mondta.

– Honnan tudja, hogy milyen az apám?

– Mesélik. Sok sztorit hallottam róla.

– Nevetni fog, én egyáltalán nem vagyok rámenős. Csak szeretnék az lenni.

Éva elnevette magát.

– Te jó isten – mondta –, ha maga nem rámenős, akkor milyenek a rámenősek. Alig másfél órája ismerjük egymást, tudja, hogy a századparancsnokának a felesége vagyok, és ennek ellenére halál nyugodtan szerelmi ajánlatot tesz.

– Akkor is megtettem volna, ha maga nem a fölöttesem felesége. De higgye el, életemben ez az első ilyen eset.

– Mire Kövesdre érünk, el fogja hitetni velem, hogy még szűz.

– Azt nem mondtam. De akár hiszi, akár nem, mikor először csókoltam, napokig lelkiismeret-furdalásom volt. Később már nem voltam annyira naiv, de bizonyos elveket azóta sem adtam fel.

– Éspedig?…

– Kinevet, ha elmondom. Mert nevetséges, most már belátom.

– Akkor viszont már nem zavarja, ha kinevetem. No, mondja, hogy tanuljak. Hátha nem is nevetséges. – Ezt azért tette hozzá, mert a fiú furcsa magatartása megzavarta. A lerohanása és a mostani, szinte gyerekes őszintesége között ellentmondás van. Percekkel ezelőtt még arra számított, hogy a fiú átül mellé, átkarolja, szerelmes szavakat suttog a fülébe és megcsókolja. De ehelyett hanyagul ül továbbra is, hosszú lábát előrenyújtja, és csak nézi őt azzal a mély, sötéten villanó tekintetével.

– A világért sem erőszakoskodnék – mondta Endre összevont szemöldökkel. – Azt hiszem, ezt az elvemet még akkor sem fogom feladni, ha strici leszek.

Éva furcsán nézett rá.

– Strici? Miért akar az lenni?

– Mert azoknak könnyebb elviselni az életet, mint a tisztességes embereknek. Az elmúlt napokban elhatároztam, hogy strici leszek. De térjünk vissza az elvekre. – Hüvelykujját kamaszosan szájához emelte, és rágcsálni kezdte a körmét. – Eddig nem voltam hajlandó mások jelenlétében ölelkezni, nem csókolóztam nyilvánosság előtt…

– Ezt én sem szeretem. De miért akarja feladni ezeket az elveket?

– Mert eddig „mulyafrédinek” néztek a lányok. Hát ne nézzenek annak. Meg aztán rájöttem, hogy a nők jobban becsülik a vagányokat. Aki egy kicsit striciskedik, arra úgy rászállnak, mint a legyek az enyves papírra.

Éva fekete szeméből gyermekien kedves mosoly ömlött a fiúra. Bólintott. – Levenné a bőröndömet?

Szendvicseket vett elő, és mosolyogva biztatta a fiút, hogy egyen, ne kéresse magát.

– Meg kell szoknia – mondta –, hogy ezentúl a kincstár és a lányok fogják eltartani.

Endre a gusztusos szendvicsek láttán megéhezett, de azért még kérette magát az illendőség kedvéért, aztán nekilátott. Jóízűen falatoztak, a vonat pedig lágy ringassál rohant a változatos dunántúli tájon. Megfeledkeztek gondjaikról, felszabadultan beszélgettek, nem fogytak ki a témából, mert mint kiderült, sok közös ismerősük van. Csak arról nem beszéltek, hogy mi történik, ha megérkeznek Kövesdre.

Már közeledtek a városhoz, amikor a fiú úgy látta, hogy Éva nyugtalanul viselkedik. „Hagyom futni őt – határozta el. – Ha nincs kedve ahhoz, hogy megcsalja a férjét, mit erőszakoskodjam? Pedig szívesen együtt lennék vele éjfélig.” Éva valóban nyugtalan volt. Tetszett neki a fiú, csak az zavarta, hogy bármennyire is szakítani akart a férjével, mégsem tudott szabadulni tőle gondolatban. „Nem szabad elgyengülnöm –mondta magában. – Ha Péter a hadsereget választja, semmi közünk egymáshoz. Nem rajtam múlott a szakítás. Ha igazán szeretne, én lennék első az életében, de nem vagyok az. Meg fogom kérdezni, hogy döntött-e, ha elenged, vessen magára.”

Amikor a vonat lassított, felöltözködtek, levették csomagjaikat, és zavartan egymásra néztek. Éva szólalt meg először:

– A szállodában találkozunk.

A fiú bólintott.

Az állomás előtt már úgy álltak egymás mellett, mint az idegenek. Endrének fogalma sem volt, hogy hol, merre van az a szálloda, de nem akart odamenni Évához, beült egy taxiba, és elvitette magát.

Nem sokáig kocsiztak, a taxi hamarosan megállt egy kétemeletes épület előtt. Endre fizetett, kilépett az autóból, és kíváncsian szemügyre vette a nemrégen tatarozott barokk épületet. A földszinten étterem és különbejáratú eszpresszó volt, a szálló forgóajtajától jobbra az idegenforgalmi vállalat helyiségei.

Bement a hallba. Mindenfelé kényelmes karosszékek, alacsony asztalkák, szemközt szőnyeggel borított lépcsőfeljáró, balra széles üvegajtó, rajta tábla: „Bejárat az étterembe.” Alatta még ugyanez a szöveg három nyelven, jobbra hosszúkás pult, mögötte egy csinos arcú, sötétkék egyenruhás lány unatkozott.

Endre, amilyen lezseren csak tudott, komoly arccal a pulthoz ment. Köszönt. A lány csodálkozva ránézett, majd komoly arccal azt mondta:

– Jó napot, uram. Parancsoljon.

Endre majdnem elnevette magát ezen a kimért udvariaskodás láttán.

A pultra könyökölt, kicsit hátratolta a sapkáját

– Szobát kérek, holnap reggelig. Egy egyágyast, s ha lehet, fürdőszobásat.

A lány furcsán ránézett. Zöldesszürke macskaszeme volt, melyet beárnyékoltak a hosszú szempillák.

– Miért nem megy, uram, az átvonuló szállásra? – kérdezte. – Itt van a szomszéd utcában. Jobbra a második ház.

A fiú megsimogatta szegletes állát, szemében huncut mosoly vibrált.

– Ha közelebb jön, megsúgom – mondta és körülnézett. Éva most lépett be az ajtón. A lány ösztönösen előrehajolt. –Éjfélkor lejár a szabadságom. A szívére venné, hogy a hátralevő óráimat egyenruhák között töltsem? Ugye, nem?…

– Ehhez nekem semmi közöm, uram – mondta a lány, mély alt hangon. Elővett valahonnan egy bejelentő cédulát. – Tessék, uram, töltse ki. – Aztán köszönt Évának. – Jó reggelt, asszonyom. Egy kis türelmet kérek. – Egy nagy könyv fölé hajolt, és fontoskodva böngészett valamit. – A száztizenhármas szobát tudom adni, uram. Fürdőszobás, a térre néz. Száztíz forint…

– Fizessek előre?

– Ahogy gondolja, uram.

Endre kifizette a számlát, amit a lány közben kitöltött. Egy száz- és egy ötvenforintost tett az asztalra.

– Azonnal visszaadok, uram.

– Ne adjon vissza. A többi a magáé, elvtárső – mondta.

– Köszönöm, uram, de én nem fogadok el borravalót.

Az anyád – gondolta Endre – ezt az öntudatot!

Eltette a pénzt, felment a szobájába. Ledobta könnyű kis bőröndjét, majd az ablakhoz ment, félrehúzta a függönyt, és kinézett a behavazott térre, amelyet egy- és kétemeletes barokk házak fogtak közre. A tér közepén egy bronzszobor állt széles talapzaton, az emlékművet védő alacsony, öntöttvas kerítés kilátszott a hó alól. A szobrot gömb alakúra nyírott fák vették körül, s most olyannak látszottak, mint a póznára tűzött óriási hólabdák. Behúzta a függönyt, megtapogatta a fűtőtestet, meleg volt. Benézett a fürdőszobába, az is, mint a szoba, ragyogott a tisztaságtól.

„Hát most fejest ugrottam valamibe – gondolta cigarettára gyújtva –, aztán a fene tudja, hogy fel tudok-e majd jönni a felszínre. Semmit sem beszéltünk meg, ez nyilván azt jelenti, hogy ő fog bejönni hozzám. Jó volna tudni, hogy mikor jön, így nem merek megfürdeni.”

Nem kellett sokáig várnia, kopogtak az ajtón. Kinyitotta. Éva surrant be a szobába. Endre azonnal magához ölelte, s mielőtt az asszony védekezhetett volna, szenvedélyesen megcsókolta.

– Várj – mondta az asszony kiszabadítva magát az ölelésből –, még várjunk.

– Mire? – könnyedén ölbe kapta az asszonyt, és bevitte a szobába. Forró szájjal csókolgatta arcát, nyakát, ahol érte. Az asszony egy pillanat alatt felforrósodott, mohón kereste a fiú száját, s csak nehezen, az utolsó pillanatban kapaszkodott meg józan értelmében. De már tudta, hogy elveszett. – Várj – mondta lihegve –, most még nem, még nem akarom. Előbb beszélnem kell Péterrel…Kérlek, ne erőszakoskodj…

– Beszélj utána…

– Előtte kell beszélnem vele. Magam miatt meg miatta is.

– Kibékültök. Kovács nem lehet annyira hülye, hogy futni hagyjon. Utána nem bánom, ha kibékültök.

De Éva hajthatatlan maradt. Szüksége volt a találkozásra. Kívánta a fiút, de annyira nem vesztette el az értelmét, hogy ne tudott volna ellenállni.

– Várj meg. Mindenképpen visszajövök. Nem csaplak be. A bőröndömet sem viszem magammal.

Nehezen telt az idő. Endre megebédelt az étteremben, és folyton az ajtót leste, de Éva nem jött.

Ebéd után átment a presszóba. Az első ember, akit meglátott, Marika volt. Ennek nagyon megörült, mintha régi ismerőse lenne, köszönt, és a lány asztalához ment.

– Megismer, Lollobrigida? – kérdezte.

– Persze hogy megismerem. Szabadságról jön?

– Nem zavarom? – Feleletet sem várva leült. Nem volt rajta köpeny, s így most remekül érezte magát.

Marika szeme elsötétült, a mosoly is eltűnt az arcáról.

– Most már egészen bizonyos, hogy a múltkor hazudott – mondta.

– Miből gondolja?

– Ha maga Varjas Géza fia lenne, akkor most nem jópofás-kodna.

– Ugyan miért?

Marika hátrasimította a fülénél a hajat.

– Varjas felesége meghalt. Olvastam az újságban. A rádió is bemondta.

Endre csak most kapcsolt. Hirtelen elkomolyodott.

– Várjon – mondta. – De nehogy elmenjen!

Felállt, egy pillanatig lenézett a komor arcú lányra, majd felsietett a szobájába. Csomagjából elővette a könyvet, és visszament a lányhoz.

– Tessék, ez a magáé. – Letette a könyvet az asztalra. –A saját példányomat írattam alá.

Marika tekintete a fiúról a könyvre siklott. Felütötte, belelapozott. Rögtön észrevette a dedikációt: „Sipos Marikának, nagy szeretettel és azzal a kívánással, hogy sohase maradjon magára. 1964. Karácsony után Varjas Géza.”

– Köszönöm – mondta halkan a lány. – És ne haragudjon.

– Ami a jópofaságot illeti – mondta Endre –, sokféleképpen lehet gyászolni. Éppen úgy szeretni is. Lehet látványosan, üvöltözve, jajgatva, sajnálatot ébresztve magunk iránt, és lehet csendben, csak itt belül. Semmi köze ugyan hozzá, de mégis megmondom, szerettem anyámat, fáj az elvesztése, de többé nem támaszthatom fel. Sírhatok reggeltől estig, naponta kimehetek a sírjához, beszélhetek hozzá, leparancsolhatom az arcomról a nevetést, rajta már nem segíthetek;

– Nem akartam megbántani – mondta a lány. – Csak olyan szokatlan volt a viselkedése. Igaza van. – Elnézett a fiú feje mellett. – Ha az én anyám meghalna, azt hiszem, nagyon szomorú lennék.

– És sajnáltatná magát – mondta mogorván a fiú. – Az emberek szeretnek szomorúak lenni, hogy mások sajnálják őket. Engem ne sajnáljon senki. Maga sem. Köpök az emberek sajnálatára. Egyedül nekem van jogom ahhoz, hogy sajnáljam magam. – Intett a pincérnek, és két konyakot rendelt, meg sem kérdezve a lányt, hogy ő iszik-e. „Van még kétezer forintom – gondolta –, tavaszig épp elég lesz. Aztán úgyis lelépek. Nyugaton a forint meg nem ér semmit.” Nézte a lány elgondolkodó, szomorkás arcát. Marika azt gondolta: „Most egészen más ez a fiú, mint az ünnepek előtt volt. Mégiscsak megrendítette őt az anyja elvesztése. Én akkor is sajnálom őt, ha szerinte ehhez nincs jogom.” El akarta terelni a fiú gondolatát, ezért azt mondta:

– Mikor megy vissza a laktanyába?

– Éjfélkor. Bár sohase kellene visszamennem.

– Nagyon nehéz a szolgálat?

– Fenét. Nem azzal van a baj.

– Akkor mivel?

Endre a körmét piszkálta.‘

– Nem szeretem a rab életet. A katona pedig rab. Beöltöztetik, és azon nyomban elveszti a cselekvőképességét. Azt kell tennie, amit egy nála esetleg ostobább ember parancsol. Még akkor is, ha azt a parancsot hülyeségnek tartja.

Marika felengedett a komolyságából, arcán halvány mosoly suhant át. Meg volt győződve róla, hogy Endrét kisgyerek kora óta kényeztették, valószínűleg mindig azt tett, amit akart, és most nehezen viseli el a másokhoz való alkalmazkodást.

Közben a pincér az asztalra tette a konyakot. Marika azonban nem nyúlt a pohárhoz.

– Miért nem iszik?

– Nem szeretem. Nem szoktam inni alkoholt.

Endre felhajtotta az italt.

– Aranyos, rendes, tisztességtudó kislány. A szocialista rendszer támasza. – Hangjából csak úgy ömlött a gúny és az ingerültség. – Képzelem, hogy imádják a gyerekek. Gondolom, reggelenként Marx Tőké-jéből olvas fel nekik egy-egy részletet. – A konyakra mutatott. – Szóval nem issza meg? – Marika nemet intett a fejével. Endre gyors mozdulattal felhajtotta azt is. „Ez a vidéki liba most biztosan röhög rajtam” – gondolta. Érezte viselkedése értelmetlenségét, de nem tudott változtatni rajta, bántani, sértegetni akarta a lányt, maga sem tudta, miért. – Miért hallgat? – Persze, egy magamfajta közlegény nem megfelelő társaság a tanító néninek, ha lenne egy aranycsillagom, bizonyára figyelemre méltatna.

Marika lefújta a cigarettahamut az asztalról, és nyugodtan azt mondta:

– Mi baja van magának velem?

– Semmi, csak nem szeretem, ha valaki megjátssza magát.

A lány cigarettára gyújtott. A füstöt a fiú arcába fújta. Csendesen megszólalt.

– Azt hiszem, más baja van magának. Vagy nagyon megviseltek az idegei, vagy megártott az ital. Vizsgáltassa meg magát az orvossal, vagy menjen a mosdóba, és könnyítsen magán. És ne igyon, ha nem bírja. Ez a baja a pesti fiúknak. Látszani akarnak valakinek, de a gyomruk nem bírja. – Az órájára nézett. – Sajnos, mennem kell. – Felállt, megigazította a ruháját. – Viszlát. A könyvet köszönöm.

Endre nem válaszolt. Nézte a lány távolodó alakját, várta, hogy visszanézzen, de Marika nyugodt léptekkel kiment az ajtón. Pedig közel sem volt olyan nyugodt, mint amilyennek látszott. Sajnálta a fiút, furcsa viselkedését anyja halálával magyarázta. „Érthető – gondolta –, de akkor sem tűröm el, hogy pimaszkodjon.” Átment a téren, a tanácsháza előtt megállt, megigazította a haját, és besietett a kapun.

Már alkonyodott, mikor Éva visszajött. Endrét a presszóban találta, félig részeg állapotban. A fiú még sohasem volt italos, nem tudta, hogy mit vált ki belőle az alkohol, indulatot, gonoszságot, mint sok embernél, vagy pedig csendes szomorúságot. Utálta a részeg, kötekedő embereket, s bár teljesen a tudatánál volt, mégis nagyon szégyellte magát. Ócska, vacak alak vagyok – dünnyögte maga elé –, az italhoz menekülök. – Eltolta maga elől a konyakkal teli poharát, és kicsit bambán nézte az előtte álló asszonyt, mintha most látná először.

– Fizess, és menjünk – mondta Éva. – Én előremegyek, a kettőszáznyolcasban vagyok, de vigyázz, ha bejössz. – Azzal elment.

Endre fanyar mosollyal nézett utána. „Dögök – gondolta –, egytől egyig azok. Eskü meg miafene, hűség, mirtuszkoszorú, liliomszál… Te, Éva, szereted a melletted álló Pétert? Szeretem. Kitartasz vele haláláig? Jóban, rosszban, atyám. Ez marhaság, mert nem is ezt kérdezik, aztán Kovács Péter hadnagy elvtárs nem templomban esküdött. Akkor pedig Éva, ez a szőke bestia nem mondhatta azt, hogy atyám, de akkor mit mondott? Ezen sokáig eltűnődött. Anyakönyvvezető elvtárs vagy pedig úr, Varjas harcos úr… Kifizette a számláját, ötven forint borravalót adott a sunyin alázatoskodó pincérnek. Felállt, nehéz volt a feje, de nem tántorgott.

Egy táncdalt dúdolva felment a lépcsőn. A második emeleti pihenőnél megállt. A folyosó üres volt, félhomályos, mert csak a fordulónál égett a lámpa.

Éva ajtaja nyitva volt. Belepett, bezárta maga után. Az asszony a heverőn feküdt és sírt. A fiú odament, leült. Megrázta a vállát.

– Miért sírsz? Bántott valaki?

Éva háta megremegett. Endre megfogta a vállát, gyöngéden, mintha porcelánból lenne, és hanyatt fektette. Az asszony lehunyt szemmel feküdt, pillái alól ömlöttek a könnyek.

– Na mi van? Miért nem beszélsz? – Várt egy pillanatig, majd lehajolt, és végigcsókolta a nő könnyes arcát.

Bolondul szerették egymást. A fiú gátlását feloldotta az alkohol, az asszony szenvedélyét az elkeseredés sarkallta. Egyikőjük sem törődött a holnappal, nem gondolkoztak, gátlás nélkül átadták magukat az ösztöneiknek.

Csak későn este józanodtak ki. Üresen és kicsit szomorúan feküdtek egymás mellett. Valahol a lelkük mélyén szégyenkezve sajnálták egymást. Endre sokat adott volna azért, ha meg nem történtté tehette volna ezt a délutánt. Felkattintotta az olvasólámpát, de Éva szinte hisztérikusan kérte, hogy oltsa el. Furcsa módon, szavak nélkül is értették egymást. Csak a cigarettájuk parazsa izzott. „Meg kellene kérdezni – gondolta a fiú –, hogy hogyan lesz tovább, mikor találkozunk. Kedveskedni kellene. A szobaszámláját is illene kifizetnem.” De hiába tűnődött, egyetlen kedveskedő szó nem jött az ajkára.

– Miért hallgatsz? – kérdezte végül is. Érezte, hogy kérdése nagyon nyersen hangzik. – Megbántad?

– Kidobott.

– Kicsoda?

– Péter. Azt mondta, hogy menjek a fenébe.

– Most ez bánt? Otthagytad őt.

– De visszamentem hozzá. Azt hittem, hiányzom neki. Nem hiányzom. Már megtalálta az utódomat.

– Volt nála valaki?

– Még nem. Akkor várta oda Sipos Marikát.

– A tanítónőt?

– Ismered?

– Ebéd után összevesztem vele. Itt volt a presszóban. Akkor innen ment a férjedhez. És hogy történt? Becsengettél, beengedett, aztán azt mondta, hogy menj a fenébe?

Éva hallgatott. Visszaidézte emlékezetébe a történteket. És most, az első érzelmi vihara után, kimondhatatlanul fájt neki Péter viselkedése. Arra számított, hogyha Péter meglátja őt, könyörögni fog neki. Hagyja, hogy könyörögjön, aztán nagy keservesen beleegyezik egy újabb határidőbe, és ottmarad nála.

Pétert éppen főzés közben találta. Tréningruhában volt, keze és arca lisztes. Éva kedve szerint elnevette volna magát, de nem nevetett. Bement a férfi után, aki csak annyit mondott neki:

– Csukd be az ajtót, és ülj le, ha akarsz. – Azzal tovább kotyvasztott valamit a tűzhelyen. – Miért jöttél? Itt felejtettél valamit?

Évát mintha arcul csapták volna, nem jutott szóhoz. A lábosban sistergett a zsír, Péter nagy nyugalommal beleöntötte a forró zsírba a vékony szeletekre vágott burgonyát.

– Meggondoltad magad, Kovács? – kérdezte.

– Nincs mit meggondolnom – mondta Péter. – Nem szerettem soha a zsarolást. – Megfordult. – Itt akarsz maradni vacsorára? – kérdezte fagyosan. – Csak azért kérdezem, mert akkor több húst kell sütnöm. – Éva a tűzhelyre nézett, ahol egy jénai tálban négy-öt szelet frissen sült hús hevert. Bőségesen elegendő három ember részére. Miért kellene többet sütni?

– Vacsoravendéged van? – kérdezte gyanakodva.

– Várok valakit.

– Kit?

Péter szeméből mosoly ömlött rá.

– Miért érdekel? Te összecsomagoltál, itt hagytál a gyerekkel, azt mondtad, hogy majd a válóperi tárgyaláson találkozunk. A szennyes ruhákat sem mostad ki. Mit akarsz tőlem? Milyen jogon faggatsz? Egyébként sem titok, nőt várok.

– Marikát?

Péter rövid gondolkodás után rávágta:

– Őt, de hát nem mindegy?

– Értem. Tehát azért hagytál elmenni? Azért nem marasztaltál? Én állat… Gondolhattam volna. A kedves, halk szavú Marika, a csendes tanító néni. Alig vártátok, hogy kitegyem a lábam. Nem sül le a bőr a képedről? Én meg problémát csináltam magamnak.

Péter nagy lelki nyugalommal szedte ki a ropogósra sült burgonyát a lábosból. A zsír minduntalan kifreccsent a tűzhelyre, a csempe is csupa zsír volt, Évának majd meghasadt a szíve a látványtól. Elvakult a dühtől és a szégyentől. Úgy érezte, hogy nagyon megalázták. Két év alatt otthont varázsolt ebből a sivár lakásból, ezek ketten meg alig várták, hogy kitegye a lábát.

– Maradsz? – kérdezte Kovács.

– Egy percig sem.

– Ahogy gondolod. Visszautazol Pestre?

– Mi közöd hozzá?

– Semmi. Ultimátumot adtál, nem teljesítettem. Próbáltam megmagyarázni, hogy miről van szó, de neked nem lehetett beszélni. Hát ez van. Amint látod, az élet nem állt meg. Kicsivel több lesz a munkám, a srácot is el kellett látnom, de megvagyunk. És csak így jöttél, bőrönd, minden nélkül?

– Így jöttem.

– Akkor te nem haza jöttél. – Péter szemében furcsa fény lobbant. – Talán nem is egyedül érkeztél.

– Azt gondoltad, hogy egészen hülye vagyok? Nem egyedül jöttem, ha tudni akarod. Nemcsak neked lehet szeretőd, nekem is. A szállodában vár. Azt hitted, hogy vak vagyok? Nem vettem észre, hogy összeszűrted a levet azzal a kis mezei egérrel? Észrevettem. Csakhogy engem, kedves Kovács hadnagy, nem lehet nevetségessé tenni, nem lehet büntetlenül megalázni. Ha neked lehet, hát nekem is.

Péter elzárta a gázt.

– Szóval a szeretőddel jöttél?

– Azzal – fölényeskedni akart –, néhány órai dolga van a városban, gondoltam addig meglátogatlak.

– Akkor menj a fenébe a szeretődhöz. De gyorsan… Mert nem tudom, mit csinálok veled…

Megijedt Péter arcától, kirohant. A kapu bejáratában találkozott Marikával. A lány megállt, karját ölelésre tárta, mosolygott.

– Éva…

Az indulat elvette az eszét. Gyűlölettel nézte a lány mosolygó arcát. Szót sem szólt. Elrohant…

Endre szótlanul hallgatta az asszonyt.

– Éva – mondta halkan –, te szereted a férjedet.

– Gyűlölöm.

– A fenét gyűlölöd. Szereted, és féltékeny vagy rá.

Az asszony hirtelen sírva fakadt.

– Na, ne sírj… A sírás hülyeség… Semmit sem old meg. Azt hiszem, az a legokosabb, ha szépen visszamégy hozzá, megmondod, hogy szereted őt…

– Ezek után menjek vissza? És ha ő azt a kurvát szereti? Ha én már nem kellek neki?

Endre megkönnyebbülten mosolygott. Nagy kő esett le a szívéről, hogy bizonyossá vált, Éva szereti a férjét. Ez megold minden nehézséget, leveszi a válláról a felelősséget, nem kell hazudnia, alakoskodnia, hogy emberi módon kimásszon ebből a kalandból.

– Éva – mondta, és megérintette a nő vállát. – Te nem ismered a férfiakat. Biztos vagyok benne, hogy Kovács téged szeret.

– És Marika?

– Úristen… Hát te nem voltál, a tanítónő meg kéznél volt. Ne légy már bolond. Hova jön az a lány tehozzád? Melletted nem lehet versenyképes. Te remek teremtés vagy, és Kovács igaz, hogy katona, de azért van sütnivalója neki is.

– Nem, ezek után nem mehetek vissza. Ha megtudja, hogy megcsaltam, soha többé nem áll szóba velem. Én meg nem szeretek hazudni.

– Sohasem hazudtál neki?

– Soha. Most is megmondtam, hogy van valakim. Csak nevet nem említettem.

– Azt ne is. Képzeld el, mi lenne velem, ha megtudná, hogy velem csaltad meg. Nem szabad, hogy megmondd. Legalább addig nem, amíg katona vagyok.

– Nem mondom meg, mert nem megyek vissza hozzá. Egyelőre nem. Az éjféli vonattal Pestre utazom. Aztán majd meglátjuk.

– Kikísérlek az állomásra.

– Nem kell. Jobb, ha nem látnak együtt bennünket. Majd kimegyek taxival. Hány óra van?

Endre az öngyújtója lángjánál megnézte az óráját.

– Tíz óra múlt. Ideje lesz felkelnünk. Készítsek fürdőt?

– Maradj. – Éva kibújt a paplan alól. Fehér bőre átderengett a sötétségben. – Ezt jól megcsináltuk. – Légy szíves, és ne bámulj.

– A mennyezetet nézem. Megbántad már?

Éva válaszolni akart, de nem jutott hozzá, mert az ajtón ko-pogtak.

– Kopognak – mondta ijedten.

– Hallom. Kérdezd meg. ki az. És ne nyugtalankodj. – Erre biztatta az asszonyt, közben a szíve hevesebben dobogott.

Éva az ajtóhoz ment.

– Ki az? – kérdezte.

– Én vagyok. Nyisd ki.

Megismerték Kovács Péter hangját.

Endre kiugrott az ágyból. Olyan zavarban volt, hogy csak téblábolni tudott. Gondolatai összevissza keveredtek, kapkodott a ruhája után.

– Nyisd ki, mert betöröm.

Éva kinyitotta az ajtót. Kovács belépett. A megdöbbenéstől megbénult, csak állt, és nem akart hinni a szemének. Amikor Éva nem nyitotta ki az ajtót azonnal, tudta, hogy nincs egyedül, csak arra nem mert gondolni, hogy Varjas Endrét találja a szobában. A vér hirtelen elöntötte az agyát, de annyira mégsem, hogy elvesztette volna az önuralmát. Nem volt könnyű józannak maradnia, ha ösztöneire hallgat, most előveszi hátsó zsebéből a pisztolyát, és agyonlövi őket.

Endre jól látta a hadnagy belső vívódását. Elhatározta, hogy ha Kovács nekiesik, és ütni kezdi, nem fog védekezni. Nem értette, hogy a hadnagy miért nem mozdul, miért áll ott lecövekelve, mintha szoborrá vált volna.

A csend kínosan nyomasztó volt, szinte elviselhetetlen súlyként nehezedett rájuk.

– Azt hittem, hogy csak tréfálsz – mondta Kovács –, erre nem számítottam. – Megfordult és kiment.

– Péter – suttogta az asszony. – Péter! – De Kovács nem fordult meg, nem nézett vissza, becsapta maga után az ajtót, ők pedig egymásra néztek, némán, tehetetlenül.

Endre nyitott szemmel feküdt a hátán, a sötét mennyezetet bámulta. A hálótermet bemelegítette a harminc egynéhány ember testének párolgása. A csendesebb szuszogásokat halk horkantások tarkították, aztán néhányan horkolni kezdtek megint. A szél teljesen elült, az éjszaka hangjai jól érzékelhetők voltak. Endre néhány perce hogy lefeküdt. Zajtalanul vetkőzött le, de Stolz Anti felébredt. A sötétben megfogta a kezét, megszorította, és alig hallható hangon megkérdezte, hogy mi újság van.

– Holnap beszélgetünk – súgta vissza Endre, és azzal az elhatározással bújt a takaró alá, hogy azonnal elalszik. De nem jött álom a szemére. A lelkiismeretét a szégyen marta, nem tudott megszabadulni a történtektől. Az volt az érzése, hogy tönkretette Éva életét, a „felzárkózás és a sorban állás” nem úgy sikerült, ahogy elképzelte, ahhoz még nem elég edzett, őt még bántja a lelkiismeret. Megpróbálta elaltatni azzal, hogy végeredményben Kovácsot nem miatta hagyta el Éva, nem miatta vesztek össze, ő csak pontot tett egy régen megírt történet végére. Aztán azzal mentegette magát, hogy nem erőszakoskodott az asszonnyal, annyira nem, hogy a megérkezésükkor meg sem ismételte az ajánlatát. Arról meg igazán nem tehet, hogy azok ketten a történtek után is szeretik egymást. Megjelent előtte Kovács mozdulatlan, de döbbenetet kifejező arca, furcsa, szomorú tekintete. Megpróbálta beleélni magát Kovács lelkivilágába. Mit érezhetett, amikor belépett a szobába.

„Pokoli érzés lehetett – gondolta. – Zsó csak a húgom, és mégis mennyire fájt nekem a csalódás. Kovácsnak nyilván jobban fájt, hiszen a feleségét találta velem. A saját katonájával, ami önmagában is megalázó.” Aztán vitatkozni kezdett. „Mit gyötrőd magad? Kovács együtt volt a tanítónővel, milyen jogon ítéli el a feleségét? Egyszerűen nincs erkölcsi alapja, hogy Évát megvesse, vagy őt felelősségre vonja. Ha úgy tetszik, Évát ő kergette egy másik férfi ágyába, hogy ez a másik férfi történetesen ő volt, az a lényegen semmit sem változtat. Éva mióta asszony, hűséges a férjéhez. Otthagyja, mert a hivatásáról nem akar lemondani őérte, de továbbra is szereti, rosszat álmodik Pesten, hagy csapot-papot, visszatér, várja, hogy marasztalják. Kovács nem marasztalja, hanem megsérti a hiúságát, Éva máshol keres vigasztalást, de továbbra is szereti a férjét.”

Távolban egy vonat hosszan, elnyújtva sípolt, aztán csend lett újra. Endre teste már teljesen átmelegedett, és még mindig ébren hánykolódott. Egyre idegesebb lett. Bal oldalára fordult.

– Tóni – suttogta. – Alszol?

– Nem alszom.

– Nincs pálinkád?

– Azt hiszem, még van.

– Adj már egy keveset.

A vékony termetű újságíró gyakornok kimászott a pokróc alól, és lábujjhegyen a szekrényhez ment, zajtalanul motozott néhány pillanatig, majd meggörnyedve Endréhez osont, leguggolt, és átnyújtotta az üveget.

– Igyál, de vigyázz, mert nagyon erős.

Endre megtörölte az üveg száját, és ivott néhány kortyot. Mintha tűz égette volna a torkát.

– Kösz – mondta.

De ez sem használt. Végül is felkelt, belebújt a papucsába, és halk léptekkel kiment a hálóteremből. A folyosó végén a vörös Polláck topogott. Ügyeletes volt.

Endre végigment a folyosón, halkan, zajtalanul.

– Miért nem alszol? – kérdezte Polláck, és megkerülve az asztalt, előrejött. – Rágyújtasz?

– Azt hiszem, felfáztam – mondta Endre, és kivett egy cigarettát a csomagból. – Kösz.

A vörös fiú meggyújtotta a cigarettáját.

– Piszok hideg van. Dögöljek meg – mondta –, ha nincs húsz fok. Jó szilveszter lesz holnap. Illetve ma. Mennyi az idő nálad?

Endre megnézte az óráját.

– Egy óra húsz. Milyen nap van ma?

– Csütörtök. Holnap újév. Jó volna tudni, hogy mit hoz az új esztendő. Te nem vagy babonás?

– Különösebben nem – mondta Endre. – Mit hozhat ez az új év? Semmit. Megy minden a maga útján.

Ajtónyikorgást hallottak, hátranéztek. Stolcz Anti közeledett a folyosón. Köpeny volt a hátára terítve, vékony nyakán billegett a feje a léptek ritmusára. Karján egy másik köpenyt tartott.

– Vedd magadra – mondta Endrének. – Meg akarsz fázni? – Rövidlátó szemével álmosan pislogott a fiúkra. Motyogott még valamit, aztán megfordult, és beballagott a mosdóba. Endre utánament. Megeresztette az egyik vízcsapot, és szája elé tartva mohón ivott. Közben Anti is elvégezte a dolgát, és átment Endréhez. Nagyot ásított, aztán levette a szemüvegét, megdörzsölte a szemét, kettőt-hármat nyelt, és felült a pokrócokkal leterített vasalóasztalra. Köpenyét szorosan összefogta a mellén.

– Miért nem tudsz aludni? – kérdezte, de nem várta meg Endre válaszát, hanem szelíd, anyáskodó hangon folytatta. –Én tudom, hogy mit jelent egy anya elvesztése. De hát ezen semmit sem változtathatsz.

„Szegény anyám – gondolta a fiú szégyenkezve. – Te még halálodban is megvédesz. Mert a halálod most és még néhány hónapig fedezék lehet számomra. De azért nem kellett volna meghalnod.” Hallgatta a karósovány fiú csendes, vigasztaló szavait, aki tavaly vesztette el az édesanyját. Endrének azonban most kellemetlen volt ez a beszélgetés, így más témára terelte a szót. Érdeklődött, hogy a távollétében mi történt.

– Semmi különös. A srácok telizabálták magukat. És képzeld el, senki sem késett el. Kovács megígérte, hogy a szilvesztert a városban tölthetjük. Holnap reggelig eltávozást adott mindenkinek. Fázom, gyere, feküdjünk le.

– Várj, elszívok még egy cigarettát – mondta Endre, és a köpenye zsebében kutatott, de nem talált benne egy darabot sem. – Nincs nálad cigaretta? – kérdezte.

– Nincs – mondta Anti. – Éjjel egyébként sem szeretek dohányozni. Ja – csapott a homlokára. – Egészen elfelejtettem. Böglyös szerint január elsejétől átszervezik az ezredet. Tizedikén megkezdődik a tartalékos tisztek átképzése. Megalakult egy tartalékos tiszti zászlóalj, amelynek Kovács lesz a parancsnoka. A fiúk nagyon sajnálják, hogy elmegy.

– És ki lesz a századparancsnok nálunk? – kérdezte Endre, felvillanyozódva a hír hallatára. Ez azután a szerencse! Ha Kovácsot áthelyezik, nem kell találkoznia vele, és így mégiscsak könnyebb lesz.

– Böglyös is elkerül a századtól – mondta Anti –, áthelyezik a törzshöz. – Ennek a hírnek Endre még jobban megörült. Böglyössel már nagyon feszült volt a viszonya.

– Velünk mi lesz?

– Reggel átköltözünk a négyes épületbe – mondta Anti szipogva. – A körletet pedig átadják a tartalékos tiszteknek. Nem jössz? Én nagyon fázom.

Endre a reggeli tornánál kicsit megnyugodva végezte a gyakorlatokat, és most már nem azon járt az esze, hogy lehetőleg lógjon, mímelje a gyakorlatokat, hanem nagy lendülettel mozgott, futott; hogyne örült volna, amikor megszabadul Böglyöstől és Kovácstól. Már alig várta, hogy visszamenjenek a körletbe, és elkezdjék az átköltözést. Csakhogy más történt. Közvetlenül a reggeli előtt Böglyös sorakoztatta a folyosón a századot, majd mikor a kövérkés Martsa őrmester megjelent, beállt a sorba ő is.

Az alacsony, köpcös szolgálatvezető elsétált a felsorakoztatott század előtt, alaposan szemügyre vett mindenkit, néhol megjegyzéseket tett az öltözködésre. Igazítsa el a dzsekijét, tűrje a nadrágjába. Húzza meg jobban a derékszíját. Hogyan áll az a sapka a fején? Megigazítsam? De most mindezt kedvesen, barátságosan mondta, nem kiabált, nem fenyegetőzött. Hamarosan megérkezett Kovács Péter. Szemüvegét igazgatva Martsa elé lépett, aki jelentette, hogy a század együtt áll.

Kovács bólintott, aztán Martsa kíséretében ellépett a század előtt. Endrénél egy pillanatra megállt, tekintetük összevillant. A hadnagy megsimogatta az állát és továbblépett. Várt egy kis ideig, majd átvette a századírnoktól a mappát. Felolvasta a rendkívüli ezredparancsot, ami az átszervezést tartalmazta. Endre arra gondolt, hogy milyen nehéz lehet egy ilyen parancs összeállítása, figyelemmel kell lenni mindenre.

– A felállítandó törzs állományába a kettő per egy századtól a mai nappal a következő sorállományú harcosokat osztom be. – Kovács várt, szemüvegét igazgatta, majd az írásba nézett, és hangosan olvasta a neveket. – Böglyös Lőrinc tizedes, Antalfi Béla, Czerkó Mihály, Hunya József, Keresztes Tihamér, Lombos Tivadar, Stolcz Antal, Varjas Endre honvédek.

Endre lehunyta a szemét. Értem – gondolta –, mindent értek.

Nem volt megállásuk. Azzal kezdődött, hogy a reggeli után munkához láttak. Még nem volt kilenc óra, amikor a század átköltözött a D épületbe. Csak az egyéni felszerelésüket vitték magukkal, a berendezés ottmaradt. Ők kilencen – mert Polláck is ottmaradt a törzsnél írnoknak, Böglyös parancsnoksága alatt berendezkedtek egy tízágyas hálóteremben. Csak annyi idejük maradt, hogy gyorsan szobarendet csináljanak, s máris megjelent Martsa.

– Gyerünk, lányok, sorakozó. Irány a központi raktár.

Harmincegy vaságyat cipeltek át a hátukon, aztán szalmazsákokat, fejvánkosokat, lepedőket és a pokrócokat. Csorgott róluk az izzadság. Délig összeszerelték az ágyakat, megtömték szalmával a zsákokat, megágyaztak. Délben farkasétvággyal ettek.

– Ezt jól kifogtuk – mondta fáradtan Anti –, csicskások lettünk.

– Nem mindegy, hogy mit csinálunk? – kérdezte Endre. –Csak az idő menjen. Annyi előnye van, hogy nem kell gyakorlatozni meg tanulni.

Böglyös hajtotta őket.

– Fejezzük be az étkezést, emberek, sok még a munka.

– Mit kell még csinálni, tizedes elvtárs – kérdezte Lombos Tivadar, egy szőke, magas növésű fiú.

– Majd meglátja, várja ki a sorát.

Fel kellett mosniuk a hálóból nyíló tantermet, aztán a hálótermet is. Négyen hordták a vizet, hárman pedig súroltak. A nyitott ablakokon beömlött a hideg levegő, Böglyös elrendelte, hogy a másik oldalon is nyissák ki az ablakokat, hogy huzat legyen.

– Nem kellene inkább begyújtani? – kérdezte Stolcz Anti. – Úgy mégiscsak jobban, hamarább száradna.

Böglyös felemelte a karját.

– Jöjjenek csak ide. Mozgás!

A fiúk körülállták a nagydarab embert.

– Figyeljenek csak ide – mondta határozott hangon. – Kilencen vagyunk a törzsbe beosztva. Ez nem azt jelenti ám, hogy megkezdődik a bratyizás. Ugyanúgy megkövetelem a fegyelmet, mint azelőtt. Még ugyanúgyabban. Értem? Tehát nem dobhatják a lábam elé a megjegyzéseiket, mint a kutyának a csontot, hanem maradéktalanul betartják a szolgálati szabályzatot. Értem? Nem hallom.

A fiúk mormoltak valamit a fogaik között.

– Nos – nézett körül Böglyös –, hogyan is hangzik Stolcz honvéd javaslata? Varjas honvéd, halljam csak?

Endre kihúzta magát.

– Tizedes elvtárs, jelentem, nem kellene inkább begyújtani?

– Helyes. Tehát ehhez tartsák magukat. Most pedig jelentkezzenek azok, akik szilveszterezni akarnak. Ki van ma szolgálatban?

Hunya és Antalfi jelentkezett.

– Maguk nem jöhetnek.

Endre is jelentkezett. Úgy gondolta, beül valamelyik eszpresszóba, és ott várja meg az új esztendőt, és hajnalban hazajön.

Böglyös felírta a neveket, aztán elment.

Kitört a vihar. A fiúk egymás szavába vágtak, mindenki véleményt mondott, egyesek a tizedest szidták.

– Úgy fenn hordja az orrát – mondta Czerkó, egy barna hajú pesti nyomdász –, mint a főispán lova.

– Meglátjátok – jósolt Keresztes, a kosárlabdás, és hunyorgott hozzá –, reggeltől estig szórakozni fog velünk.

– Ha hagyjuk – mondta Anti –, mert ő sem atyaisten. Ha nem bírunk vele, majd a KISZ-titkárral beszélünk. Parancsolgasson, de ahhoz nincs joga, hogy emberileg megalázzon.

Endre nem szólt közbe. Kicsit félrehúzódva hallgatta őket. Most beszélnek, de ha Böglyös megjelenik, egyből berezelnek. Egy biztos, ha nekik kell kiszolgálniuk a tartalékos tiszteket, annyi idejük sem lesz, hogy rendesen egyenek.

Este hétkor Böglyös azt mondta, hogy hagyják abba a munkát, aztán kiosztotta az eltávozási engedélyeket.

– Varjas honvéd – mondta –, maga mielőtt elmegy, begyújt mind a két hálóterem kályhájába. Értem?

Endre bement a mosdóba, ahol a középső helyiségben tartották a tüzelőt. Aprófát vágott, közben fütyörészett.

– Segítek – mondta Stolcz Anti szolgálatkészen.

– Hagyd csak – legyintett Endre. – Imádok begyújtani. Gyerekkoromban azért voltam boldogtalan, mert anyám nem engedte, hogy én gyújtsak be a kályhába.

Anti gyámoltalanul téblábolt, együgyűen vigyorgott.

– Ketten mégiscsak hamarább végzünk a munkával – mondta, s lapátolni kezdte a palás szenet egy vödörbe. Endre megvonta a vállát, és dúdolva aprította a fát.

Nemsokára mind a két kályhában pattogva égtek a fahasábok. A szenesládákat telerakták. Mire visszatértek a kis hálóterembe, a fiúk már elmentek.

Leültek a tűz mellé. Endre cigarettára gyújtott, és elgondolkozva nézte szénporos kezét, Anti pedig a szemüvegét törölgette. Szemüveg nélkül furcsán hunyorgott.

– Te miért nem öltözöl át? – kérdezte Endre a sovány újságíró gyakornokot. – Gyakorlóruhában akarsz szilveszterezni?

Anti szipogott, feltette a szemüvegét, és ráült a szenesláda szélére.

– Ha nincs kifogásod ellene, megvárlak.

– Én nem biztos, hogy kimegyek. Kár lenne várnod.

– Van eltávozásod.

Csak kedvem nincs. – Felhajtotta a kályha ajtaját, a lángok magasra szöktek, rőt fényük megvilágította arcát. – Megrakom szénnel, megmosdok és lefekszem.

– Most mit okoskodsz? – kérdezte Anti rosszkedvűen. – Bemegyünk a városba, megiszunk egy üveg bort, megéljenezzük az új évet és hazajövünk. – Várta Endre válaszát, gyanakodva nézett rá a szemüveg mögül. – Vagy csak velem nem akarsz jönni? Mondd meg őszintén.

Endre a szája sarkába tolta a cigarettát, aztán szenet dobált a tűzre.

– Nem arról van szó – mondta. Anti felnézett rá.

– Akkor?

Endre hallgatott. A szemüveges fiú folytatta. – Tudom, hogy a barátságot nem lehet erőszakolni, nem is akarom. Ha zavarlak, mondd meg őszintén.

„Meg lehet ezt mondani? – kérdezte gondolatokban Endre. – Nagyon megbántanám, és ez ostobaság lenne.” Miért ragaszkodik annyira Anti a személyéhez. Már első nap rászállt, és azóta nem megy le róla. Letette a vödröt, megszívta a cigarettáját.

– Te nagyon rendes srác vagy, Anti – mondta tűnődve. – Igazán az vagy. Nekem pedig átkozott rossz természetem van. Ülj odább egy kicsit – leült a fiú mellé. – Nekem még sohasem volt barátom. Biztosan az én hibámból. Néha rám jön a bolondóra, és olyan kiállhatatlan vagyok, mint egy duzzogó lány. Aztán van még valami. – Megdörzsölte borostás állát, sercegett a szőre a keze fején. – Annak oka van, hogy engem a törzsbe osztottak be. Meglátod, nem lesz egy perc nyugtom. Böglyös gyűlöl, azt hiszem, Kovács is, azt pedig te is tudod, hogy a fiúk sem rajongnak értem. Nem lenne értelme, hogy rád is megharagudjanak.

Antinak láthatóan jólestek Endre őszinte szavai. Felvillanyozva, lelkesen mondta:

– Én köpök rájuk. Meg aztán te még nem ismersz. Nem szeretem a civakodást, de ha begorombulok, nem ismerek se istent, se embert. Azt látom, hogy Böglyös rád szállt, azt viszont nem hiszem, hogy Kovács gyűlölne. Miért tenné? Meg aztán Kovács igazságos ember.

– Az, de mivel ember, benne is vannak indulatok. – Anti sovány vállára tette a kezét. – Nem a levegőből beszélek, öregem.

Már érezni lehetett a kályhából kiáramló meleget. Beszélgetésük is meghittebbé lett azon nyomban.

– Történt valami köztetek? – kérdezte Anti.

– Történt. És azt is hozzáteszem, ha én lennék Kovács, akkor Varjas Endre nem ülne ilyen békésen.

Bement a nagy hálóterembe, két vödör szenet öntött a kályhába, aztán visszament Antihoz, aki közben öltözködni kezdett.

– Mosakodj meg, és öltözz te is.

Endre nem akarta megbántani a fiút. Elvégre igaza van, minden perc, amit a laktanyán kívül tölthet, nyereség.

Félóra múlva az ügyeletes asztalánál álltak mindketten. Antalfi, a napos, sűrű fekete szemöldökét összevonva, komoran nézett rájuk. – Te – mutatott a fejével Antinak – távozhatsz. Te viszont, Varjas, várj egy percig.

– Mire várjak? – kérdezte nyugtalanul a fiú, és megigazította a nyakkendőjét. – Érvényes eltávozási engedélyem van.

Antalfi feljebb tolta a sapkáját, és odaszólt Hunyának:

– Jóska, szólj be a raktárba a tizedes elvtársnak.

Hunya bólintott és elsietett. Endre ellenségesen nézte a távozó fiút, akiről köztudomású volt, hogy Böglyös ivócimborája. Valamit kisütöttek – tűnődött Endre –, és a szótlanul álló Antira nézett. – Nem hagyom kizökkenteni magam. Szórakozzon csak velem ez az állat, aztán majd eljön a visszafizetés ideje.

Hallotta, hogy Böglyös beszélgetve kilépett a raktárból, bezárta az ajtót, majd kényelmes léptekkel az asztalhoz jött. Stolczra nézett.

– Maga mire vár? Miért nem megy a dolgára?

– Várom a barátomat.

– Varjast?

– Igen.

– Hát csak várjon türelemmel. – Varjashoz fordult. – Végrehajtotta a parancsomat?

Endre jelentette, hogy mindkét kályhában ég a tűz.

– Helyes, jöjjön velem. Megfordult, és elindult a századiroda felé. – Lépjen be. – Endre engedelmeskedett, Böglyös utánament, felkattintotta a villanyt. Körülnézett. – Nahát –mondta –, most nekilát, és rendet csinál. Kiszellőztet, felseper, felmossa a padlót, letörölget, aztán begyújt. Ha végzett, jelenti a napos tizedesnek. Értem?

Endre számolni kezdett magában, száját konokul összeszorította, aztán hallatlan lelkierővel mosolyt kényszerített az arcára. „Azért sem fogsz röhögni rajtam, te briganti. Nem, ha beledöglök, akkor sem. Végül is te fogod elveszíteni a türelmedet.”

– Nem hallom – mondta Böglyös –, vagy nem szólt?

– Jelentem, a parancsot megértettem – mondta Endre moso-lyogva.

– Akkor fogjon hozzá.

Tíz óra előtt néhány perccel végzett a munkával. „Nem fogtok betörni” – mondta magában fáradtan. Még egyszer végignézett a kitakarított irodahelyiségen. A kályhában vidáman pattogott a tűz. Antalfihoz ment, és vigyázzba merevedve gúnyosan jelentkezett.

– Napos tizedes elvtárs, jelentem, a parancsot végrehajtottam.

– Elmehetsz – mondta Antalfi. Látszott rajta, hogy neki sem tetszik a dolog. Hunya azonban kaján vigyorral megszólalt.

– Várj, majd ellenőrzők. – Indulni akart, de Antalfi rászólt.

– Itt maradsz. Gondod legyen a tűzre. Én lefekszem.

Endre újból megmosdott, majd felöltözött. Anti szótlanul nézte, Antalfi pedig az ágyán fekve cigarettázott.

– Miért zabol rád Böglyös? – kérdezte. Endre megvonta a vállát.

– Valószínűleg nem tetszik neki a szemem színe.

Anti a szemüvegét igazgatta.

– Azt hiszem, nem merne szórakozni, ha felülről nem biztatnák – mondta. – Mindenesetre én a legközelebbi taggyűlésen felszó-lalok.

– Az én érdekemben ugyan nem fogsz felszólalni. – Endre a nyakkendőjét kötötte. – Majd megunja. Ez, öregem, csak egy darabig érdekes. Mondd, mit tehet? A gerincemet nem fogja betörni. Megcsinálom, amit mond, és köpök rá.

– Vérmérséklet kérdése – mondta Antalfi, és hatalmas tenyerét nézte. – Én biztosan kitekerném a nyakát, ha velem így szórakozna, az anyja paraszt istenit. – Megszívta a cigarettáját. – Ezek azok az ürgék, akik megutáltatják az emberrel a katonai szolgálatot. Egyszer akadnék össze vele Pesten, a Frangepán utca környékén. Kijózanítanám őt a Rákos-patakban. Azt a szarházi Hunyát pedig elkapom.

– Mindenesetre – mondta bölcselkedve Anti – ezekért a túlkapásokért a tisztek a felelősek.

– Túlkapás – legyintett Endre, és megigazította a köpenyét. – Bizonyítsd be, hogy túlkapás. Ravasz fickó… Arra hivatkozik, hogy ő is parancsot kapott az iroda kitakarítására. Na menjünk.

Böglyös remekül időzítette a munkát, Endréék lekéstek az utolsó autóbuszt. A betonutat letakarították a hótól, így könnyen lépkedhettek. Lépést tartva, szó nélkül mentek a város felé. Farkasordító hideg volt, mozgatták a karjukat, mert fáztak.

A Pannónia szálló étterme, presszója tömve volt, de azért nagy nehezen sikerült egy asztalt szerezniök. A terem közepén táncoltak, az asztaloknál pedig jókedvűen szórakoztak az emberek. Ettek, ittak, énekeltek, a pincérek fáradhatatlanul rohangáltak az asztalok között. A mennyezet alatt színes szalagláncok, lampionok lógtak, repkedtek a szerpentinek, majdnem mindenki fején színes papírcsákó vagy bohócsüveg díszelgett.

Malacpecsenyét ettek, és pezsgőt ittak. Endre sokat ivott, és megint érezte azt a furcsa szomorúságot, amit az alkohol váltott ki belőle legutóbb is. De most nem esett kétségbe, megértő mosollyal nézte az embereket. Egyszer csak a táncolók között észrevette Marikát. Kipirult arccal, ügyesen táncolt egy fiatal, kövérkés emberrel, akinek a szeme ugyancsak csillogott már. Most szabad inni – gondolta Endre, és szerette volna elkapni a lány tekintetét. De Marika a táncosa arcát nézte.

„Kovács hadnagy úrnak nincs is rossz ízlése” – gondolta. Párok sodródtak eléje, Marika eltűnt a szeme elől. Itt is, ott is feltűnt egy-egy egyenruhás fiú, de nemcsak sorkatonák várták az óesztendő végét, akadtak tisztek és tiszthelyettesek is.

Endre hirtelen Zsókára gondolt. Vajon ő most hol szilveszterezik. Valószínűleg sehol, a lányok jobban betartják a gyásszal járó szokásokat. Talán neki sem lett volna szabad eljönnie.

– Miért nem kérsz fel valakit? – kérdezte Antitól, hogy elterelje a gondolatait.

A szemüveges fiú kedvesen mosolygott.

– Az lenne a nagy szám, az est fénypontja. Stolcz Antal, a nyírségi táncos összejövetelek hőse, a figyelem kereszttüzében. Nem tudok táncolni. Még egy tangót csak ellötyögök, de ezekhez a modern figurákhoz se fülem, sem lábom nincs.

Ittak és beletemetkeztek a tánczene lüktető ritmusába. Endre tekintetével Marikát kereste, és közben arra gondolt, hogyha megszökik, magával viszi Antit is, de nyomban belátta, hogy ez ostobaság, nem gondolhatja komolyan, a szökésről senki sem tudhat. Hirtelen feltűnt a lány, egy kövérkés, cigányosan göndör hajú, pufók arcú férfival, aki ügyetlenül rázogatta magát, szerette volna a fiatalok lendületes mozdulatait utánozni, de ez sehogyan sem sikerült neki, mackó módjára csetlett-botlott, Marika pedig kényszeredett mosollyal igyekezett lépést tartani vele. Észrevette Endrét, fejbiccentéssel fogadta a köszöntését, és arra gondolt, hogy nagyon jó lenne, ha a fiú megszabadítaná a táncosától. Eadre azonban mozdulatlanul ült, és csak tekintetével követte a lányt.

– Maga remekül táncol, kislány – mondta a pufók arcú és megszorította a kezét. – Maga általában remek teremtés. Dóczi nagyon meg van elégedve magával.

– Igyekszem, Csongár elvtárs – mondta a lány.

– Én szívesen járnék az osztályába.

– Tessék egyszer meglátogatni. A feleségével együtt szívesen látom.

– Azt már nem. – A férfi ravaszkásan nevetett. A lánynak nem tetszett a beszélgetés, de nem akarta megbántani a művelődési osztály helyettes vezetőjét, megpróbálta tréfának felfogni a dolgot. Nem az első eset, hogy Csongár tréfás formában ajánlatokat tesz neki. – Én magával szeretnék egyszer beszélgetni hosszabban és zavartalanul. Már csak azért is, hogy megismerjem. És ez azért lenne fontos, mert az egyetemi felvételéhez szükséges javaslatot nekem kell megírnom. Én meg, kislány, nem szeretek tévedni.

– Csongár elvtárs már sokakat javasolt az egyetemre. Minden javasolttal tetszett találkozni zavartalan körülmények között?

– Azt már nem. De nem rossz az, ha egy ilyen kislánynak, aki most kezdi az életet, van támogatója a felső szerveknél.

Marika a férfi pufók arcába nézett.

– És mit kellene csinálnom a támogatásáért? – kérdezte nyíltan.

A férfi magához vonta a lányt, oly szorosan, hogy a mellük összeért. El akarta tolni magától a férfit, de az oly erővel szorította, hogy mozdulni sem bírt.

– Maga nem vette még észre, hogy mennyire tetszik nekem?

– Ne tessék gúnyolódni velem, Csongár elvtárs, hiszen magának felesége van.

– Bár ne lenne! – mondta a férfi. – Maga nem tudja, hogy mennyit szenvedek a feleségem mellett.

– Miért nem tetszik elválni?

– Magáért még arra is képes lennék. – Csongár egyre nyíltabban beszélt. – Amikor először megláttam magát, valami belső hang azt súgta, látod, Csongár elvtárs, ez az a lány, aki boldoggá tehetne. És én nemcsak érzem, hanem tudom is, hogy így lesz. Mit gondol, az elmúlt hónapban miért jártam kétszer is maguknál. Nem azért, mert Dóczira voltam kíváncsi. Magáért mentem Ördöghátra, magát akartam látni, kislány.

Marika egyre kínosabban érezte magát. Csak már abbahagyná a zenekar, vagy valaki lekérné. Szörnyű ez az ember.

Csongár a lány szótlanságát félreértette, még jobban nekibátorodott. Forró lehelete megcsapta a lány arcát.

– Maga most bizonyára csodálkozik, kislány, hogy miért éppen maga tetszett meg nekem, mikor kedvemre válogathatnék. Látja, ez az, amit én sem tudok.

– Szabad? – mondta valaki.

Marika szinte menekülésszerűen leengedte a karját és megfordult.

Egy magas, nagy csontú katona állt előtte.

– Böglyös Lőrinc. – Kezet fogott a lánnyal, aki ugyancsak bemutatkozott.

A tizedes nagyszerűen táncolt, nehéz teste könnyedén mozgott a zene ritmusára, Marika azonnal átvette a lépéseit, hozzáigazodott, és olyan simán, olajozottan léptek, forogtak, mintha évek óta együtt táncoltak volna.

– Jól táncolsz – mondta Böglyös.

– Miért tegez?

– Csak nem fogunk magázódni? Az már nem divat, meg azután szilveszter van, ma mindent szabad. – Kipörgette a lányt, forgatta maga körül, átbújtatta a karja körül, aztán magához rántotta, közben mosolygott. – Ahogy elnézlek, te modern lány vagy, talán Pesten is voltál már.

– Ez mind igaz – mondta Marika lihegve –, de nem jogcím arra, hogy bizalmaskodjon…

Közben a zenekar átváltott egy lassú ütemű tangóra. Böglyös egészen magához vonta a lányt…

Endre észrevette, hogy Marikának valami nem tetszik, az arca elárulta. Az volt az érzése, hogy ott akarja hagyni Böglyöst, de az nem engedi. Egy pillanatra a lány meg is állt, de a tizedes könnyedén tovább lendítette. Endre lekérte.

Böglyös azonban magához szorítva tartotta a szabadulni akaró lányt, és azt mondta:

– Tűnjön el, Varjas. Jöjjön később. Nincs lekérés.

– Engedjen el – mondta Marika. – Nem akarok táncolni.

– Dehogynem akarsz…

Endrében fellobbant az indulat, megragadta Böglyös csuklóját.

– Engedd el, te tetű – sziszegte. – Azt hiszed, most is laktanyában vagy?

Böglyös elengedte a lányt. Marika azonnal átölelte a fiút.

– Tetű? – kérdezte Böglyös.

– Kopjon le, tizedes – mondta Endre, és táncolni kezdett a lánnyal. – Rohadt alak. Miért nem vágta szájon?

– Ismeri?

– A főnököm.

– Akkor most baja lesz miattam.

– Majd elmondja Kovácsnak, hogy megvédtem, és akkor nem lesz semmi bajom.

– Miért mondanám el?

– Az ember ilyesmit el szokott mondani a szeretőjének.

Marika megállt, döbbenten nézett a fiúra. Endre mosolygott.

– Tudok mindent – mondta –, miért van úgy meglepődve?

– Én Kovács hadnagy szeretője?

– Nem is az enyém.

– Kísérjen az asztalhoz.

– Nem akar táncolni?

– Nem, nem akarok. – Megindult az egyik asztal felé. – Ki mondta magának, hogy én Kovács szeretője vagyok?

– Nem mindegy? Tudom. De miért tagadja? – Hirtelen megfogta a lány karját. – Jöjjön az én asztalomhoz. Kivel van?

– Az igazgatómmal és a feleségével.

– Én meg egyedül vagyok.

– Rendben van, csak szólok nekik. – Marika nem tudta megmagyarázni önmagának sem, hogy miért fogadta el a fiú ajánlatát. Később azzal indokolta, hogy azért ült az Endre asztalához, mert meg akarta tudni, ki terjeszti róla a pletykákat.

Anti csodálkozott, amikor Endre a lánnyal megjelent az asztalnál. Bemutatkoztak egymásnak, Marika nem titkolta csalódottságát, azt hitte, hogy egyedül lehet Endrével, de Anti jelenlétében ezt nem mondhatta meg.

Az elfogyasztott töméntelen ital már éreztette hatását az étteremben, magasra csaptak a kedélyek, egyre többen táncoltak, és a tánc ritmusa is vadabb lett. Nem csoda, hiszen a zenekar tagjait is itatták, egyes asztaloknál a táncdaltól függetlenül magyar nótákat énekeltek, mások viszont régen elfelejtett slágereket hoztak vissza az emlékek zugaiból, s azoknak a könnyes-szentimentális hangulatánál melegedtek. És ittak, ittak. Sokat és mindenfélét, hiszen egyszer van egy évben szilveszter.

Hosszú hajú fiatalember jelent meg az asztalnál. Szeme villogásából nem volt nehéz megállapítani, hogy már sokat ivott. Táncra kérte a lányt, de az nemet mondott. Alighogy eltávozott az asztaltól, megjelent egy második, majd egy harmadik fiatalember, de Marika visszautasította őket. Endre azonnal látta, hogy itt valamilyen szervezett akcióról van szó. Megkérdezte a lányt, hogy ismeri-e a fiatalembereket.

– Csak látásból – mondta a lány. – Ördögháti mindegyik, az építkezésnél dolgoznak.

– Mit építenek? – kérdezte Endre.

De a lány nem válaszolt, mert újra megjelent a hosszú hajú.

– Szabad?

Marika ránézett.

– Nem táncolok.

– Miért nem?

Anti megigazította a szemüvegét.

– Mert nem – mondta. – Ez nem elég indok? Miért zaklatják, ha egyszer nem akar magukkal táncolni?

– Hát jól van – mondta a hosszú hajú –, ezt megjegyzem magamnak.

Megfordult és elment. Anti is felállt, azt mondta, hogy mindjárt jön.

Ketten maradtak.

– Szóval, mit építenek? – kérdezte Endre.

– Tulajdonképpen nem érdekes. Először úgy volt, hogy könyvtárat és kultúrhelyiséget építenek Ördögháton, aztán másképp döntöttek. Modern italbolt lett a könyvtárból. Tavaszra elkészül, mi meg továbbra is egy ócska üzlethelyiségben nyomorgunk. – A fiúra nézett. – Ki mondta, hogy Kovács szeretője vagyok?

Endre bort töltött.

– Nézze, engem nem érdekel, hogy maga kinek a szeretője. Elvégre önálló nő, azt csinál, amit akar. Kovácsot otthagyta a felesége, nő nélkül pedig nehéz az élet egy ilyen istenverte garnizonban.

– De ez hazugság – mondta a lány felháborodva. – Tudni akarom. Nem gondolja, hogy ez becsületembe vágó dolog?

– Ugyan, tanító néni – mondta a fiú, és nyugtatóan megfogta a lány kezét. – Mi köze van ennek a becsülethez? Semmi. Az én apámnak temérdek szeretője volt, van, és bizonyára lesz is, és rajtam kívül, azt hiszem, mindenki becsületesnek tartja őt. – Hangjában gúny volt. – Egyébként is – folytatta –, a modern élettől egyre idegenebb a házasélet intézménye.

– Lehet – mondta a lány, és elhúzta a kezét. – Akkor én nem vagyok modern. Nem szégyenlem bevallani, hogy hiszek a házasságban, és azt hiszem, hogy nagyon sokan élnek kiegyensúlyozott, harmonikus családi életet.

Endre kortyolt a borból.

– Harmonikus családi élet? Van ilyen? – kérdezte, és tekintetét körülhordozta a zsúfolt teremben. Olyan szorosan simultak egymáshoz a párok, mint heringek a dobozban.

Marika míg a fiút hallgatta, egyre inkább az volt az érzése, hogy ez a magas, jóképű fiatalember a csontja velejéig át van itatva keserűséggel. De vajon miért?

– Miért ilyen rossz a véleménye az emberekről? – kérdezte.

– Mert én is ember vagyok – mondta a fiú fejét lehajtva. – Legrosszabb véleményem önmagamról van, pedig én még nemigen követtem el különösebb bűnöket az embertársaim ellen. És mégis gonosz bennem minden: az érzéseim, a gondolataim, és végtelenül undorodom magamtól. – Endre újra ivott, és az ital már éreztette hatását, rászállt a magányosság, és mint ilyenkor mindig, most is nagyon egyedül érezte magát. A lány közelsége csökkentette az érzés különös fájdalmát, panaszkodásra kényszerítette, és még azt sem bánta, ha Marika majd elmondja Kovácsnak a beszélgetésüket.

– Nem gonosz maga – mondta a lány. – Ha akarja, írásba is adom.

Rikácsolva harsogott a zenekar, a hosszú hajú gitáros fiúk vonaglottak az emelvényen, és az ősemberhez hasonló, torz fintorokat vágtak. A terem hullámzott, az emberek hangulata a magasba szökkent.

Anti sodródott át a táncosok sűrűjén, arca fénylett az izzadságtól.

– Megőrült itt mindenki – mondta szemüvegét és ruháját igazgatva. – Nem látnak, nem hallanak, letapossák az embert.

– Remélem, nem tört el semmid? – kérdezte Endre.

– Még nem. – Barátjára nézett a szemüvege fölött, és aggódva mondta. – Le kellene lépni.

– Miért és hova?

– Azt hiszem, Böglyös úr tovább fog szórakozni velünk. Ő küldözgeti ide a legényeket, hogy kérjék fel a kislányt. Mind ott ülnek az asztalánál.

– Jöhetnek – mondta a kislány –, én azzal táncolok, akivel kedvem tartja.

– Ez igaz – mondta Anti. – De részegek. A részeg emberek meg kötekednek.

– Hát csak kötekedjenek – mondta Endre. – Most éppen jókedvemben vagyok.

– Éppen ezért… Nekem semmi kedvem sincs verekedni.

– Félsz?

– Nem félek, de utálom a verekedést.

– Mi nem verekszünk, és nem kötekedünk. Ha megtámadnak, védekezünk. – Endre a lányra nézett. – Maga, remélem, nem fél.

A lány elgondolkodva válaszolt.

– Ördögháton elég sok a bicskás. Inkább menjenek haza.

– Hát ez furcsa lenne – mondta Endre. – Azért, mert néhány fickónak nem tetszik a képem, menjek el, szaladjak haza?

Ebben a pillanatban egy magas, kicsit hajlott hátú fiatalember állt meg az asztalnál. Divatos öltönyt viselt, sűrű, szőke haja mintha tupírozva lett volna, hátul a nyakán mélyen benőtt, ráomlott a zakó gallérjára. Arca értelmes, finom rajzú, mozgása is olajozott. Kicsit meghajtotta felsőtestét, kedvesen a lányra mosolygott, majd világosszürke szemét a fiúkra emelte:

– Bocsánat. Nem tudom, kitől kell engedélyt kérnem, hogy a hölgyet felkérjem.

Marika megelőzte a fiúkat.

– Senkitől. Nem táncolok.

– Megtiltották a katona elvtársak?

– Hagyjanak ki a játékukból – mondta Marika. – Nem táncolok, és kész. Mondja meg a barátainak.

A fiatalember töprengve felhúzta a szemöldökét.

– Bocsánat – mondta kedvesen. – Valamit tisztázni szeretnék.

Endre nyugodtan megszólalt.

– Miért nem tetszik továbbállni?

– Bocsánat, katona elvtárs, nem öntől akarok kérdezni.

– De a hölgy, civil elvtárs, az én társaságomban van, és érthetően megmondta, hogy hagyják békén őt. Úgy vélem, kedves civil elvtárs, hogy ezek után semmi kérdeznivaló nincs.

A szőke fiatalember cigarettára gyújtott.

– Sajnálom, hogy nem értünk szót egymással, elnézést, egy másik alkalommal folytatni fogjuk ezt a párbeszédet.

– Helyes. Szíveskedjék majd telefonon felhívni – mondta Endre és felállt. Megérintette a férfi karját, és intett Antiéknak, hogy lépjenek odább. – Mit marháskodtok, gyerekek –kérdezte barátságosan. – Beleheccelitek magatokat ilyen hülyeségbe. Nem akar táncolni, kérjetek fel mást.

A szőke fiatalember két ujjával leemelte Endre kezét a karjáról.

– Minket nem szoktak visszautasítani, fiacskám – mondta. – Ha igen, akkor tudni akarjuk a visszautasítás okát. Ugyanis sértő ránk nézve a visszautasítás.

– Na, öregem, hagyjuk abba a diskurzust. Úgy látom, ti kötekedni akartok. Ha pedig így van, a duma felesleges. Viszlát.

Rossz érzéssel ült vissza az asztalhoz. Valóban az lenne a legokosabb, ha felállnának, visszakísérnék Marikát az igazgató asztalához, és szép csendesen, feltűnés nélkül eltávoznának.

A zenekar tust húzott. A teremben felcsapott az éljenzés, aztán hirtelen síri csend lett. De csak néhány pillanatig tartott ez a mély, nehéz csend, mert felcsendültek a Himnusz hangjai. Az emberek vigyázzba vágták magukat, átvették a dallamot, és először csak halkan, majd egyre erősebben énekeltek.

… Balsors akit régen tép

Hozz reá víg esztendőt…

Endrét leírhatatlan, különös hangulat ejtette rabul. Valami furcsa, jóleső borzongás vibrált a testében. Úgy érezte, hogy minden tagja elzsibbadt, oly könnyűvé vált, hogy szinte lebegett. Az emberek komoly arca, odaadó, lelkes éneke elgondolkoztatta. Milyen ereje van a templomi fohásznak vagy könyörgéshez hasonló dalnak, hogy ennyire szíven üti az embereket? Kijózanítja a részegeket, az arcokra fájdalmas vonásokat vés, egyeseknek még a könnyeit is megindítja. Gyermekkorunktól kezdve azt tanítják az iskolában, hogy nincsen isten. Az istenhit gyáva és ostoba emberek végső menedéke. Ugyanakkor az ország a Himnuszában az istenhez könyörög, az ő áldását, védelmét kéri. Komikus ez nagyon, és éppen olyan nevetségesen következetlen, mint a temetési ceremónia és a hivatalos gyászbeszéd.

A lányra nézett. Marika lehunyt szemmel, kellemes szoprán hangon énekelt.

Megbűnhődte már e nép

A múltat s jövendőt.

Egy pillanatig mély csend nehezedett az emberekre, aztán felvidullak az arcok, valaki felkiáltott:

– Boldog új évet!

Koccintottak, ittak, megölelték, megcsókolták egymást az új esztendő tiszteletére, s a mulatozás újult erővel folytatódott.

Hamarosan kitűnt, hogy Marika nem akar reggelig maradni. Endre mondta, hogy hazakíséri, elege volt neki is a mulatságból. Anti megkönnyebbülten lélegzett fel, mert nyugtalanságát nem szüntette meg a vidám nótázás és az emberek jókedve.

Némán lépdeltek a csendes utcában. Marika dúdolgatott magában, néha megkérdezte a fiúkat, hogy ismerik-e a dúdolt táncdalt. Anti majdnem mindegyik dalt ismerte.

– Még kiderül rólad, komám, hogy nem is újságíró gyakornok vagy, hanem táncdalénekes – mondta Endre nevetve.

– Na hiszen – mondta Anti –, sokra mennének az én hangommal. Valahogy hamar megtanulom ezeket a dalokat. Kinyitom a rádiót, és belemászik a fülembe.

– Én meg a gyerekektől tanulom – mondta Marika. – Tudják, én min csodálkozom? Amikor gimibe jártunk, voltak köztünk olyan lányok, akik magyarból, történelemből is megbuktak, képtelenek voltak megjegyezni például a királyok vagy a történelmi személyek neveit, ugyanakkor minden valamirevaló európai tánczenekart ismertek, azt is, hogy az egyes zenekarok karmesterét vagy dobosát hogy hívják. Hát nem furcsa?

– Nem jelent semmit – mondta Endre. – A királyok és az uralkodók neveit néhány év múlva ugyanúgy el fogják felejteni, mint a tánczenekarokat. Én például egyiket sem tudom.

Befordultak a Káptalan utcába, amelynek a végét az árkádos Zalatnai-ház és a városi tűzjelző torony zárta le. Az utca két oldalán egyemeletes barokk házak feszültek egymásnak, minden háznak boltíves kapubejárója volt. Endre szépnek, nagyon hangulatosnak találta az utcácskát. „Olyan, mintha a Várban járnék.” Györgyi jutott az eszébe, vele sétálgattak a Vár szűk utcáiban, sorra bámulva minden egyes házat. Györgyi emléke fájdalmasan érintette a fiút. Hirtelen furcsának találta, hogy most itt lépked Sipos Marika mellett, a síkos Káptalan utcában, újév hajnalán. Mi köze van ehhez a lányhoz? És egyáltalán miért kérte fel táncolni, miért hívta az asztalához, miért ajánlkozott, hogy hazakíséri? Mit akar tőle? Semmit. Ezzel a semmivel mégis kellemetlen helyzetbe került, mert ha összetalálkoznának Kovács hadnaggyal, azt hinné, hogy ő mindenáron ki akar kezdeni vele. Nemrégen a feleségével volt együtt, most meg a szeretőjét kísérgeti. Nem is figyelt a lányra, aki Antinak magyarázott az analfabétákról valamit. Csak akkor eszmélt fel, amikor Anti azt mondta:

– Ott vannak. Ugye, megmondtam.

– Kik? – kérdezte, és nem tudta, hogy Anti miért állt meg.

– Hát a megsértett táncosok.

– Nem biztos, hogy ők – mondta Marika. – De azért nem árt, ha visszafordulunk.

– Hová? – kérdezte Endre és továbblépett.

– Mindegy – mondta Anti. – Nincs értelme, hogy verekedjünk. Legalább hatan vannak.

– Nem akarok verekedni – mondta Endre –, nem fordulok vissza. Furcsa lenne – tűnődött hangosan –, ha 1965 első napján az ember félelmében elfutna. Miért tennénk. Senkit sem bántottunk. – Előrenézett elszántan. Látta, hogy az alakok közelednek feléjük. Rossz érzések ébredtek benne. Talán mégis okosabb lenne, ha kitérnének. Mégsem mondta, mentek előre szótlanul.

Hatan voltak. Tizennyolc-húszéveseknek nézte őket, és egyet sem ismert közülük. Nem ezek akartak táncolni Marikával – gondolta. Ezek talán nem is voltak a Pannóniában. A fiúk átjöttek a másik oldalról, és elálltak a járdát. Középütt egy magas, széles vállú fiatalember állt, lapos orral, mint az ökölvívóké, arca szegletes, bundával bélelt autóskabátot viselt, széles övvel. Közvetlenül mellé egy alacsony, vékony termetű, sovány fiú húzódott, sűrű, vörhenyes színű haja a homlokába hullott, orra, álla éles, akár a késpenge. A többiek a jól megtermett, erős emberek biztonságával vigyorogtak, és kihívó tekintettel fürkészték őket.

Endre megfogta Marika karját, hogy leléphessen a járdáról, megkerülje őket, de a jobb szélén álló, cigányosan barna arcú fiatalember az útjukat állta. Endre Antira nézett, aki sietős mozdulattal tette zsebre a szemüvegét, és most hunyorogva a lány elé lépett.

– Mit akartok? – kérdezte fakó, de határozott hangon. Az autóskabátot viselő vezér megszippantotta az orrát, mintha náthás lenne, és a vörhenyes hajúhoz fordult:

– Melyik szidta az édesanyádat, Pici? – kérdezte kicsit éneklő hangon.

– Ő volt – mutatott a vörhenyes hajú Endrére –, és leköpött.

– Ejnye, ejnye – mondta fejcsóválva a vezér, és megint szippantott egyet.

Endre tudta, hogy nem érdemes alkudozni. Hogy mivel kezdődik a verekedés, az huszadrangú kérdés, minden ilyen társaság más trükkel dolgozik. Nincs más megoldás, vállalni kell.

Ütött. Érezte, hogy ökle csontra csapott, aztán zuhogtak rá az ütések. Nem érzett fájdalmat, vad keserűség és düh mozgatta karjait. Arcok villantak eléje, testek zuhantak a földre, rúgott, viaskodott, aztán semmire sem emlékezett.

A kórházban tért magához. Úgy érezte, mintha a feje duplájára dagadt volna, a karja fájt, az állkapcsa sajgott, homlokán vastag kötést érzett.

Anti délben meglátogatta. Az ő arca is alaposan nézett ki, de sérülései könnyebbek voltak.

– Ugye, mondtam, hogy ez lesz a vége?

Endre mosolyogni próbált, de az is nagyon fájt.

– Boxerrel verekedtek – mondta a szemüveges fiú. – Amikor te kiütötted a vezérüket, mind rád támadtak, téged akartak kikészíteni. Marika elszaladt, rendőrért kiabált, erre eliszkoltak.

– Nem érdekes – suttogta Endre. – Ezek bandában erősek… A lánnyal mi van?

– Semmi. Illetve nagyon aggódik érted, öt is kihallgatta a rendőrség. Nem tudom, hogy mit vallott.

– Hogyan kerültem ide?

– A mentők hoztak be.

Endrében derengeni kezdett az emlékezés. Fekszik a földön, magához tért, hányinger kínozza, emberek hajolnak föléje, fele-melik…

Anti beszélt, beszélt, de Endre már nem értette a szavait, ájulásszerű mély álomba esett. Tegnap este óta csak percekre tért magához, a boxer feltépte a fejbőrét, és négy centiméternyi hosszan berepesztette a koponyacsontot a jobb halántéka mögött. A városi kórház sebészetén, ahol összekapcsolták, Korompay doktor nagyon erős agyrázkódást állapított meg, nyilván akkor kapta – mondta –, amikor hanyatt esve beverte a fejét a járdaszegélybe. De az is lehet, hogy összerugdalták a fejét. Néhány napig eltart ez a sokkos állapot, kár a fáradozásért, úgysem lehet kihallgatni. Ezt már Rásó őrnagynak – az ezred elhárító tisztjének mondta, akit Dávid rendőr főhadnagy értesített az esetről. Rásó úgy határozott, hogy a fiút a műtőből a további intézkedésig különszobába helyezzék el, csak azok látogathatják meg, akiknek ő engedélyt ad. Anti szólt a nővérkének, hogy Endre elaludt.

– Nem baj – mondta Edit. – Csak aludjon. Maga pedig menjen, mert mind a ketten kikapunk, ha az őrnagy itt találja.

Endrének, amikor felébredt, iszonyúan fájt a feje; a fény bántotta a szemét, de nem csukta le, a hosszú alvásból ébredt ember lomha csodálkozásával nézte a puha arcú Wágner doktort és a mellette álló barna szemű, hamvas arcú nővérkét.

Az orvos alaposan megvizsgálta, főleg arra volt kíváncsi, hogy az idegreflexei működnek-e. Aztán újabb injekciót adott, megbeszélte Edittel a gyógyszerek adagolását és eltávozott.

A lány megetette, kedves, anyáskodó volt.

– Ugye, már jobban érzi magát? – kérdezte.

– Szédülök, és nehéz a fejem.

– Na, még egy kanállal – mondta a lány, és türelmesen várta, hogy a fiú lenyelje a levest. – Délután itt volt az apja és a nővére.

– Itt voltak?

– Itt ám. De maga úgy aludt, mint a bunda. Holnap újra eljönnek.

– Nem utaztak haza?

– Úgy tudom, nem.

– Elég volt, köszönöm – mondta, és eltolta a szája elől Edit kanalat tartó kezét. – Szeretnék rágyújtani. – Nehézkesen körülnézett. – Nem tudom, hol a cigarettám.

– Megvan mindene – mondta a lány, és az éjjeliszekrény fiókjából elővette a fiú cigarettáját és az öngyújtóját.

Mélyre szívta a füstöt, kellemes szédülést érzett. Megtapogatta a fejét, gyengécske mosoly futott át sovány arcán.

– Jól kikészítettek – mondta halkan.

– Kik voltak? – kérdezte a lány.

– Nem tudom.

A lány tálcára rakta az edényeket, közben azt mondta:

– Nem tudom, mi történt, de egy év óta annyi huligán van a városban, hogy nem tanácsos este egyedül sétálni.

Én nem egyedül sétáltam – mondta magában a fiú –, mégis megvertek. Hosszan elgondolkodva nézett a távozó lány után. Marika jutott az eszébe. Egy pillanatig maga előtt látta a lány riadt tekintetét, a sikoltástól eltorzult arcát, aztán eltűnt a látomás. Mi lehet most a lánnyal? Ha meggondolja, tulajdonképpen Marika miatt verték meg. Ha nem kéri le Böglyöstől, semmi baja sem történik. Gyűlölte a tizedest és megvetette. Alattomos és aljas. Nem szemtől szembe támad, bérgyilkosokkal dolgozik. De ezt az adósságát feljegyzi, és alkalomadtán törleszteni fog. Abból is kitűnik, hogy mennyire aljas és kétszínű, hogy a tisztek szeretik, és a legjobb véleménnyel vannak róla. Persze, Böglyös eszményi katonatípus. A felülről kapott parancsnak maradéktalanul érvényt szerez. Ha Böglyös van szolgálatban, a tisztek nyugodtan alhatnak vagy szórakozhatnak, az egységnél rend és fegyelem van. Endre ilyen embereknek képzelte el az SS-katonákat és a sokat emlegetett csendőröket. Aztán Böglyös ért a katonák nyelvén – folytatta a gondolatát… Ravasz, akár egy kupec vagy zsibárus, de ő sem viszi többre azoknál, mert ravaszsága nem párosul kellő nagyvonalúsággal. Ha művelt ember lenne, nagyon sokra vihetne, így megmarad lakájnak, neki elég az a hatalom, amivel most rendelkezik. Ez nem is kevés, mert a sorkatonákkal Böglyös van együtt éjjel-nappal, és nem Kovács. Eloltotta a cigarettáját, és megpróbált aludni, de ez nem sikerült, mert Zsóka jutott az eszébe. Valójában nem tudott haragudni a húgára, és most melegség öntötte el arra a gondolatra, hogy a lány itt van a városban. „Azonnal ideutazott. Képzelem, mennyire aggódik. Ha meglátogat, megmondom neki, hogy nem haragszom rá, béküljünk ki. Biztosan örülni fog.”

Mikor Edit nővér benyitott a szobába, a fiú már újra aludt. Sápadt, sovány arcán békés mosoly ült. A lány betakarta, vigyázva, nehogy felébressze, megigazította a vánkosát, aztán kinyitotta az ajtót és intett.

Zsóka lépett be, halkan, nagyon csendesen, mögötte pedig Miklós. Megálltak az alvó fiú mellett, s hol egymásra, hol pedig Endrére néztek.

– Hál’ istennek jól alszik – mondta halkan a nővérke. – Ez most nagyon elősegíti a gyógyulását. Az este már jó étvággyal evett. Megmondtam neki, hogy meglátogatták, úgy láttam, örült.

Zsóka lehajolt, és megcsókolta Endrét, aztán a virágot átadta az ápolónőnek, kézitáskájából kivett egy parányi műanyagból készült mackót, és az éjjeliszekrényre tette.

– Tudni fogja, hogy itt jártam – súgta Miklósnak. – Ezt tőle kaptam tavaly karácsonykor.

Elhagyták a szobát, a folyosón cigarettára gyújtottak. – Maradjunk még? – kérdezte Miklós, és megfogta a lány karját.

– Nincs értelme – mondta Zsóka. Az órájára nézett. – Apával kilencre beszéltem meg randevút a Pannóniában. Odajön?

Miklósnak feltűnt, hogy a lány magázta.

– Nem zavarok?

– Ugyan már. Kit zavarna? Igazán hálás vagyok, hogy elkísért.

Csontig ható hideg volt, de őket nem zavarta, gyalog mentek.

– Azt nem értem, hogy miért rendeltek el látogatási tilalmat – mondta a lány. – Wágner doktor azt mondta, vegyem úgy, hogy Endre zárt osztályon van. Eddig úgy tudtam, hogy zárt osztályra csak az őrülteket és a bűnözőket fektetik.

Lontai, mintha civil lenne, zsebre dugta mindkét kezét, a gallérját is szívesen felhajtotta volna. Nem látszott nagyon katonásnak a magatartása.

– Tudja, mit jelent a hadseregnél a rendkívüli esemény? – kérdezte, és a lányra nézett. – Nem tudja, és ez nem is baj. Öngyilkosság, szökés, jogtalan fegyverhasználat, gépkocsikarambol, gyakorlat közben történő szerencsétlenség, és még egy sor dolog, a többi között az is, ha a katonák összeverekednek a civilekkel. Vagy fordítva, ha úgy tetszik, a civilek a katonákkal. Minden rendkívüli esemény beleszámít az alakulat értékelésébe, és bizonyos következményei vannak. Hogy egész pontosan megértse: olyan a hadseregnél a rendkívüli esemény, mint az iparban a selejtes gyártás vagy az üzemi baleset. Azt viszont nem tudom, hogy Rásó őrnagy miért rendelte el a látogatási tilalmat.

Zsóka fázott, szorosan belekarolt a férfiba.

– És azt már tudják, hogy mi történt? – kérdezte.

– Őszintén szólva, rejtélyes dolog. Stolcz Antal és Sípos Marika vallomása szerint Endrét egy Böglyös Lőrinc nevű tizedes verette meg. Böglyös természetesen ezt tagadja, és őszintén szólva valószínűtlen is. De fogadjuk el, hogy haragszik rá. Akkor mi van? A kitolások lehetőségeinek százai közt választhat, és sikeresen, mert Endre rajparancsnoka. Miért verette volna meg? Ez a tizedes, egyébként is, kiváló katona, ragyogó minősítése van.

– De azok ketten miért vallják, hogy ő verette meg Bandit?

Miklós átölelte a lány vállát, szorosan magához vonta, mintha testével akarná megvédeni a csípős északi széltől. Kevesen jártak az utcákon, az idő nem volt alkalmas a sétálásra.

– Átnéztem az aktákat – mondta Miklós, és röviden elmondta a lánynak a történteket.

– Hát akkor ismerik a támadókat – mondta a lány.

– Nem ismerik, mert a támadók nem azonosak Böglyös barátaival. Ennek ellenére Stolczék megmaradnak az állításuknál, csak azt semmivel sem tudják bizonyítani. Rásó most a támadás okát kutatja.

– De Bandinak nem történhetik baja, ugye?

– Ha semmit sem csinált, akkor nem. Csakhogy Stolczék vallomása szerint először a bátyja ütött.

– Akkor annak oka volt. Bandi nem szokott verekedni.

– Ez viszont tény. És ennek az ezrednél nem örülnek. Ha nem kerül kórházba, semmi baj sincs. De így ügy lett a dologból. Jegyzőkönyv, tényvázlat meg minden, ami ilyenkor szokásos. Nem lett volna szabad ütnie.

– Hagyta volna, hogy megverjék?

– Így is megverték.

– Ez hülyeség, Endre biztosan úgy látta, hogy nem térhet ki előlük, hát odacsapott. Maga talán nem ezt tenné?

Már látszottak a Pannónia kivilágított ablakai és a színes neon felirat. Zsóka meggyorsította lépteit.

– Tudja – mondta Miklós –, én elvből nem hordok fegyvert magamnál, mert a szabályzatok szerint mindenképp nekem lesz kellemetlenségem, ha használom. Az önvédelem értelmezése körül nagy bajok vannak, sokszor úgy tűnik, mintha a törvényeink a huligánokat védenék. Ha most három-négy fickó megállítana bennünket, és ocsmányul sértegetné magát, nekem a törvények értelmében csak szavakkal szabadna védekeznem, ha ez nem lenne elég eredményes, rendőrt hívhatnék, és feljelenthetném őket. De ha állon csapnám valamelyiket – márpedig ilyen esetben én ezt teszem –, nekem lenne bajom, mert ütni nincs jogom, csak akkor, ha ők ütnek először.

– Hát ez így nagy hülyeség. Gyakorlatilag az ember ki van szolgáltatva a garázda alakoknak. Már vagy félórája jövünk, de egyetlen rendőrt sem láttam. Szaladhatna rendőrért, ha belénk kötnének. Milyen büntetést kaphat Bandi?

– Nem tudom. A vizsgálat eredményétől függ minden. Gondolom, lesz annyi eszük, hogy bebizonyítsák a bátyja jogos önvé-delmét.

Varjast hamar megtalálták. Dóczi társaságában ült, akivel még a koalíciós időkből ismerték egymást.

– A lányom – mutatott Zsókára Varjas.

Bemutatkoztak egymásnak, aztán leültek.

– Rád vártam – mondta Varjas, és intett az egyik pincérnek.

– Te mit rendelsz, Fülöp? – kérdezte az igazgatót.

– Már vacsoráztam. Megrendelték az ételeket.

Varjason és Dóczin már meglátszott, hogy előzőleg iszogattak, arcuk piros volt, és ugyancsak csillogott a szemük. Nem vettek tudomást a fiatalokról, folytatták abbahagyott beszélgetésüket.

– De hát miért nem csapsz az asztalra, Fülöp? – kérdezte Varjas felháborodva.

Dóczi megsimogatta a bajuszát. – Régen jártál vidéken, öregem – mondta ernyedten, megtömte a pipáját, meggyújtotta, pöfékelt kettőt-hármat. – De azért nem reménytelen a helyzet itt sem. Akad néhány lelkes fiatal, aki vállalkozik az asztalcsapkodásra. – Előredőlt, az asztalra könyökölve folytatta. –Az a Marika például, aki a fiaddal volt szilveszterkor, az látod, egy asztalraverős emberke.

– Tetszik ismerni őt? – kérdezte Zsóka.

– Nálam tanít, mondhatom, remek teremtés.

Miklós is felfigyelt a lány nevére, és most érdeklődve közbeszólt.

– Bocsánat, Dóczi elvtárs, szavahihető a kislány?

– Nekem még nem hazudott – mondta az igazgató, majd hosszan magyarázni kezdte Marika erényeit.

– Mese ez mind, Fülöp – legyintett Varjas. – Én is ismerem a mai fiatalokat. Te mindig hajlamos voltál a lelkendezésre. Azért csalódtál annyit. Vigyázz, nehogy csalódj abban a kristálytiszta lányban.

Zsóka egyre rosszkedvűbben hallgatta a beszélgetést. Felbosszantotta, hogy apja még nem érdeklődött Endre hogyléte felől. Pedig tudta, hogy nála jártak. Itt mindenről beszélnek, csak Endréről nem, mintha nem is létezne. Apjára nézett, és azt mondta:

– Lehetséges, hogy lecsukják a fiadat.

Varjas éppen cigarettára akart gyújtani. Kezében fellobbant a gyufa lángja, de nyomban el is fújta.

– Miért csuknák le?

– Mert a verekedés rendkívüli eseménynek számít – mondta a lány. Miklós majdnem elnevette magát.

– Ne ijesztgesd az apádat – mondta tegezve.

– Azt hiszed, apámat ijesztgetni lehet ilyesmivel? – kérdezte Zsóka és fintorgott. – Látod, még az sem érdekli, hogy mi van a fiával.

Varjas tekintete ingerülten a lányra szúrt.

– A nevelési ösztöneidet ne rajtam gyakorold, lányom – mondta, és meggyújtotta a cigarettáját. – Először is pontosan tudom, hogy mi van Endrével, másodszor, amíg te a kórházban jártál, én az ezredparancsnokkal beszéltem.

– És mit mondott az ezredparancsnok elvtárs? – Miklós érdeklődve nézett Varjasra.

– Sok mindenről beszélgettünk. Egy szóval sem említette, hogy Endrének baja lehet az ügyből kifolyólag.

– Akkor rendben van – mondta az alezredes, és kortyolt a borból.

Átmenetileg abbahagyták a beszélgetést, mert a pincér az ételeket az asztalra tette. Miklós jó étvággyal kezdett falatozni, és közben arra gondolt, hogy tulajdonképpen miért is hívta Zsóka Kövesdre, amikor nélküle is boldogulnak. Vagy a lány nem tudná, hogy Varjas Géza előtt nincs bezárt laktanyakapu? Nincs olyan ezredparancsnok, aki ne fogadná őt? Mindegy, most már így történt, nem bánta meg, hogy ideutazott, együtt lehetett Zsókával. Csak az nem jó, hogy a lány és Varjas szemmel láthatóan marják egymást.

Csendben ettek. Csak Varjas és Dóczi beszélgetett egymással. Megállapodtak abban, hogy a kövesdi Ünnepi Hetek alkalmával Varjas is tartani fog egy író-olvasó találkozót.

– Mikor rendezitek az Ünnepi Heteket?

– Március első felében – mondta az Igazgató. – De ha megengeded, én még felkereslek Pesten. Holnap beszélek a tanáccsal, azt hiszem, örülni fognak, kiváltképp Marika, aki nagy hódolód.

– Csinos legalább?

– Én annak találom.

Dóczi nem várta meg a vacsora végét, elbúcsúzott tőlük és elment. Alighogy távozott, Varjas indulatosan megszólalt:

– Ide figyelj, Zsóka…

– Parancsolj.

– Utoljára figyelmeztetlek, hogy engem idegen emberek előtt ne nevelj, ne utasíts rendre.

– Nem akarlak én nevelni – mondta a lány –, de az mégiscsak furcsa, hogy a fiad kórházban fekszik, és te még azt sem kérdezed meg, hogy mi van vele.

– Megverték – mondta Varjas. – Megtörtént az már másokkal is. Nem kell mindjárt félreverni a nagyharangot. Szóval megértettük egymást?

Zsóka nem felelt. Eltolta maga elől a tányért. Miklós békíteni akart.

– Zsóka nem tudta, hogy Varjas elvtárs beszélt az ezredparancsnokkal.

– Engem ez nem érdekel – mondta Varjas –, ő még túl fiatal ahhoz, hogy oktasson.

– Akármilyen fiatal vagyok – mondta csendesen a lány –, a véleményemet akkor sem fogom elhallgatni. Légy szíves, add ide a szobakulcsot. El akarok menni.

– Itt maradsz, a krisztusát – mondta Varjas –, majd felmegyünk együtt. – Varjasban már bepörgött az indulat motorja, és ilyenkor ki kellett adnia a dühét, mert ha nem adta ki magából, megfeküdte a gyomrát, mint a romlott hús. – Majd én megtanítalak a tisztességes viselkedésre. Úgy látszik, a kisasszony még mindig nem tudja, hogy mivel tartozik az apjának.

– Állítsd össze a számlát – mondta a lány –, majd kifizetem. Egyébként valóban nem tudom, hogy mivel tartozom, az az érzésem, hogy nem sokkal – merészen az apjára nézett. – Azt hiszed, félek a fenyegetéseidtől? Nem félek. És ha nagyon akarod, el is költözhetek hazulról.

– Azt hiszem, mégiscsak jobb lesz, ha felmégy – mondta Varjas a lánynak, és a szobakulcsot az asztalra tette.

Zsóka felállt.

– Várj – mondta Miklós –, felkísérlek. Elnézést. Varjas elvtárs. – A folyosón azt mondta: – Zsóka, miért kötekedsz vele?

– Mert halálosan unom a viselkedését. Ha tudnád, mennyire gyűlölöm.

– Ne mondj ilyet, na, ne sírj… – Átkarolta a lányt, de az eltolta magától. – Rám is dühös vagy? Én aztán igazán ártatlan vagyok. – Az ajtónál megálltak.

– Bocsáss meg – mondta Zsóka könnyes szemmel –, hülye vagyok, nagyon aggódom Bandiért, nagyon féltem őt.

– Nem lesz semmi baja. Holnap találkozunk. Nekem estére Pesten kell lennem.

– Mi sem maradhatunk itt sokáig. Találkozunk a reggelinél, aztán majd megbeszéljük a továbbiakat. Szervusz.

Megcsókolta a férfi arcát, és bement a szobába.

– Na, megvigasztalta? – kérdezte Varjas a visszatért Miklóst, és teletöltötte poharát borral.

– Sajnos nemigen értek a vigasztaláshoz – mondta Miklós. – Meg aztán ugyancsak nehéz ilyenkor megvigasztalni a nőket. Egészségünkre!

– Mióta ismerik egymást? – kérdezte Varjas, és letette az üres poharat. – Jó kis bor ez a szürkebarát.

– Nem rossz. Azt hiszem, jó másfél éve ismerkedtünk meg.

– Nehéz természete van.

– Mint minden egyéniségnek. Azzal együtt igen értékes ember. Őszintén szólva, nagyon boldog ember lehet az az apa, akinek olyan lánya van, mint Zsóka.

– Úgy látszik, csak az előnyös oldaláról ismeri. Persze, ez természetes. Barátocskám, jegyezze meg magának, hogy a nőket csak lakva ismeri meg az ember. Mondja, alezredes elvtárs, mi a szándéka vele?

– Hogy érti ezt, Varjas elvtárs?

– Feleségül akarja venni?

– Erről még nem beszéltünk. De lehetséges, hogy sor kerül rá. Ha úgy határoznánk, hogy összeházasodunk, maga mit mondana, Varjas elvtárs?

Varjas mielőtt válaszolt, teletöltötte a poharakat megint.

– Egészségünkre – mondta.

Ittak. Miklós az üres poharat nézegette.

– Csak annyit mondana? – kérdezte.

Varjas haja, ahogy előredőlt, a homlokába hullott, hátrasimította, aztán szemhéját egy kicsit leeresztve, az alezredesre nézett. Néhány pillanatig fürkészte a férfi komoly arcát.

– Zsóka nagykorú – mondta –, végső sorban azt csinál, amit akar. Tehát megválaszthatja a férjét is. Ő él majd vele, nem én. Magát is választhatja, és én nem szólhatok bele. De magunk között szólva, meg kell hogy mondjam, nem örülnék, ha a férje katona lenne. – Ne értsen félre, nem a személye ellen van kifogásom, hiszen nem ismerem magát, ellenérzésem a foglalkozásának szól.

– Nem értem – mondta Miklós –, mi kifogása van a hivatásom ellen? – Tudatosan használta a hivatás szót, mintegy hangsúlyozni akarta, hogy számára a katonai szolgálat hivatást jelent és nem foglalkozást.

– Beszéljünk őszintén, barátom – cigarettára gyújtott, Miklósnak az volt az érzése, hogy ezt azért csinálja ennyire körülményesen, mert még nem tudja, hogy mit mondjon. – Mint író – kezdte Varjas – sokat tűnődtem azon, hogy milyen lelkületű emberek azok, akik a katonapályát választják hivatásuknak.

– És megfejtette a rejtélyt?

– Azt hiszem, igen.

– Ez nagyon érdekes.

– Szerintem csak olyan emberek lépnek a katonai pályára, akiknek valami lelki nyavalyájuk van. A józan, egészséges testi és lelki felépítésű ember számára ugyanis elviselhetetlen a katonai szolgálat és mindaz, ami a fegyveres testületet meghatározó gondolatisággal jár.

– Ezt nem értem.

– Pedig világos. A fegyveres testületet, konkrétan a honvédséget összefogó központi gondolat az emberölés, a pusztítás, a rombolás. Még akkor is az, ha ezt a gondolatot színes szólamokkal elködösítjük. A mérnök azért mérnök, hogy tervezzen, alkosson, a semmiből létrehozzon valamit, az orvos, hogy gyógyítson és így tovább, vagyis minden foglalkozás az élet szolgálatának jegyében áll. Az Erzsébet-híd az esztétikai látványon kívül a mérnök számára statikai és egyéb műszaki számadatokat jelent, a munkás számára a benne megtestesülő munkát és anyagot, vagyis minden szemlélő a célszerűsége és a használhatósága szemszögéből nézi, kivéve a katonát.

– Mi hogyan nézzük?

– Mint olyan eszközt, amit adott esetben el kell pusztítani. Tehát a robbantásra legalkalmasabb pontokat keresi és kutatja a tekintetük. De sorolhatom a példákat tovább. A maguk számára az ország térképe felvonulási terület, a fák, sziklák, hegyormok csak tereptárgyak, stratégiai és taktikai célpontok. Az efféle nézőpont és gondolatiság természetszerűleg átalakítja az egyént. És ezt az átalakulást még súlyosbítja a hatalom érzése, ami már megkezdődik az öreg katonánál, és tart az őrvezetőn át a tábornoki karig. A parancskiadás joga, végrehajtásának az ellenőrzése, a parancsot megtagadók vagy nem teljesítők ellen való fellépés kötelezettsége nemcsak a hatalom érzését kelti a katonában, hanem azt is, hogy ő bizonyos értelemben csalhatatlan, tévedhetetlen ember. Nos, hogyan viselkednek a katonák a családi életen belül? Kettéoszthatják magukat? Nem hiszem. Az a századparancsnok, akinek a pillantására száz ember egységesen mozog, cselekszik vitatkozás és ellenvetés nélkül, vajon eltűri-e odahaza, hogy a felesége ellenszegüljön akaratának. Nem valószínű. S aki közelebbről ismeri a katonatisztek családi életét, az bizony nem rajong azért. Magunk között ki merem mondani, alezredes elvtárs, a tisztjeink zöme, a nagy többsége kulturálatlan, műveletlen ember, mert az emberölés tudománya és technikája ellentétes az emberi kultúrával és a humanista szellemmel. Marad tehát a primitív emberekre jellemző szentháromság mint szórakozási eszköz, az ital, a kártya és a nő. Ez hozza magával azt az ellentmondást, hogy a társadalom valahol nem érzi magáénak a honvédséget, a fiatalok undorral gondolnak a katonai szolgálatra, s a szülők sem biztatják őket semmi jóval, ellenkezőleg, féltik gyermekeiket a katonai szolgálattól. Aztán azt se felejtse el, hogy a ma bevonuló fiatalok műveltebb emberek a tisztjeinknél, világos, hogy a tiszteknek nincs és nem is lehet tekintélyük. – Miklós nem szólt közbe, s ez még jobban felbátorította Varjast. – Néhány évvel ezelőtt foglalkoztatott az a gondolat, hogy a hadseregről regényt írjak. Elmélyedtem a témában, és lemondtam a tervemről. Lemondtam, mert semmi pozitívumot nem tudtam volna írni. írjam meg, és tárjam az olvasó elé, hogy a tiszti asszonyok a hatvanas években is másodrendű állampolgárként élnek, hogy ugyanúgy ki vannak szolgáltatva a primitív gondolkodású férjeiknek, mint a bevonuló újoncok? Persze, nagyon jó dolog lenne, ha a tisztikarunk összetétele minőségileg megjavulna, de erre, sajnos, nincs remény, mert a tiszti iskolára csak azok a fiatalok mennek, akiket az egyetemre nem vettek fel, vagyis a középszerűek és azoknál gyengébbek. És néhány év múlva ezek a fiatalok fognak parancsolgatni azoknak, akik a gimnáziumban vagy a technikumokban kitűnő tanulók voltak. Azt hiszem, azt nem kell bizonyítani, hogy a valamirevaló fiatalok mérnökök, orvosok, közgazdászok, bölcsészek akarnak lenni, és nem katonák. Nos, lehetne még hosszan beszélgetni erről a témáról, de úgy hiszem, felesleges, ennyiből is megértette, miért nem örülnék annak, ha Zsóka férje katonatiszt lenne.

– Azt hiszem, értem – mondta Miklós. – Megenged néhány megjegyzést, Varjas elvtárs?

– Sejtettem, hogy nem fog egyetérteni velem. Helyes, barátocskám, védjük meg a mundér becsületét.

– Maga nagyon logikusan építette fel a gondolatmenetét – mondta az alezredes. – Csakhogy baj van az alappal, amire építkezik. Ön szerint a mi gondolkodásunk középpontjában az emberölés, a pusztítás, a rombolás áll.

– Ez vitathatatlan.

– Erre pedig én azt mondom: ahogy azt Móricka elképzeli. Maga még feltételezni sem tudja azt, hogy a mi gondolkodásunk centruma a szülőföld, a haza, a szabadságunk, megvalósított és megvalósuló társadalmi rendszerünk védelme? Mert az, kedves Varjas elvtárs. Nem tudom, hogy eddig hány katona látta az Erzsébet-hidat, de abban biztos vagyok, egyetlen katonának sem jutott még eszébe az az őrült gondolat, hogy adott esetben a híd melyik pontjára helyezze el a robbanó töltetet. Tény, hogy a tisztek isznak, kártyáznak, nőznek. De állítom, a tisztek egy főre eső alkoholfogyasztása lényegesen alatta marad annak az egy főre jutó mennyiségnek, ami az írókra és a művészekre esik. Nem áll rendelkezésemre statisztikai kimutatás arról, hogy a tisztek hány szeretőt tartanak, és szeretőiket milyen időközönként változtatják, de úgy gondolom, nem kelhetnek versenyre magukkal, Varjas elvtárs. Ön például az írók táborában – ha szabadna ezzel a hasonlattal élnem – tábornoknak számít. Ha a hadsereg valamelyik tábornokának annyi szeretője lett volna, mint Varjas elvtársnak, már régen lefokozták volna erkölcstelen életmódja miatt.

– Honnan tudja, hogy nekem mennyi szeretőm volt? – kérdezte Varjas.

– Sajnos, ez köztudomású. Egyet-kettőt én is ismerek személyesen. Ami a primitívséget és a műveletlenséget illeti, elismerem, hogy kevés olyan tisztünk van, aki esztétikai értekezést tudna írni Picasso kék korszakáról vagy Schönberg zenei építkezéséről.

– Én komolyan beszélek, alezredes elvtárs.

– Nem tréfálok én sem. Gondolja, hogy a korszerű haditechnikát primitív emberek elsajátíthatják? Esetleg szakbarbárok, abban az értelemben, ahogy szakbarbárok a mérnökök és az orvosok.

– Én is ismerek olyan ezredest, aki tíz éve nem volt színházban.

– Fantasztikus. Képzelje, én ismerek olyan írót, aki tizenöt éve nem volt színházban. Ezek nem érvek, kedves Varjas elvtárs. – Miklós mosolygott. – Mondok én magának valamit. Évente ezrével kerülnek ki tőlünk a fiatalok, akik a katonai idejük alatt váltak színházjáró és könyvolvasó emberekké. Mit tetszik gondolni, ezekkel a fiatalokkal kik szerettették meg a színházat és az irodalmat? A jó isten az angyalaival? Nem, kedves Varjas elvtárs. Azok a hatalomtól és parancsolgatástól megszédült tisztek, akiknek központi gondolata az emberölés és a rombolás. Van magának tudomása arról, hogy évente hány katona vesz részt az építőmunkában? A fiatalok között akadnak olyanok, akik félnek a katonai szolgálattól, de hát ennek társadalmi okai vannak. Nem vagyunk militarista ország, és a szülők közül nagyon sokan olyan nézeteket vallanak, mint maga, Varjas elvtárs. És itt van a magyarázata annak, hogy Varjas Endre miért olyan katona, amilyen. Nyilván ismeri apja véleményét, s eleve egy téves szemlélettel vonult be, hogy leszolgálja az idejét. Ebben az egész vitában csak az a szomorú, hogy Varjas Géza, a kommunista író, mellesleg országgyűlési képviselő, vallja ezeket a téves elveket. A szülőföld és a szabadság védelmének szükségszerűségét szembehelyezi a humanista gondolkodással. Én humanistának tartom magam, katona létemre legalább annyi szépirodalmat olvasok, mint egy író, ha nem többet, de nem vettem észre magamon, hogy bennem az emberölés, a pusztítás vagy a rombolás gondolata lenne az uralkodó.

– Maga nyilván kivétel.

– Miért lennék az? Katona vagyok, mint a többiek. Az akartam lenni. De megmaradtam embernek, ugyanúgy, mint a társaim, vágyódtam a béke után, gyűlölöm a háborút, szeretem a szépet, igyekszem tisztességes tagja lenni a társadalomnak, s nem hiszem, hogy a feleségemnek parancsolgatni fogok. Persze, ezzel nem azt mondom, hogy a honvédségen mint testületen belül nincsenek problémák és ellentmondások. Vannak, nem is kevés. De ezek az ellentmondások nem abból származnak, hogy a tisztikar műveletlen, és gondolatilag az ölésre van beállítva. A honvédség belső ellentmondásai sajátosságuk ellenére azokat az ellentmondásokat tükrözik, melyek az ország egészére jellemzőek. Egy iparágon belül is ellentmondás van a régi értelmiség és az új értelmiség között. Továbbmegyek. Az államosítások után ezrével neveztük ki a proletárokat a parancsnoki helyekre az iparban. Ugyanez a folyamat játszódott le a hadseregen belül is. Őrnagyok, századosok lettek egyszerű munkásokból. Ezeknek az embereknek menet közben kellett sok mindent megtanulniuk. Ez vagy sikerült, vagy nem. De ezek az emberek vannak, léteznek ma is. Közben felnőtt egy új generáció. Természetes, hogy ennek a generációnak a tudása már megalapozottabb, szervezettebb. Ez a tudásbeli felkészültség törvényszerűen ellentmondást idéz elő mindenütt, tehát a honvédségnél is. A hatalom birtoklásának kétségkívül részegítő ereje van, nemcsak nálunk, mindenütt. De talán nálunk lehet ez ellen leginkább eredményesen fellépni. Maga kommunista, Varjas elvtárs, tudnia kell, hogy mi a hadsereg szerepe és feladata napjainkban. Persze hogy szükséges rossz, de egyszer majd eljön az az idő is, amikor már nem lesz szükség katonákra. S ha holnap jönne el, boldog lennék, és örömmel mennék tanítani magyar irodalmat a gimnáziumban. De addig, míg határok léteznek, az a feladatunk, hogy évente a bevonuló újoncokat az irodalom szeretetén kívül megtanítsuk a fegyverek használatára, kezelésére, sok esetben a kulturált emberi magatartásra és a szülőföld szeretetére is. És ebben maguknak segíteniök kellene. De nem olyan elvekkel, mint amilyeneket Varjas elvtárs vall. Ne haragudjon rám, hogy mindezt elmondtam. És még valamit. – Mosolygott. – Ha megkérném Zsóka kezét, nyugodtan mondjon igent, azt gondolom, én férjnek sem leszek rossz. – Most ő töltött, és a poharát megemelte: – Egészségünkre.

Varjas rosszkedvűen ment a szobájába. Bántotta őt a kioktatás. – Okos Berci – dünnyögte –, azt hiszi, hogy most meggyőzött. Ha akarom, holnap reggel nekidurálom magam, és írni fogok egy regényt a honvédség országépítő és népnevelő munkájáról. Nekem magyaráz ez a szarházi, mintha én nem ismerném a tiszteket.

Zsóka még nem aludt. Olvasott, és figyelemre sem méltatta apját.

– Hol szedted fel ezt az okos vitézt, kislányom? – kérdezte barátságosan, és kibújt a cipőjéből. Nyomogatni kezdte fájós lábát.

– Valami bajod van vele? – kérdezte a lány, és lapozott a könyvben.

– Nem szeretem a nagyképű frátereket.

– Miklós nem nagyképű.

– Nem az istent. Ismerem én az embereket. – Vetkőzni kezdett, ruhadarabjait ledobálta a székre. – Öt percig beszélgetek valakivel, és megmondom neked, hogy ki az illető.

– Jó produkció lenne.

– Micsoda?

– Az, amit mondtál. Az ilyen csalhatatlan emberismerettel világszámot csinálhatnál. Kiállhatnál a porond közepére, és bemondanád, hölgyeim és uraim…

– Elég legyen a pimaszkodásból. Ma este már eleget pimaszkodtál.

– Nem én kezdtem – mondta a lány, és becsukta a könyvet. – Úgy bánsz velem, mintha vagyontárgyad lennék. Pedig nem vagyok az.

– Akkor is köteles vagy megadni azt a tiszteletet, ami egy szülőnek jár.

A lány hallgatott. Elgondolkodva kivett egy cigarettát a dobozból, rágyújtott, aztán tétován azt mondta:

– Valamikor nagyon tiszteltelek. Most már nem tudlak tisztelni, és erről nem én tehetek. Végre ezt is tudod. Már régen meg akartam mondani, de eddig nem mertem.

– És most honnan vettél ennyi bátorságot? – kérdezte némi gúnnyal Varjas.

A lány a mennyezetet nézte, a füstöt is odafújta.

– Apa, én úgy döntöttem, hogy holnap elköltözöm tőled.

– Mit csinálsz?

– Elköltözöm otthonról.

– Hova?

– Nem tudom. De teljesen mindegy. Nem tudok és nem akarok veled együtt lakni.

Varjas megfordult, és a lány komoly arcába nézett.

– És hogyan, miből akarsz megélni?

– Dolgozni fogok.

– Mit? Mihez értesz?

– Például takarításhoz. Nyolc-tíz forintot fizetnek egy órára. A jobb helyeken még enni is adnak. Nagyon szigorúan betartom majd az időmet. Délelőtt bejárok az egyetemre, délután pedig takarítást vállalok. Havonta kereshetek ezerötszáz forintot. Abból meg tudok élni. Nyáron pedig elmegyek pincérnek valahová.

– És miért nem akarsz velem együtt élni?

– Engedd meg, hogy ne soroljam fel az okokat.

– De én tudni akarom.

– Nem kényszeríthetsz, hogy megmondjam. Nagykorú vagyok, azt csinálok az életemmel, amit akarok.

– Rendben van, menj a fenébe. Majd meglátjuk, hogyan boldogulsz. De figyelmeztetlek, ha elköltözöl, soha többé nem teheted be a lábadat a házamba.

– Azt hiszem, nem fogom.

– No jó, majd meglátjuk. – Varjas bement a fürdőszobába, és megeresztette a vízcsapot, majd borotválkozni kezdett. Nem vette komolyan Zsóka közlését. „Reggelig még meggondolja magát a kisasszony. Azt hiszi, az csak úgy van, ahogy elképzeli. Összecsomagolunk és elmegyünk. Még egy tányért sem mosott el soha a taknyos, és takarítani akar. Ezerötszáz forint havonta…” Megfente a borotvát. Késsel borotválkozott, nem szerette a zsilettet, sem a villanyborotvát. „A fene egye meg. Meg vagyok én áldva ezzel a két kölyökkel. Nem vitás, az anyjuk idegenítette el tőlem őket. Csak azt tudnám, hogy mi bajuk van. Megadtam nekik mindent, nem volt olyan kívánságuk, amit nem teljesítettem volna. Talán az volt a baj. Azokhoz a szülőkhöz, akik durvák és gorombák, mindig jobban ragaszkodnak a gyerekek, mint azokhoz, akik megadtak nekik mindent.” – Nézte az arcát, a ráncbarázdákat a homlokán, a duzzadt tasakokat a szeme alatt. „Öregszem, és úgy látszik, öregségemre magamra maradok. Lehet, hogy ez a rendeltetésem.” – Beült a kádba, a meleg víz elbágyasztotta. Megpróbált nem gondolkodni, de ez sem sikerült, gondolatait nem tudta elaltatni, az minduntalan visszatért Zsókához. „Mit mondok a barátaimnak – tűnődött. – Ha Zsóka mégiscsak elmegy, távozása nem marad titokban, a hír hamar szárnyra fog kapni, és elkezdődnek a találgatások és a pletykák. A közvélemény ilyen esetben állást foglal mindig. Lesznek, akik Zsókának adnak igazat, lesznek, akik nekem.” Hirtelen félelem fogta el. „Nem, nem engedem el. Magamnál kell tartanom őt. Az én nevemnek nem használ a botrány, ha Zsóka elmegy, mindenki a pártjára fog állni, s én nem magyarázhatom meg a viselkedését. Az irigyeim csámcsogni fognak. Beszélnem kell vele. Meg kell tudnom, hogy mi baja velem, kompromisszumot kell kötnünk egymással.” Belekapaszkodott ebbe a gondolatba, és gyorsan mosdani kezdett. Épphogy csak megtörölte magát, bebújt a pizsamájába, és bement a szobába.

– Zsóka – mondta már az ajtóban, aztán megállt, lassan körülnézett. A lány nem volt sehol. – Zsóka! – mondta még egyszer. Észrevette, hogy hiányzik a bőröndje is. Tehát máris elköltözött. „Az alezredesnél van – gondolta. – Hát így is jó. Egye meg, amit megfőzött. Tudomásul kell vennem, hogy nincs lányom.

Endrét másnap délelőtt Rásó őrnagy kereste fel. A köpcös, jó kedélyű, már kopaszodó férfit a fiú több alkalommal civil ruhában látta a laktanyában.

– No végre – mondta derűsen –, már azt hittem, hogy megint potyára jövök ide. Hogy érzi magát, Varjas uram?

– Jobban vagyok.

– Na, hála isten. – Körülnézett. – Rá lehet itt gyújtani?

– Csak tessék.

– De akkor kinyitom a felső ablakot – mondta és felállt. – Rápipál maga is? – kérdezte aztán, hogy visszaült a székre.

– Köszönöm – mondta a fiú, és kivett egy cigarettát a csomagból.

A füst kígyózva úszott a nyitott ablak felé.

– Beszélt már az édesapjával meg a húgával?

– Még nem. Tudom, hogy itt voltak de még nem beszéltem velük.

– Engedélyeztem a beszélgetést. – Az ágy szélére tette a hamutartót, hogy közelebb legyen a fiú kezéhez. – Nagyjából ismerem a történteket. Maga szerint kik voltak a támadói, és miért támadták meg?

– Nem tudom. Én senkit sem ismerek a városban, azt hiszem, engem sem ismernek. Arra gondolok, hogy összetévesztettek valakivel. De az is lehetséges, hogy minden ok nélkül kötöttek belénk.

– Igen, ez is lehetséges. De nem hiszem. – Elgondolkodva nézett Varjasra. – Mondja csak, milyen viszonyban van maga Böglyös tizedessel.

– Semmilyenben. Azt hiszem, nem rajongunk egymásért. De erről Böglyös elvtárs többet tudna mondani.

– Feltételezhető, hogy Böglyös verette meg magát?

– Nem hiszem. Egyébként a lány nem akart táncolni velük. Nekem semmi beleszólásom sem volt abba, hogy kivel táncoljon. Tulajdonképpen én csak futólag ismerem.

– Hol és mikor ismerkedtek meg?

A fiú elmondta a megismerkedésük történetét. Rásó bólogatva hallgatta. Endrének úgy tűnt, hogy gondolataiban ellenőrzi a hallottakat azzal, amit már a lánytól tud.

– Helyes – mondta, hogy a fiú befejezte az elbeszélést. – Amikor maga lekérte a lányt a tizedestől, milyen szóváltás történt?

– Azt mondtam Böglyösnek, hogy tetű.

– És miért mondta?

– Ez a véleményem a tizedes elvtársról.

– Nincs valami jó véleménnyel róla.

– Hát nem.

– Pedig a tizedes kiváló katona. Maga nem így találja?

– Erre nem tudok válaszolni, őrnagy elvtárs, mert a tizedes magatartását más-más nézőpontból ítéljük meg.

– Szóval azt mondta neki, hogy tetű.

– Igen, azt.

– Ezért fegyelmi büntetés jár.

– Tudom. Akkor is ez a véleményem.

– Történt maguk között valami?

– Semmi.

– Biztos történt, csak nem akarja megmondani, ugye?

– Vannak dolgok – mondta Endre –, amik csak két emberre tartoznak.

Rásó gondolkodott. Miért nem mondta meg Böglyös, hogy Varjas letetűzte őt? Nem akarta eláztatni a fiút? Lehet. A tizedes is azt vallotta, hogy neki semmi nézeteltérése nincs Varjassal. De a két fiatal magatartása azt bizonyítja, hogy kettőjük viszonyában valami nincs rendben. Ennek utána kell nézni. Azt nem hiszi, hogy Böglyösnek köze lenne a fiú megveretéséhez, inkább az látszik valószínűnek, amit Varjas mond. Az efféle huligán támadásoknak legtöbb esetben nem meghatározott személyekhez kötődő okai vannak, hanem személyektől függetlenek, minden különösebb ok nélkül törnek, zúznak, rombolnak, ismeretlen járókelőknek támadnak. Ezzel az üggyel nincs mit foglalkozni tovább, holnap majd beszél a kapitányság vezetőjével, és kidolgoznak valami közös tervet a városi huliganizmus felszámolására. Elnyomta a cigarettáját.

– Varjas, maga szerint mi az oka a huliganizmusnak?

– Nem tudom, még nem gondolkoztam róla. Azt hiszem, sok oka lehet. Aztán azt is tisztázni kellene, hogy mi is az a huliganizmus, és kik a huligánok. Az apám szerint én is az vagyok. Én nem tartom magam annak.

Rásó felállt.

– Becsukom az ablakot, nehogy megfázzon.

– Tessék csak hagyni, őrnagy elvtárs. Jó ez a friss levegő.

– Ahogy gondolja. – Zsebre tette a cigarettáját és az öngyújtóját. – Van valami kérése?

– Szeretnék leszerelni – mondta a fiú tréfásan.

– Máris? Még el sem kezdte a katonaságot. Miért nem beszél az apjával?

– Azt gondolja, őrnagy elvtárs, hogy ő el tudná intézni?

– Valószínűleg. Hát gyógyuljon meg minél előbb.

– Köszönöm.

Alighogy az őrnagy elment, bejött Edit nővér, és egy borítékot adott át a fiúnak.

– Az éjjel egy hölgy adta át a portásnak – mondta. – De ha így folytatja, vitéz úr, én féltékeny leszek ám.

– Bárcsak az lenne – mondta Endre mosolyogva, és átvette a borítékot. Azonnal megismerte Zsóka írását. Ezek szerint elutazott – gondolta. Kár. Szívesen beszélgettem volna vele. Felhasította a borítékot, és Editre ügyet sem vetve a levél olvasásába mélyedt.

„Bandikám,

két alkalommal voltam nálad, de aludtál, így nem beszélhettünk egymással. Közben úgy alakultak a dolgok, hogy nem volt maradásom, az éjszaka el kellett utaznom. Mielőtt megmagyaráznám, hogy miért, néhány dolgot szeretnék tisztázni. Mindig őszinte voltam hozzád, hiszen te vagy az egyetlen ember a földön, akit nagyon szeretek, és akinek a véleményére sokat adok. Így hát nagyon fájna, ha elveszteném a bizalmadat Mivel ismerlek, joggal tételezhetem fel, hogy téged csak akkor foglak elveszíteni, ha csalódsz bennem. Nos, Bandikám, szeretnem hangsúlyozottan kijelenteni, hogy azon a bizonyos szombathelyi éjszakán semmi olyan nem történt, ami miatt csalódnod kellene bennem. Miklós egyetlen ujjal sem nyúlt hozzám, nem voltam és nem vagyok a szeretője, annak ellenére, hogy úgy érzem, szeretem őt. Természetesen ő erről nem tud. Nincs jogod, hogy kételkedj bennem. Az vagyok, aki voltam, s tudnod kell, hogy nekem a szerelem nem tréfadolog, sokat várok tőle. Erről ennyit.

Banduskám! Úgy döntöttem, hogy elköltözöm hazulról. A temetés óta foglalkoztat ez a gondolat, de csak tegnap este érett meg bennem véglegesen. Azonnal összecsomagoltam, és otthagytam apát. Búcsú nélkül távoztam, de előzőleg közöltem vele elhatározásomat. Úgy láttam, hogy üres fenyegetőzésnek vette, nem tudom, mit szólt, amikor nem talált a szobában. Tudom, hogy nem lesz könnyű a helyzetem, hiszen apától egy fillért sem fogadok el, de mindent átgondoltam, s azt hiszem, meg fogok birkózni a nehézségekkel. Most úgy érzem, hogy elhatározásom sziklaszilárd, erős és akaratos vagyok, s ne nevess ki, magam is izgalommal és kíváncsisággal tekintek a holnap és a holnapután elé. Ha nem bírnám elviselni az új, magam választotta életet, nagyon csalódnék magamban. Távozásom oka: nem tudok együtt élni apával, anya nélkül. Odahaza minden tárgy anyát idézi, őt hozza az emlékezetembe, s mindig arra kell gondolnom, hogy még élhetne. Ugyanakkor látnom kell apát, aki előidézője volt ennek a szörnyű tragédiának, s aki már, véleményem szerint, napirendre tért a dolog felett. Gyűlölöm, s mivel nem tudok alakoskodni, ezt az érzésemet nem rejthetem véka alá! Csakhogy így nem élhetünk együtt. A naponta megismétlődő veszekedések lassan kikezdik az idegeimet. Ezenkívül sok mindent tudomásul kellene vennem, például azt, hogy holnap vagy holnapután mindenféle kis ribancot cipeljen haza, mert szüksége van rájuk, másként nem megy az írás. Nem tudom, hogy mit szólsz elhatározásomhoz, szeretném, ha belátnád, helyesen cselekedtem. Aztán majd, ha találkozunk, elmondok neked néhány olyan dolgot apa szerelmi ügyeiről, amit nem ismersz, de ami lehetetlenné teszi számomra az otthonmaradást.

Most többet nem írhatok, mert hamarosan indul a vonatom, s még a levelet is le kell adnom a kórházba. Egyelőre Gervai Terézékhez költözöm. A címet tudod, de apának ne mondd meg. Mielőbbi gyógyulást kívánok. Csókol húgod:

Zsó.”

Endrét a levél felzaklatta. Ha valaki megérti Zsóka elhatározását, az csakis ő lehet. A kívülállók számára mindenesetre érthetetlen lesz Zsóka lépése, találgatni fogják az elköltözés okát, ostoba pletykák kapnak majd lábra, de hát mindezzel nem kell törődniök. Zsóka tisztességesen akarja leélni az életét, annak pedig ez az egyedüli járható útja. Elhatározta, hogy délután levelet ír majd neki, nyilván szüksége van a bátorításra, a helyeslésre.

De a levélírásra nem került sor, mert ebéd után apja kereste fel. Megkérte a nővérkét, hogy amíg a fiával beszél, senkit se engedjenek be hozzá.

Varjason meglátszott, hogy egész éjszaka nem aludt. Szeme alatt megduzzadtak a tasakok, arca ráncoktól volt gyűrött, fáradtnak, törődöttnek látszott.

Megcsókolta a fiú homlokát, ami Endrét váratlanul érte, mert már nem is emlékezett rá, hogy apja mikor csókolta őt meg utoljára.

– Hogy érzed magad? – kérdezte lágy, meleg hangon, és a paplant kicsit arrább tolva, az ágy szélére ült.

– Köszönöm, már lényegesen jobban, mint tegnap. Egyedül jöttél?

Tehát Zsóka nem járt nála, villant át Varjas agyán, de nem válaszolhatott, mert a fiú folytatta. – Nekem azt mondták, hogy Zsó is itt van.

– Volt – mondta Varjas. – Az éjjel, amíg én fürödtem, összecsomagolt és elutazott. Előzőleg közölte, hogy elköltözik otthonról.

Endre belement a játékba, s mintha semmiről sem tudna, megkérdezte.

– Elköltözik? Miért?

Varjas beharapta az alsó ajkát. Látszott rajta, hogy szenved.

– Nem indokolta meg!

– És te nem is sejted?

– Sok mindenre gondoltam, de azt hiszem, az igazi okot nem tudom. Mondd, fiam, én valóban annyira gonosz apa vagyok, hogy ezt érdemlem meg? Tudom, hogy sok a hibám, de ezek emberi gyengeségek, mindezek azonban nem magyarázzák meg Zsóka elhatározását. Elismerem, hirtelen haragú vagyok, durva, goromba, de nemcsak az vagyok. Soha nem tettem olyat, amivel megrövidítettem volna a családot. Az éjjel keveset aludtam, talán egy percet sem. Azon tűnődtem, mikor és hol romlott el az életünk. Elidegenedtünk egymástól, de miért következett ez be?

– Te vagy az író, ezt neked kell tudnod – mondta Endre, és magában küzdött az ellágyulás ellen.

– Igen. De én nem tudom. Az ember, ha családot alapít, az a legfőbb feladata, hogy előteremtse és folyamatosan biztosítsa a család megélhetéséhez szükséges javakat. Úgy érzem, ezt a legfőbb feladatot én maradéktalanul teljesítettem. Sohasem szűkölködtetek semmiben.

– Most csak az anyagiakra gondolsz, ugye?

– Arra.

– Azt hiszem, itt tévedsz. Az emberi szükségleteket nem lehet csak anyagiakkal kielégíteni. Zsókánál is ilyesmiről lehet szó. Zsókának nagyon sok ruhája meg egyéb értékes vacakja van, de biztos, hogy mindenét örömmel odaajándékozta volna egy-egy órácskáért, amit csak veled töltött volna el. Mondd csak, apám, el tudnád név szerint sorolni Zsóka barátnőit? Vagy a fiúkat, akikkel tizenöt éves kora óta összejött?

– Az anyjával nyilván megbeszélte. Ezeket a kérdéseket a lányok nem az apjukkal szokták megbeszélni.

– Csak ott nem, ahol az apának a családról való gondoskodása az anyagiakkal véget ér. Azután vannak gyerekek, akik igényesek például arra, hogy ne kelljen szégyenkezniük az apjuk miatt. Mi úgy gondoltuk, és kisgyerek korunkig abban a hitben éltünk, hogy a mi apánk a legerősebb, a legokosabb, a legbecsületesebb, a legtisztességesebb, a legtehetségesebb, a legjobb ember. Te igényt tartottál arra, hogy veled kapcsolatban mindig csak a leg-ekben gondolkodjunk, mert meg voltál győződve annak jogosságáról, mi viszont kezdtünk rájönni arra, hogy nem is ennyire indokoltak ezek a leg-ek. Aztán rájöttünk arra is, hogy a gyerek csak akkor tisztelheti a szüleit, ha példaképet lát bennük. A vallásos hittel együtt az öncélú tisztelet ideje is lejárt. S a gyerekek tragédiája ott kezdődik, hogy a legtöbb szülő nem képes példaképpé emelkedni. Tiszteletet kényszeríteni pedig ma már nem lehet sem tekintéllyel, sem parancsszóval. Ne haragudj, apa, de mi sem tisztelhetünk téged, aki az élet nehéz és bonyolult percében emberileg csődöt mondtál. Cserbenhagytad a testvéredet, a barátodat, az édesanyját, aztán ötvenhatban azt a katonát, aki védelmet kért tőled, majd a pártodat. Te persze mindezt önmagadnak meg tudod magyarázni, de ez a magyarázat nekünk kevés és elfogadhatatlan. Végül anyánk halála. Ez az, amit Zsó nem tud megbocsátani, nyilván azért, mert ő nő, és érzékenyebb az erkölcsi dolgokban. Hát ez minden, amit mondani tudok. Még annyit tehetek hozzá, ha vissza akarod szerezni a lányodat, neked kell megváltoznod, mégpedig alapvetően. Más kérdés az, hogy meg akarsz-e és meg tudsz-e változni.

Súlyos csönd hullott rájuk. Varjas mozdulatlan arccal hallgatta fiát, gondolatban nyomon követte a szavait, állításait szembesítette a valósággal. Úgy érezte, hogy Endrének nincs igaza, félreismeri, nem érti meg soha. Megfájdult a feje. Nézte a feldagadt arcú fiát, és arra gondolt, hogy kár erőlködnie, elveszítette gyermekeit, és nem fogja visszaszerezni őket sohasem.

– Értelek – mondta lehunyt szemmel –, de nincs igazad. Ti valamit elfelejtettetek. Író vagyok, alkotó ember.

A fiú Varjasra nézett, aki még mindig becsukott szemmel ült, s ahogy a karját ösztönösen előrenyújtotta, olyan volt, mint egy alamizsnáért könyörgő vak koldus.

– Azzal, hogy író vagy, mit akarsz bizonyítani?

– Az alkotó művészt nem azzal a mércével mérik, mint a főkönyvelőket vagy az agronómusokat. – Felnyitotta a szemét, amelyben a fiú most a belső láz nyugtalan lobogását látta. Sejtette, hogy apja az igazáért harcol, nem adja meg magát, hisz abban, amit mond. – Az író, fiam, és ezt anyád sem akarta megérteni, sohasem a családjáé, hanem az egész országé, az igazi nagyok pedig az emberiségé. Emberi cselekedetei nem érdekesek, csak a megalkotott művei. A művész hibáival együtt válik teljes értékű alkotóvá. Nem ő a példakép, hanem a hősei. Érted, hogy mit mondok?

– Azt hiszem, igen – mondta Endre, és megigazította a párnát feje alatt. – De én nem tudom különválasztani benned az írót és az embert. Nekünk te mindenekelőtt az apánk vagy, s minket elsősorban az apai magatartásod érdekel.

– Aki dudás akar lenni, pokolra kell annak menni – mondta Varjas eltűnődve. – Ebben az van megfogalmazva, hogy a művésznek fel kell áldoznia önmagát a művészetéért.

– De nem másokat. Te anyát áldoztad fel, és most minket akarsz feláldozni. Áldozd fel magad. A művészet az emberért van, és nem az ember a művészetért.

– De sohasem egy emberért. Az igazi műalkotás túléli az egyes embert, nemzedékekhez szól, eljövendő korok embereinek nyújt örömöt, boldogságot, erőt a szenvedés elviseléséhez, esetleg fegyvert ad egy igazabb világ kivívásához. De sajnos, ezt ti nem értitek. Arra akartok kényszeríteni, hogy nyárspolgár legyek, vagyis adjam fel írói létemet.

– Vagyis – mondta a fiú – te csak akkor tudsz alkotni, ha szeretőket tartasz, ha intrikálsz, ha alakoskodsz, ha megjátszod magad…

– Nem intrikálok, nem alakoskodom, nem játszom meg magam, legfeljebb védekezem a világ ellen. És alkotok. Számomra ez a fontos.

– Nem értjük meg egymást – mondta a fiú keserűen –, tehát feleslegesen vitatkozunk. Csinálj, amit akarsz.

Varjas lenyelte indulatát, felállt és elment.

A fiú egyedül maradt. A nap további része nyugodtan telt el, a vizit után a főorvos azt mondta, hogy néhány nap múlva elhagyhatja a kórházat.

Alkonyatkor Lontai látogatta meg.

– Megismer? – kérdezte az alezredes.

– Megismerem.

– Csak néhány percig maradok. Vár valakit?

– Senkit. Vegye le a köpenyét, alezredes elvtárs, meleg van.

Miklós felakasztotta a köpenyét, közben beszélt:

– Úgy hallom, lényegesen jobban van.

– Néhány nap múlva visszamehetek az alakulatomhoz.

– Hát ez remek. – Nézte a fiú sovány, beesett arcát, és zavarba jött, nem tudta, hogy mit is mondjon neki. – Amikor a húga telefonált és mondta, hogy mi történt, azt hittem, hogy sokkal súlyosabb állapotban találom.

– Az alezredes elvtárs ezért jött le?

– Zsókával jöttem. Kértem két nap szabadságot, és maszek alapon lejöttem vele. Azt hitte, csak akkor beszélhet magával, ha én engedélyt kérek.

– Végül mégsem találkoztunk egymással.

– Nem találkoztak? – kérdezte csodálkozva Lontai.

– Zsóka az éjjel hazautazott. Nem tudta?

– Nem. Azt észrevettem, hogy eltűnt, engem pedig szépen itthagytak.

– Az este összeveszett apámmal, és otthagyta őt.

– Mégis? – Miklós arca felhős lett. – Félek, elhamarkodva cselekedett. A temetés után már el akart költözni otthonról. Akkor sikerült lebeszélnem. Tudja, hogy hova ment?

– Tudom.

– Megadná a címét? Beszélnem kell vele – cigarettára gyújtott, várta, hogy a fiú közölje vele Zsóka címét, de az hallgatott. – Erre megkérdezte: – Maga helyesli az elhatározását?

– Nem tudom – mondta őszintén a fiú. – Délelőtt apámmal volt egy hosszú beszélgetésem. Megzavart. Addig azt hittem, hogy Zsó helyesen cselekedett. Most már nem vagyok biztos magamban. Kettőnk között, Zsó és köztem, az a különbség, hogy ő gyűlöli apát, és anyám halálát nem tudja megbocsátani neki. Én nem gyűlölöm őt, próbálom megérteni, de nagyon nehezen megy…

Erősen sötétedett. Miklós felkattintotta a villanyt.

– Nem akarok beleszólni a családi ügyeikbe – mondta visszaülve a székre –, csak annyit jegyeznék meg, hogy anyja haláláért nem az édesapjuk a felelős. Ezt megmagyaráztam Zsókának is. Egyetlen asszonynak sincs joga ahhoz, hogy eldobja magától az életet, mert a férje megcsalja. S különösen nincs joga az öngyilkossághoz, ha gyerekei vannak.

– Azt hiszem, igaza van – mondta a fiú. – Anyám azért lett öngyilkos, mert beteg volt, és abba betegedett bele, hogy nem mert szembenézni az életével. Azt hiszem – folytatta némi gondolkodás után –, hogy nem is akart meghalni. Az öngyilkossággal csak meg akarta ijeszteni apámat, de balul ütött ki.

– Ez valószínűnek látszik. Tegnap az édesapjával beszélgettem. Meg kell hagyni, furcsa gondolkodású ember. Kifejtette a nézeteit a hadseregről meg a tisztekről. Beszélt, beszélt, s közben az volt az érzésem, hogy maga sem hisz abban, amit mond, vagy ha igen, akkor valami hallatlan zűrzavarban él. Mindenesetre nyíltan megmondta, nem örülne, ha feleségül venném Zsókát.

– Milyen kifogást említett?

– A személyemmel kapcsolatban semmit, csak általánosságban fejtette ki véleményét a tisztekről. Természetesen rám is vonatkoztatva a véleményét.

Endre arcán halvány mosoly futott át.

– Zsókától úgy tudom, hogy alezredes elvtárs nemcsak szereti, hanem érti is az irodalmat. Tetszik tudni, hogy mit válaszoltam neki? Azt mondtam, hogy az az ember, aki szereti és érti is az irodalmat, s mégis a katonai hivatást választja, nyilván beteg lelkű ember.

Miklós felnevetett.

– Igen, ezt már mások is mondták. Ezek szerint maga nem lenne katonatiszt.

– Nincs az a pénz, amiért az lennék. Ez a három hónap, amit eddig eltöltöttem, életem legkínosabb hónapjai voltak. Úristen, és még mennyi van hátra! Nem nekem találták ki a katonai szolgálatot. Idegileg nehéz elviselnem. – Furcsának találta, hogy ennyire őszintén beszél azzal az emberrel, akit napokkal ezelőtt még le akart ütni. De jólesett neki ez a beszélgetés, ösztönösen megérezte, hogy Miklóssal őszintén beszélhet, nem az az ember, aki visszaél a hallottakkal.

Miklós is észrevette a fiú megváltozott magatartását, és örült is ennek a változásnak.

– Hamarosan tavasz lesz – mondta az alezredes –, akkor pedig az élet is könnyebbé válik.

– Nekem akkor se lesz könnyebb. Nem fizikailag nehéz nekem – mondta Endre –, lelkileg. Úgy érzem magam, mint egy rab, mások akarata, gondolata, elképzelése szerint kell élnem. Már ott kezdődik a rabság, hogy nem azzal a lábbal lépek ki, amivel akarok, hanem mindig csak ballal. Akkor is énekelnem kell, mikor semmi kedvem a nótázáshoz. Számomra érthetetlen, hogy a szekrényemben miért nem a saját ízlésem és elképzelésem szerint rakhatom el a dolgaimat. Miért írják elő, hogy mit tarthatok benne. Ha melegem van, miért nem gombolhatom ki a zubbonyomat, ha fázom, miért nem vehetek fel köpenyt. Miért kell akkor is felmosnom a folyosót, ha az tiszta, miért vagyok kiszolgáltatva egy-egy elöljáró hangulatának. Folytathatom, de azt hiszem, érthető, hogy mire gondolok.

– Igen, ezek kellemetlen dolgok – mondta Miklós –, de egy idő után megszokja az ember. Ez a formai mechanizmus később magától értetődő lesz. Ez minden hadsereg életének szükségszerű velejárója, de nem a lényege.

– A lényeg, alezredes elvtárs, elsikkad valahol. Néha az az érzésem, hogy a fiatalokat azért vonultatják be erre a két évre, hogy megutáltassák velük a katonai szolgálatot. Öntudatot nem lehet kitolásokkal meg öncélú fegyelemmel adni az embereknek. Belőlem Böglyös tizedes sohasem fog öntudatos katonát nevelni, ellenkezőleg, az ellenérzést, az utálatot erősíti meg bennem. Azt hiszem, ezzel így vannak a többiek is.

– Maga, barátom, túl sötéten lát. Ezek az érzések magánál igazak lehetnek, de nem érvényes a hadsereg egészére. Még az Esze Tamás-ezredre sem.

Endre cigarettát kért az alezredestől, rágyújtott, és közben azt gondolta. „Majd a háborúban kiderül, hogy melyikünknek volt igaza. Ti, ott a minisztériumban, csak a felküldött jelentésekből ismeritek a csapatok életét, de arról fogalmatok sincs, hogy a valóságban mi van. Böglyös fegyelmet tart. Török őrmester csak azt látja, hogy a rajban fegyelem van. Az már nem érdekli őt, hogy ennek a fegyelemnek mi a tartalma, öntudatból fakad-e vagy félelemből. De én tudom, hogy a fiúk azért fegyelmezettek, mert időnként haza akarnak menni. Én is azért vagyok fegyelmezett katona. Török őrmester tehát azt jelenti Kovács századparancsnoknak, hogy a szakasznál minden oké, a harcosok fegyelmezettek. Kovács hasonlóképpen jelent tovább, mert annyira nem ostoba, hogy saját maga alatt vágja a fát. Így szépülnek meg a jelentések, minél feljebb kerülnek, a hadsereg egysége annál szilárdabb, harckészültsége annál magasabb fokú lesz, s mire a miniszternél összegezik, már csak arról lehet szó, hogy néphadseregünk harcosai, hűen az esküjükhöz, öntudatosan teljesítik a reájuk bízott feladatokat. De én hiába mondanám el mindezt, az alezredes nem hinné el. Legokosabb, ha nem vitatkozom vele.”

– Lehetséges, hogy sötéten látok – mondta, mélyre szívta a füstöt–, találkozni akar Zsókával?

– Szeretnék.

Megmondta a címet, Miklós feljegyezte.

– Beszélje rá, hogy menjen haza – mondta az alezredes. – Írjon neki levelet. Elviszem, magára nagyon hallgat.

– Nem beszélem rá – mondta Endre. – Úgysem menne vissza. Zsó konok, ellenben van egy elképzelésem, átmenetileg megkönnyíthetné a helyzetét.

– Hogyan?

– Nagybátyám Damaszkuszban van. Írni kellene neki, hogy Zsó a lakásába költözhessen. Biztosan megengedné, így nem kellene neki lakbért fizetnie.

– Nem rossz ötlet, de ez csak egyik része a dolognak.

– Nem tudom. – Endre gondolkozott. – Mutatnék valamit, de adja szavát, hogy nem árul el, és nem él vissza a helyzettel.

– Szavamat adom.

Endre elővette Zsóka levelét.

– Olvassa el – nyújtotta az alezredesnek.

Miklós átvette a levelet és figyelmesen elolvasta. Úgy érezte, hogy nemcsak a lányhoz került közelebb, hanem a fiúhoz is. „Megbízik bennem, és ez nagyon jó.”

– Köszönöm – mondta, és a levelet összehajtva a fiúra nézett. – Örülök, hogy megmutatta a levelet. – Felállt és alig észrevehetően nyújtózott.

– Megígérem magának – mondta –, hogy vigyázni fogok a húgára. Ugyanúgy, ahogyan egy férfi a barátja leánytestvérére vigyázni szokott. – Megállt az ágynál, tekintetét a fiú arcára emelte. – Szeretnék kérni valamit magától cserébe.

– Tessék, alezredes elvtárs.

– Én jobban megértem magát, mint gondolná, azt is értem, amiről nem beszéltünk. Maga lelkileg elég lerobbant állapotban van, azért a hátralevő hónapok nehezek lesznek. Ha úgy érzi, hogy nem bírja tovább, írjon nekem. Csak annyit, hogy beszélni akar velem. Írjon, mielőtt bármi ostobaságra szánná el magát. Megígéri?

– Miből gondolja, hogy ostobaságot akarok elkövetni?

– Hajlamos rá. Meg aztán ismerem az életét. Szóval megígéri?

– Megígérem.

– Kezet rá.

Megszorították egymás kezét, keményen, férfi módra.

Váratlanul korán köszöntött be a tavasz. Szinte egyik napról a másikra. A meleg déli szél napok alatt eltüntette a vastag hótakarót az ördögháti lankákról, és sártengerré változtatta a Kövesd völgyét. A fiúk örültek a meleg napsütésnek, s hacsak tehették, behúzódtak a szélvédett zugokba, s az arcukat süttették. Nem mindenki tehette. Endre irigykedve nézte a gyakorlótérre vonuló katonákat, s most szívesen cserélt volna velük. Megátkozta azt a napot, amikor a tartalékos tiszti zászlóalj törzsébe került. Hajnaltól késő éjszakáig nem volt megállása. Minden második nap szolgálatban volt, vagy ügyeletes, vagy napos, így szó sem lehetett arról, hogy kimenőt vagy eltávozást kapjon. Nagy munka volt a körlet tisztán tartása, mert nemcsak a folyosót és a lépcsőházat kellett állandóan takarítani, hanem a tisztek hálótermét, a tantermeket és az irodahelyiségeket is. Reggeltől estig, szinte megállás nélkül hordták a távoli raktárakból a tüzelőt, mert fűteni kellett az irodákat és a többi helyiséget is. Amikor a tisztek arra panaszkodtak, hogy éjszaka fáznak, a parancsnokság, az előírásoktól eltérően, engedélyezte a hálóterem éjszakai fűtését, ami persze az ügyeletes dolga lett. Talán egy alkalommal se kerültek az ágyba takarodókor, mire minden munkával elkészültek, éjfél is elmúlt. Endre bírta a munkát, a baj az volt, hogy nehezen aludt el, s ha ez végre sikerült, a legkisebb zajra azonnal felébredt. Álmatlansága visszahatott az idegállapotára. Eddig sem volt beszédes, de mostanában csak ritkán lehetett hallani a hangját.

Böglyös kedvére kiélhette magát. Magázódott azokkal is, akiket eddig tegezett, szigorúan betartotta a három lépés távolságot, és hajtotta a fiúkat megállás nélkül. Jól jött neki Kovács hadnagy hirtelen kedélyváltozása is. Azért olyan komor és bánatos – mondták a jól értesültek –, mert az asszony faképnél hagyta.

Kovács, mióta egyedül élt, sokat tartózkodott a laktanyában. Pityut kénytelen volt elhelyezni intézetben, s ez talán jobban fájt neki, mint Éva elvesztése. Endre tartott a hadnagytól, számított rá, hogy nem tér napirendre a történtek felett, de mind ez ideig semmi olyasmit nem tapasztalt, amiből Kovács bosszúállására következtethetett volna. Ez azonban nem nyugtatta meg, s valahányszor találkozott vele, mindannyiszor lelkifurdalást érzett; sejtette, hogy Kovács közönyös magatartása mögött erőszakosan elfojtott indulat húzódik meg, és semmi esetre sem a feledés. Néha már ott tartott, hogy négyszemközti kihallgatást kér tőle. Aztán az utolsó pillanatban meggondolta magát, mert nem tudta, hogy mit is mondjon neki.

Endre nem járt messze az igazságtól, amikor kettőjük viszonyán gondolkodott. Kovács valóban nagy harcot vívott önmagával, hogy ne álljon bosszút a fiún. Szerette Évát, és vágyódott utána még most is, ebből az következik, hogy Endrében csak a csábítót látta, s a történtek után éppen ezért helyezte a törzsbe, hogy a szeme előtt legyen. Ha Endre nem kap szabadságot, nem találkozhat Évával, nyilvánvaló, hogy ez viszonyuk fellazulását fogja eredményezni. Kovács becsületes embernek tartotta magát, éppen azért nem élt vissza Endre kiszolgáltatott helyzetével, de annyit azért megtett, hogy a három hónapos továbbképzés megkezdése előtt magához rendelte Martsa őrmestert, a szolgálatvezetőt és Böglyös tizedest.

– Gyújtsanak rá – mondta, és ő is cigarettára gyújtott. A beszélgetésnél jelen volt Tölgyesi főhadnagy, a zászlóalj törzsparancsnoka is. – Csupán arra szeretném felhívni a figyelmüket, hogy a honvédektől követeljék meg a maximális fegyelmet. Ezt azért hangsúlyozom, mert a honvédek az efféle helyzetben hajlamosak a lezserségre. Semmiféle lazítást nem tűrök el. Érti, Böglyös elvtárs? Nem bratyizni, s nehogy megtudjam, hogy a hálóteremből amolyan vidám szórakozóhelyet csinálnak. És nem szeretném azt tapasztalni, hogy egyesekkel kivételeznek. Itt mindenkinek egyenlőéit a jogai és kötelességei, függetlenül attól, hogy kinek kicsoda az apja. Ezt az őrmester elvtárs figyelmébe ajánlom.

– Értem, hadnagy elvtárs.

– Helyes. Tehát Varjas honvéd is beosztható a szolgálatba – mondta Kovács. – Nem úgy, mint eddig. Lehet, hogy mindez véletlen, de megállapítottam, hogy Varjas a bevonulása óta csak két ízben volt ügyeletes, és csak egy alkalommal Volt napos. Tehát értjük egymást?

Mikor Martsáék távoztak, a szőke hajú Tölgyesi azt mondta:

– Örülök, hogy nevén nevezted a gyereket. Ha azt akarjuk, hogy a törzsben a hangulat jó legyen, meg kell szüntetnünk Varjas előjogát.

– Én eddig sem kivételeztem vele – mondta a szemüvegét igazgatva. – Ezután sem fogok. Bár lehetséges, hogy elhelyezik tőlünk.

– Miből gondolod?

– Sok jel mutat erre. Az apja tegnap beszélt az ezredparancsnok elvtárssal. Lontai alezredes meg a pártbizottságon járt az ügyében.

Tölgyesi szorosabbra húzta a derékszíját.

– Látod, Péter, én ezzel nem tudok egyetérteni.

– Mivel?

– A szocialista összeköttetéssel. – Elborult a tekintete. – Újonc voltam, amikor anyám meghalt – mondta csendesen. –Kihallgatáson jelentettem Butykó századosnak, és szabadságot kértem, hogy a temetésre hazautazhassak. Butykó rám nézett, a csodálkozástól majdnem kiesett a szeme. „Maga nélkül is eltemetik az anyját” – mondta és továbblépett.

– Az a Butykó egy hülye pasas volt – mondta Kovács, és az íróasztal mögé ült.

– Az volt, hülye – helyeselt Tölgyesi –, de azért az is túlzás, amit Varjassal csináltak. Sárdi mesélte, hogy mi történt. A miniszteri ügyeletes telefonált.

Kovácsnak azonban nem volt kedve a beszélgetéshez. Elmélyedt a kiképzési terv tanulmányozásában.

A beszélgetés óta három hónap telt el, és megelégedéssel tapasztalta, hogy Böglyös maradéktalanul végrehajtja az utasításait, olyan tiszta a körlet, mint egy műtő, csak éppen azt nem tudta, hogy a fénylő tisztaság mögött mennyi elkeseredett düh, szenvedélyes indulat halmozódott fel. Még Hunya József is lázadozott, pedig őróla úgy tudták, hogy Böglyös bizalmi embere.

– Belevágom a késemet a hátába – mondta egyik éjszaka a mosdóban –, meglátjátok, egyszer belevágom.

Éjfél már elmúlt, fáradtságtól szédelegtek, de meg kellett mosdaniuk a hideg vízben tetőtől talpig, mert koszosak voltak a szénhordástól. Hunyával már harmadszor mosatta fel a sáros lépcsőházat a tizedes, s így a fiú csak később kezdhetett a tisztálkodáshoz.

– Eddig reggeltől estig a seggét nyaltad – mondta Stolcz Anti a kimerültségtől szédelegve –, most meg a bicskádat akarod belevágni?

– Te fogd a pofádat – mondta Hunya villogó tekintettel.

– Miért fogná be – kérdezte Czerkó Mihály, a nyomdász –, talán nem mondott igazat? – A szappanlé lecsorgott széles mellén, ahogy felegyenesedett. – Holnap, ha csomagot kapsz, első dolgod az lesz, hogy azt a szemetet hívd lakmározni. Tizedes elvtárs így, meg tizedes elvtárs úgy… Mehetsz a jó francba a tizedeseddel.

Többen nevetni kezdtek.

– Mindennek megvan a fifikája, srácok – utánozta Anti Hunyát–, be kell etetni a bunkókat, jól beetetted, mondhatom.

– Hagyjátok abba ezt a hülye sumákolást – mondta a Csontos Keresztes Tihamér, és hosszú lábát betette a vályúba, a csap alá. – Ti éppen úgy körüllihegtétek Böglyöst, mint Hunya. Nem te mesélted a menyasszonyodnak – fordult Czerkóhoz –, hogy a tizedes a haverod?

– De én meséltem – mondta Czerkó –, mert marha voltam. Elég ez az önkritika, vagy mélyítsem el? Ha akarod, kinyitom az ablakot, és beleordítom a nagy magyar éjszakába, hogy Czerkó Mihály honvéd elvtárs marha volt, mert azt hitte, hogy a tizedes is ember.

Endre nem szólt közbe, némán hallgatta „a fiúk vitatkozását. Már elkészült a mosdással, Antira várt, aki még mindig piszmogott. Kisétált a mosdó előterébe, és cigarettára gyújtott. Végül a srácok is elismerik – gondolta –, hogy nekem volt igazam.

Lombos Tivadar, az ügyeletes lépett be.

– Mozgás, srácok! – kiáltott a mosdóba. – Böglyös tizedes elvtárs üzeni, öt perc múlva az ágyban legyen mindenki.

Így ment ez nap nap után. Endrének gondja volt rá, hogy Antinak segítsen, mert a vékony, csupa csont újságíró gyakornok nehezen bírta a fizikai megerőltetést. Ha ketten mentek szénért a raktárba, Endre mindig azt mondta:

– Ülj le, szuszogd ki magad. Nesze, gyújts rá. – Ő pedig megragadta a lapátot és megrakta a kosarakat szénnel. Aztán gyújtóst aprított, és mosolyogva hallgatta Anti hangos álmodozását.

Egy alkalommal leült a fiú mellé a szénrakásra. Remegő kézzel rágyújtott, a gyors munkától zihált a melle.

– Mondd, Anti – kezdte kicsit darabosan –, tegyük fel, hogy te nős vagy, vagyis feleséged van.

– Értem.

– Szereted az asszonyt. Világos?

– Mint egy higanygőzlámpa.

– Namármost – lepöccintette a hamut –, mondjuk, főszerkesztő vagy valamelyik lapnál. Egyszer hazamégy, és az egyik gyakornokodat együtt találod a feleségeddel. Érted?

– De mit csinálnak együtt? Feketéznek?

– Fenét. Éppen megcsaltak. Te mit csinálnál?

– Röhögnék, végre itt az alkalom, hogy elváljak.

– Na, ne hülyéskedj. Komolyan kérdem.

– Mit tudom én, hogy mit csinálnék. Ha egyszer ilyesmi megtörténik velem, majd megírom neked, hogy mit csináltam.

– Én szétlőném az asszonyt is meg a paliját is – mondta mögöttük a kövérkés Martsa őrmester a szénhalom mögül előlépve. – De addig is legyen szabad megkérdeznem, hogy önök most éppen mit csinálnak?

– Szénért jöttünk – mondta Endre.

– Közben mesélnek, dohányoznak. Mi van kiírva a raktár ajtajára, Stolcz úr?

– Tilos a dohányzás.

– Meg a nyílt láng használata. No és ha az ezred parancsnoksága hosszú esztendők tapasztalatain okulva rájött, hogy a tüzelőanyag-raktárban nem tanácsos a dohányzás, s ennek a felismerésnek parancs formájában adott hangot, akkor önök, uraim, milyen meggondolástól sarkallva szabotálják az ezredparancsnokság figyelemre méltó és minden harcos számára kötelező döntését?

Hallgattak mind a ketten. Martsa zsírpárnás arca fénylett az izzadtságtól, melegen volt felöltözve nagyon.

– Nem akarok a szavukba vágni, uraim, de úgy vélem, nincs igazuk.

– Rágyújtottunk – mondta Endre.

– És miért?

– Mert mindig rá szoktam gyújtani, és nem gondoltunk arra, hogy az őrmester elvtárssal találkozni fogunk.

– Most mit tegyek önökkel, uraim?

– Amit az őrmester elvtárs jónak lát – mondta Anti. – Nem vitás, hibát követtünk el. Súlyosan vétettünk a szabályzat ellen.

– A feudalizmusban ezért nyilván felnégyelték volna önöket – mondta Martsa. – Én viszont megelégszem azzal, hogy vétkeiket helyrehozzák. Tehát, uraim, eltekintek a kihallgatástól, és majd kitalálok valamit. Varjas úr, megkérem önt, hogy ma este nyolckor jelentkezzék nálam az első emeleti raktárhelyiségben. Most pedig legyenek olyan kedvesek, és markolják meg azt a szénnel telt kosárkát, és szállítsák el a rendeltetési helyére.

Endre este nyolckor jelentkezett az első emeleti ruharaktárban az őrmesternél.

– Jöjjön csak, felebarátom, jöjjön – mondta Martsa –, jó kis büntetést találtam ki kegyed számára. Nézze csak ezt a töméntelen halom gúnyát. – A sarokban egymásra dobálva hevertek a különböző ruhadarabok. – A munka sikere azon múlik, hogy Varjas úr matematikai előképzettsége megfelelő-e.

– Erős oldalam a matematika – mondta Endre.

– Akkor rendben van. A feladat a következő. Harcálláspontját áthelyezi a raktár ama sarkába, és minden stratégiai tudását felhasználva, nagyság szerint csoportosítja az egyes ruhaféleségeket. A nagyságot a ruhában levő számok jelzik. Világos a feladat?

– Világos – mondta Endre.

– És nehogy kísértésbe essen, jó uram, engedélyezem, hogy rágyújtson. Akkor hát szíveskedjék munkához látni. Ha netalántán keresnének, méltóztassék közölni a hollétem után érdeklődő ügyfelekkel, hogy huszonkét há-tól ismét itt leszek található.

Azzal elment, és Endre jókedvűen fogott munkához. „Lám csak – gondolta –, nem hittem volna, hogy Martsa ilyen jó kedélyű fickó. Pedig jól kiszúrhatott volna velem.”

Endrében megvolt az a jó tulajdonság, hogy ha valamit csinált, azt becsületesen és jól csinálta. Nem szeretett lazsálni. Különösen akkor nem, ha olyasmit kellett elvégezni, amit nem szeretett. Ilyenkor nagy lendülettel dolgozott, hogy mihamarább végezzen. Ez a munka azonban kedvére való volt, nem kellett túlságosan odafigyelnie, míg a keze járt, ráért gondolkodni. Már több mint hat hete, hogy Zsókától nem kapott levelet. Legutóbb azt írta, hogy már Kálmán bácsinál lakik, nagyon jól érzi magát. A levélből azt is megtudta, hogy apja nem nyugodott bele Zsóka távozásába, mert hetekkel ezelőtt felkereste az egyetem dékánját, s elpanaszolta a keserűségét. A dékán, aki egyébként Varjasnak nemcsak barátja, hanem lelkes tisztelője is, magához hívatta Zsókát, és rá akarta beszélni a hazatérésre. Anélkül azonban, hogy a lány érveit meghallgatta volna, egyértelműen az apjának adott igazat, s hálátlansággal vádolta Zsókát. Endre lényegében örömmel fogadta ezt a hírt, mert Zsóka állhatatosságán kívül azt is bizonyította, hogy apjának mégsem mindegy a gyerekei sorsa.

Égett a keze alatt a munka, kimelegedett, örült, hogy egyedül van. Szétválasztotta a ruhákat, aztán előírás szerint összehajto-gatta.

A takarodó már elmúlt, amikor váratlanul Kovács hadnagy nyitott be. Endre vigyázzba vágta magát, és szabályszerűen jelentkezett.

– Hol van az őrmester elvtárs?

– Jelentem, azt mondta, hogy tíz órára visszajön.

Kovács megigazította a szemüvegét, körülnézett.

– Folytassa a munkáját – mondta, és az egyik polcnak támaszkodva, cigarettára gyújtott. Nézte Endre hajladozó, izmos alakját, a sebhelyet a halántéka felett, és eszébe jutott a karácsonykor folytatott beszélgetésük. Jól emlékezett minden mondatra, minden szóra. Akkor azt gondolta, hogy őszinte barátja tudna lenni Endrének, abban is biztos volt, hogy sok mindenről beszélgethetnének egymással. Lehet, hogy amikor ő ezeket gondolta, Endre már Éva szeretője volt. Hirtelen gyanú ébredt benne, s most furcsának találta, hogy eddig nem gondolt erre. Évának azért vált az ünnepek után olyan sürgőssé az elutazás, mert tudta, hogy a fiú Pesten van. Együtt töltöttek néhány napot, aztán visszautaztak. Éva természetesen csak azért jött, hogy a szeretőjét elkísérje, nem pedig hogy visszatérjen hozzá. Aztán az is eszébe jutott, hogy mit mondott Éva a házasságuk után. Volt valakije. Most már világos, hogy ez a valaki kicsoda volt. Varjas filmes, Éva főiskolás korában sokat statisztált a filmgyárban, világosak hát az összefüggések. Csak azt nem értette, hogy miért nem leveleznek. A fiú nem kapott Évától levelet, azt biztosan tudja. Hacsak nem szervezték meg a levelezést másképpen, esetleg úgy, hogy Éva a levelet nem Endre címére, hanem másvalakinek küldi.

– Mióta ismeri Évát? – kérdezte hirtelen, és maga is meglepődött a kérdésen. Hangját rekedtnek hallotta.

Endrét váratlanul érte a kérdés. Megfordult, szembenézett a hadnaggyal. Tehát mégiscsak eljött a beszélgetés ideje – gondolta.

– Aznap ismertem meg a vonaton.

– Ne hazudjon, Varjas. Ennek semmi értelme.

Endre arca megrándult. Halántékán a fényes sebhely kivörösödött.

– Hadnagy elvtárs – mondta csendesen. – Ketten vagyunk. Ha idejön, és az arcomba csap, én nem fogok védekezni. Nem gondolok arra, hogy visszaüssek. Tudom, mit érez. De ne mondja azt, hogy hazudok.

– Azt akarja mondani, hogy azelőtt nem ismerte a feleségemet?

– Azt sem tudtam, hogy a világon van.

Kovács zavarba jött, szemüvegét igazgatta.

– Nem értem – mondta inkább önmagának, mint a fiúnak.

– Nehezen is érthető – mondta Endre. – Higgye el, bolond dolog volt nagyon. – Kovács tekintetét kereste, de a hadnagy töprengve maga elé bámult. – Lehet, hogy a hadnagy elvtárs nem hiszi – mondta őszintén –, de én már sokszor meg akartam magyarázni a történteket.

– És miért nem tette?

– Mert amit mondhatnék, mosakodásnak hatna. Annak meg mi értelme lenne? De ha már sor került erre a beszélgetésre, valamit mégis szeretnék mondani. – Kovács ránézett, s felvonta szemöldökét. – Vannak dolgok, amelyek sokszor az ember szándéka és akarata ellenére történnek. Azt hiszem, ez is ilyen dolog volt. És biztos vagyok benne, hogy Éva ma is magát szereti. Akkor is magát szerette.

Kovács arcán kesernyés mosoly futott át.

– Mindenesetre furcsa megnyilvánulása a szeretetnek.

– Éva bosszúból cselekedett – mondta Endre.

„Éva… Hát nem furcsa – gondolta a hadnagy. – Ennek a fiúnak a feleségem csak Éva. De hát igaza van. Joga van hozzá, hogy a szeretőjét keresztnevén szólítsa.” Keserűség fogta el. „Akkor kellett volna végeznem velük meg magammal is. Bosszúból lett a szeretője… Ki az istenen akart bosszút állni? És miért?”

– Ha akkor a hadnagy elvtárs nem dobja ki őt, másként történt volna minden. Évát az bántotta, hogy maga akkor este a szeretőjét várta.

– A szeretőmet? Sipos Marika volt nálam.

– Róla beszélek.

– Honnan veszi azt az őrültséget, hogy Sipos Marika a szeretőm?

– Éva mondta.

– De hát ez nem igaz!

– Én nem tudom. Éva sírva jött vissza. Nekem azt mondta, hogy a tanítónő a hadnagy elvtárs szeretője. És ezt komolyan gondolta. Ezért tette azt, amit tett.

Kovács lehunyta a szemét. Őrültség – gondolta. – Akkor itt valami végzetes félreértés történt. Megpróbálta visszaidézni az akkori jelenetet. Persze, Éva félreértette a helyzetet. Valóban Marikát várta. Húst sütött, arra is nagyon jól emlékszik, hogy Éva váratlan megjelenése teljesen megzavarta. Kedve szerint karjába kapta volna, de az ellenkezőjét tette, gyengédségét akarta leplezni. Fölényes és nagyképű volt, mutatni akarta, hogy megvan ő Éva nélkül is. S talán, erre már nem emlékszik, Marika látogatását úgy állította be, mintha a szeretőjét várná. Igen, így kellett történnie, mert arra nagyon világosan emlékszik, hogy Éva dühtől vörös arccal közölte, hogy nem egyedül jött Pestről. Persze, ezt nem hitte el, csak akkor kezdett aggódni, mikor Marika kétségbeesve elmesélte, hogy mi történt Éva és közötte a kapuban. Egyre izgatottabban várta Évát, mert biztos volt benne, hogy visszajön, nem is figyelt Marikára. Várt, várt, aztán elment a szállodába… Ha Varjas igazat mond, akkor minden érthető. Miért hazudna? És most mit tegyen?

– Mondja, Varjas, hányan tudnak a történtekről? – Hangja fakó, színtelen volt.

– Úgy érti, hogy hány embernek mondtam el.

– Igen, úgy értem.

– Hadnagy elvtárs – mondta határozottan –, aljas dolog volt, amit tettem, de nem vagyok becstelen.

– Ezt mindenesetre köszönöm. – Ez is milyen komikus. Köszönetet mond a felesége szeretőjének. De hát mit tegyen? Más ember már nagydobra verte volna ezt a furcsa históriát, nevetségessé tette volna őt. – Azóta nem találkoztak egymással?

A fiú arcán átsuhanó kesernyés mosolyt jól látta, belekapaszkodott a rávetődő, nyílt tekintetbe.

– Azt hiszem, ő is úgy van ezzel az estével, mint én: szeretné örökre elfelejteni. – A szája szélét rágta, látszott rajta, hogy még akar valamit mondani. – Hadnagy elvtárs… talán furcsa lesz, amit mondok, én nem is azért mondom, hogy megvigasztaljam, de úgy érzem, meg kell mondanom. – Kicsit várt, szemöldökét összeráncolta. – Higgye el, a felesége szereti magát. És ami történt, az nem volt csalás, nem tudom ezt jobban megmagyarázni. Valami más volt, olyasmi talán, mint a részegség… Nem volt nekünk közünk egymáshoz…

Azóta jó néhány hét telt el. Éva miért nem ír? Miért nem magyarázza meg a történteket? Ostobaság. Akkor este magyarázkodni akart, de ő nem engedte, nem hallgatta meg. Mereven elzárkózott az asszony magyarázkodási szándéka elől. Talán arra vár, hogy ő kezdeményezzen, ő tegye meg az első lépést.

De nem tette meg. Sokszor nekikezdett a levél megírásának, de sohasem fejezte be. Nem tudta, hogy mit írjon. Majd felkeresi, ha Pestre megy.

Március második vasárnapján Zsóka meglátogatta Endrét. Felhőtlen volt az ég, a nap melegen sütött, s Endre a mosdó nyitott ablakából kicsit irigykedve nézte a városba siető fiúkat. Az éjszakai szolgálat kimerítette, úgy gondolta, hogy délután kedvére kialussza magát. Megmosdott, megborotválkozott és bement a hálóterembe. A fiúk közül néhányan az ágyakon heverészve olvasgattak, a vörös hajú Polláck pedig levelet írt. Lombos, az ügyeletes beszólt, hogy látogatója van. Lesietett az udvarra. A B épület előtt azonnal meglátta a látogatók között Zsókát. Egyszerre jókedve támadt, kedve lett volna átugrálni a virágágyakon, hogy minél előbb megölelhesse húgát, de mivel ezt nem tehette, így csak meggyorsította lépéseit. Az ezredparancsnokság előtt Böglyössel futott össze. A tizedes megállította.

– Hova megy?

Jelentette, hogy látogatója van, s a mintegy húsz-huszonöt méterre álló húgára mutatott. Böglyös szemügyre vette a közeledő lányt, aztán szó nélkül megfordult és elment.

Olyan hévvel ölelték meg egymást, mintha évek óta nem találkoztak volna.

– Hoztál valami kaját?

– Persze hogy hoztam. Mutasd magad? – Hosszan nézte Endre arcát. – Fogytál és sápadt vagy.

– Keveset vagyok levegőn – mondta húgát átkarolva. – De ez most nem érdekes. Gyere, bemegyünk a kantinba. – Elvette a lánytól a sporttáskát, és elindultak a kantin felé. Zsókának egyáltalán nem tetszett a fiú sápadtsága, úgy látta, hogy a többieknek az arca már napbarnított. Biztosan fogdában volt – gondolta –, csak nem írta meg.

– Ne menjünk a kantinba – mondta –, inkább sétáljunk a napon. Olyan jó idő van.

– Ahogy gondolod, mesélj, mi van veled, hogy élsz?

– Remekül – mondta a lány. – Kálmán bácsi lakása isteni.

– Mennyi lakbért fizetsz?

– Semmit. Kálmán bácsiék egy évre kifizették.

– És miből élsz?

– A munkámból. – Megállt, büszkén kihúzta magát. – Úgy nézz a húgodra, olyan tisztelettel, ahogy a dolgozó nőkre néznek a tisztességes emberek.

Endrére átragadt a lány jókedve.

– Tisztelettel nézek rád – mondta nevetve –, és még nagyobb tisztelettel megkérdezem, mit dolgozol és hol?

– Annyi a munkám, hogy alig győzöm. Két kiadónál vagyok külső korrektor. Elég jól megfizetnek. Ezenkívül még recenziókat is írok néhány lapnak. Megkeresek annyit, amennyi a megélhetésemhez kell.

– Hát ez szép. Őszintén szólva nyugtalan voltam, amikor azt írtad, hogy takarítást fogsz vállalni.

– Elvállaltam volna, de Miklós nem engedte.

– Még tart a szerelem?

– Hát… – megvonta a vállát, és Endrére nézett. Arcán a boldog, kiegyensúlyozott emberek mosolya ült. – Úgy érzem, hogy Miklós szeret, és én is szeretem. Nagyon tisztességes ember, sokat köszönhetek neki. A munkát is ő szerezte.

– Apával mi van? Azóta nem találkoztál vele?

– De igen. – Zsóka szeme felhős lett. – Két alkalommal is meglátogattam őt.

– Te?

– Én. Miért csodálkozol?

– Nem csodálkozom, örülök, hogy meglátogattad.

– Idegileg összeroppant – gyorsan hozzátette –, nem azért, mert elköltöztem, ha együtt laknánk, az még súlyosbítaná az állapotát.

– De hát mi történt vele? – Endre hangjából kicsendült az aggódás. – Két vagy három levelet kaptam tőle, de azokból azt olvastam, hogy jól van. Arról írt, hogy egy mai tárgyú drámán dolgozik.

– Belekezdett, de úgy tudom, hogy abba is hagyta. Válságban van, azt hiszem, évek óta, de most teljesen kifulladt. Az a meggyőződése, hogy a vezetők nem bíznak benne, hogy rá már nincs szükség, elfeledkeznek róla. És ez igaz is, de erről, azt hiszem, ő tehet, miért bízzanak meg abban az emberben, aki összevissza taktikázik, ide is kacsingat, meg oda is… – Csendben elgondolkozva sétáltak, és az apjukért való aggódás a lelkükre nehezedett, nem mondták, de belül, a szívük mélyén kicsit felelősnek érezték magukat az események alakulásáért.

– Kérek szabadságot – mondta Endre, és megállt az egyik vastag törzsű nyárfánál. – Beszélek vele. Mit gondolsz, érdemes?

– Azt hiszem, igen – mondta a lány, és tekintetét Endréről a sietve közeledő Stolcz Antira emelte.

– Bocsánat – mondta Anti sután, majd hozzátette: – Kézit csókolom, Stolcz Antal vagyok.

Endre kérdőn nézett rá.

– Mi van? A húgom – mutatott Zsókára.

Anti még egyszer biccentett.

– Böglyös hívat – mondta. – Azonnal gyere.

– Mit akar?

– Nem tudom. Sorakozót rendelt el, engem pedig ide küldött.

– Történt valami?

– Mondom, hogy nem tudom.

– Tudja, hogy látogatóm van… – Endre komolyan nézett maga elé, majd Zsókára. – Várj, Zsó, azonnal visszajövök.

– Azért nem ártana, ha elbúcsúznál.

– Gondolod, hogy nem enged vissza? Azt nem teheti meg.

– Te is tudod, hogy mindent megtehet.

– Ki az a Böglyös? – kérdezte Zsóka érdeklődve. – Csak nem az a tizedes, aki megveretett?

– Az – mondta Anti Endrére nézve. – Gyere, komám, mert balhézni fog.

Zsóka megfogta Endre karját. – Beszéljek az ügyeletes tiszttel?

– Ugyan – legyintett Endre –, mit mondanál neki?

– Azt csak bízd rám.

Endre összehunyorított szemmel a távolba nézett.

– Maradj itt – mondta –, mindenféleképpen visszajövök.

Nem ment vissza. Amikor felértek a körletbe, a fiúk már ott álltak a folyosón, Böglyös pedig, ahogy Kovács hadnagytól elleste, hátratett kézzel sétált előttük. Endre jelentkezett. A tizedes merev arccal hallgatta, majd azt mondta.

– Lépjen be. – Szemével a sor felé intett.

– Még szeretnék jelenteni.

– Azt mondtam, lépjen be.

Endre mélyet lélegzett, összeharapta a száját, aztán indulatát nehezen fékezve, megszólalt.

– Tizedes elvtárs… – de Böglyös rámordult.

– Nem értette, mit mondtam? Végeztem! Belépni!

Endre arcából kifutott a vér, keze ökölbe szorult, hátraarcot csinált, és beállt a helyére.

– Holnap reggel hadosztályparancsnoki szemle lesz –mondta a tizedes. – Úgy ragyogjon a körlet a tisztaságtól, mint a Salamon ama bizonyos testrésze. Hoznak forró vizet a konyháról, és felsikálják az irodákat, a hálótermeket, megtisztítják az ablakokat. Martsa őrmester elvtárs megpróbál meszet szerezni, ha sikerül, kimeszelik a mosdót és a vécéket – ezután minden egyes katonának külön-külön parancsba adta a feladatát. – Maguk ketten – mutatott Endrére és Antira – a tiszt elvtársak hálótermét hozzák rendbe. A körletet a vízhordókon kívül senki sem hagyhatja el. Végeztem.

– Mondtam, ugye, hogy búcsúzz el a tesidtől – korholta a fiút Anti, amikor magukra maradtak a hálóteremben. De neked beszélhet az ember. Ha fejedbe veszel valamit, abból nem engedsz.

– Menj a fenébe – mondta Endre indulatosan, és az ablakhoz ment. Kinézett az udvarra, hátha meglátja Zsókát. De hiába meresztette a szemét, a lányt nem látta sehol sem. „Most mit tegyek – tűnődött –, ha engedély nélkül elmegyek, elkapnak, és biztos, hogy nem úszom meg laktanyafogság nélkül. Ez még nem lenne baj, megérné, hiszen gyakorlatilag fogságban élek. Csakhogy akkor nem kapok szabadságot, nem utazhatom haza, nem beszélhetek apámmal.”

Az udvaron az árnyékok megnyúltak. A nap már nagyon közel járt az ördögháti dombokhoz. Végigjártatta tekintetét a szürkülő égbolton, egy pillanatra belenézett a napba. Még félóra, és eltűnik a fenyvesek mögött. „Zsóka biztosan egyre idegesebben vár, nem tudja, hogy mi történt velem. Tíz percig sem beszélhettünk egymással, ezért utazott ide Pestről.”

Anti lépett hozzá, megfogta a vállát.

– Lemegyek, és beszélek vele.

Endre megfordult.

– Maradj – mondta halkan. – És ne haragudj, hogy az előbb ingerült voltam. Majd csak lesz valahogy. Szerezz rongyokat és újságpapírt, én meg hozok vizet. Azt hiszem, az a legjobb, ha az ablakokkal kezdjük.

– Ahogy gondolod.

A folyosón meglátta Böglyöst. A tizedes akkor lépett be a fegyverraktárba. Endre egy pillanatig gondolkodott, aztán kopogás nélkül benyitott.

Böglyös az ajtónyílásra megfordult. Csontos, kemény arcán megmerevedtek az izmok, ahogy meglátta az indulatos tekintetű fiút.

– Mit akar? – kérdezte mogorván.

– Engedjen le öt percre a húgomhoz.

– Menjen, és végezze a dolgát. Férfi maga vagy óvodás? – Megvetően nézett végig rajta. – Ez katonaság, Varjas, és nem szanatórium. Jó lenne, ha végre megértené.

– Én megértem, tizedes elvtárs – mondta fegyelmezve magát –, csak az embertelenséget nem tudom megérteni. Tudja, hogy az udvaron vár a testvérem, a körlet tisztasága nem azon az öt percen múlik. Beszélnem kell vele.

– A húga már hazament – mondta Böglyös. – Személyesen beszéltem vele az imént. Tehát ne aggódjék, hanem menjen a dolgára.

– Értem – mondta Endre. Tekintetét belefúrta a tizedes szemébe. – Értem.

– Akar még valamit?

– Még csak annyit, hogy én nem bérgyilkosokra foglak bízni, Böglyös, és nem hatan leszünk egy ellen.

A tizedes szeme megrebbent.

– Miről beszélsz? – kérdezte, és közelebb lépett. Endre a halántékán pirosodó sebhelyre tette a kezét.

– Erről beszélek – mondta –, és ezt még visszaadom. Nem vallottam ellened, amikor Rásó őrnagy kihallgatott, pedig tudtam, hogy te szervezted meg a támadást.

– És miért nem vallottál ellenem, ha biztos voltál a dolgodban?

– Mert ez kettőnk ügye.

Böglyös, kicsit gúnyosan, végignézte a fiút.

– Azt tanácsolom neked, kisfiam, hogy ne kötekedj velem, és ha netalán lakatlan helyen találkoznánk, széles ívben kerülj el. Én ilyen úri fickókat szoktam reggelizni. Most pedig befejeztük a beszélgetést. Nem rendelem kihallgatásra a pimaszkodásáért. Ezt a jó szívemnek tudhatja be. Menjen a dolgára.

Böglyös nem hazudott, valóban beszélt Zsókával, közölte vele, hogy ne várjon, mert a bátyja már nem jön vissza.

– Miért nem? – kérdezte a nagydarab embert a lány.

– Azért, elvtársnő, mert ez katonaság, és az újoncok azt teszik, amit parancsolnak nekik, és nem azt, ami a szívük vágya. Én is szívesen együtt lennék a menyasszonyommal, és tetszik látni, itt kell lennem, mert nekem is mások parancsolnak.

– Értem – mondta Zsóka. – Természetesen. De arra sem lenne mód, hogy öt percig beszéljek vele?

Böglyös megpróbált kedvesen mosolyogni.

– Sajnos, nem lehet, elvtársnő. De ha üzen valamit, szívesen átadom neki.

– Köszönöm – mondta Zsóka zavartan –, majd írok neki. A viszontlátásra. – Megfordult, és lassú, elgondolkodó léptekkel elindult a város felé.

Lehet, hogy igaza van a tizedesnek – gondolta –, nem jó az, ha kivételeznek valakivel. De hát most semmi másról nem volt szó, csak arról, hogy szeretett volna elbúcsúzni a testvérétől.

A betonút szürkén fénylett az alkonyi napsütésben, az út két oldalán már zöldelltek a fűszálak. A távolban hamarosan feltűntek a városka házai, az ablaküvegek visszaverték a nyugvó nap vörös fényét. Miklósra gondolt, és ez enyhítette rosszkedvét. Mióta rendszeresen találkoztak, Zsóka észrevehetően megváltozott. Megkomolyodott, elhagyta kislányosan kedves mókáit, s még a véleménynyilvánításra is vigyázott. Mióta egyedül élt, és maga gondoskodott a megélhetéséről, megismerte a pénz értékét, hiszen hamarosan ki kellett számolnia, hogy egy kiló kenyérért vagy egy pár selyemharisnyáért mennyit kell dolgoznia. Más szemmel kezdte nézni önmagát, környezetét, eddigi életét. És csak most értette meg igazán, hogy apja elégedetlensége mennyire alaptalan, hiszen ők gond nélkül éltek, amióta csak az eszét tudta.

Gondolatait egy közeledő gépkocsi kürtje szakította meg. Megállt, hátrafordulva lehúzódott az út szélére. Egy Opel Karaván típusú gépkocsi közeledett, jól látta, hogy a vezető csökkenti a sebességet. Tovább lépkedett az út töredezett padkáján, és várta, hogy az autó elhúzzon mellette. De a vezető lassított, és amikor beérte, vele egyvonalban haladt. Az autó zöldséggel volt megrakva.

– Hazamegy, kedvesem? – kérdezte egy harminc év körüli bajuszos férfi az ablakon kihajolva. Zsóka nem válaszolt, ismerte az efféle autósokat, nem szabad szóba állni velük, mert azonnal pimaszkodnak. – Ne gyalogoljon, kislány, elviszem. Kövesdre megy? Csak nem néma, bogaram?

Zsóka megfordult, és visszafelé kezdett menni. A férfi egy pillanatra megállt, tűnődött, hogy hátráljon-e, aztán meggondolta magát. Majd kapcsolt, és továbbrobogott a város irányába.

„Nem tanácsos egyedül járni az országúton – gondolta Zsóka. Persze, megvárhattam volna az autóbuszt.” Megnyújtotta lépteit, hogy elérje a 4.50-kor induló vonatot.

Meglepetésére Pesten, az állomáson Miklós várta. Könnyű fekete bőrkabát volt rajta, alig ismerte meg. Úgy találta, hogy a férfi csinosabb, mutatósabb civil ruhában. Megcsókolták egymást.

– Jaj de jó, hogy vártál – mondta Zsóka –, annyira el vagyok kenődve amúgy is.

– Majd én megvigasztallak.

– Most igazán rám fér egy kis vigasztalás.

Nehézkesen átvergődtek a tömegen, és elindultak a taxiállomás felé. Szerencséjükre találtak egy szabad kocsit. Miklós bemondta a lakáscímét, aztán a lányra nézett. Tartott attól, hogy Zsóka ellenkezni fog, de nem szólt egy szót sem, csak lehunyt szemmel hátradőlt az ülésen.

Miklós megfogta a kezét, megszorította, aztán a füléhez hajolt.

– Nagyon szeretlek, és nagyon hiányoztál.

Zsóka megcsókolta az arcát.

– Még nem mondtad el, hogy miért vagy elkenődve.

A lány hátrasimította a haját, és beszámolt a történtekről.

– Böglyös nem engedte, hogy elbúcsúzz Endrétől?

– Nem tehet kivételt, azt mondta.

„Lehet, hogy ez a Böglyös egy remek katona – gondolta Miklós –, de az nem vitás, hogy baj van a tisztességével.” A véleményét azonban nem mondhatta el, mert közben megérkeztek a ház elé.

Zsóka szétnézett az ízlésesen berendezett egyszoba-hallos lakásban. Tetszett a sok könyv a falak mentén, a kockás gyapjútakaróval leterített heverő, a parányi íróasztal az ablak mellett a sarokban, a kicsi, de tiszta konyha, a világoskék csempével burkolt fal a fürdőszobában. Hirtelen kedvet kapott a fürdéshez.

– Megfürödhetek? – kérdezte Zsóka.

– Hát persze – mondta Miklós –, addig én megterítek. – Körülnézett a fürdőszobában. – Azt hiszem, van minden, csak a köpenyem lesz nagy. – Magára hagyta a lányt, és kisietett a konyhába.

„Ha hozzám jön, feleségül veszem – gondolta –, nagyon szeretem. A barátaim csodálkozni fognak az elhatározásomon, de hát azzal nem törődöm. Évekig vártam, azt hiszem, érdemes volt.”

Ízlésesen megterített a szobában, aztán az ablakhoz ment, leeresztette a redőnyt.

Jó étvággyal falatoztak, különösen Zsóka, aki éhes volt nagyon, hiszen dél óta nem evett.

– Miért nem beszéltél a laktanyaügyeletes tiszttel? – kérdezte Miklós, folytatva a taxiban elkezdett beszélgetést.

– Nem is jutott eszembe.

– Valamit csinálni kell a bátyáddal, úgy látom, nem jön ki azzal a tizedessel. Adhatok még egy szelet sonkát?

– Kérek.

A lány tányérjára tette a sonkát, és azt mondta:

– Holnap hadosztályparancsnoki szemle lesz az ezrednél. A minisztériumból én veszek részt a szemlén. Beszélni fogok a tize-dessel.

– Miért engeditek az ilyen Böglyös-féle alakok garázdálkodását? – kérdezte Zsóka, és összevonta mellén a házikabátot. Hátradőlt a fotelben, cigarettára gyújtott.

– Nem engedjük; szigorúan megbüntetjük az önkényeskedő tiszteseket és a tiszteket is. – Végigsimította a homlokát. – De sok esetben csak véletlenül szerzünk tudomást az efféle dolgokról. Mint most ez is. A legtöbb katona nem panaszkodik, mert feltételezi, hogy a kitolások a parancsnokok tudtával történnek.

– De az ilyen emberek csak megutáltatják a katonai szolgálatot a fiúkkal.

– Sajnos, ez így van, én már nemegyszer kerültem furcsa, komikus helyzetbe. Egyszer előadást tartottam valamelyik alegységnél a szülőföld szeretetéről. Észrevettem a katonák arcán a gúnyos mosolyt. A tekintetekből pedig kiolvastam, hogy egyetlen szavamat sem hiszik el. Hamarosan megtudtam, hogy azért nem, mert az alegység szolgálatvezetője, egy hatalomtól megrészegült őrmester, megutáltatott mindent, ami a katonai szolgálattal összefügg. Márpedig szeretheti-e az a kiskatona a hazáját, akivel a hazára való hivatkozással, naponta kitolnak?

– Szülőföld, haza, hazaszeretet, – mondta elgondolkodva a lány. – Az egyetemen a minap erről vitatkoztak a fiúk. Az volt az általános vélemény, hogy sokszor mondjuk, olvassuk ezeket a szavakat, de nem érezzük a lényegét. A fiatalok, mondta az egyik fiú, elavultnak, romantikusnak tartják ezeket a fogalmakat. A világ bármelyik táján meg lehet élni, ha megbecsülik az embert, és megtalálják a számításukat. Többen vitatkozni kezdtek vele, de nem tudták meggyőzni. Nem voltak érveik.

– Neked sem voltak?

– Azt hiszem, nem. Próbáltam vitatkozni vele, meg akartam magyarázni, hogy mi a hazaszeretet, de nemigen sikerült.

Miklós a cigarettájával játszadozott, s magában nagyon komikusnak tartotta a helyzetet. Itt ül egy csinos, kívánatos lánnyal, akin csak fürdőköpeny van, és a hazaszeretetről meditálnak. Kicsit rosszkedvűen megkérdezte.

– Nos, mi a hazaszeretet?

– A szülőföldhöz és a néphez való ragaszkodás. Ezt mondtam, és kiröhögtek. Azt mondták, hogy abból nem lehet megélni.

– Gondolod, hogy minden fiatalnak ez a véleménye?

– Nem tudom. De olyan érzésem van, hogy nagyon sok fiatal közömbös a hazájával szemben, egyre több az olyan, aki mindenért lelkesedik, ami nyugati. Olyan szolgalelkűen viselkednek a nyugatiakkal, hogy sokszor szégyenlem magam. Tavaly, amikor táboroztunk a Balatonnál, az egyik vendéglőben egy kicsit becsíptünk. Csuda jó kedvünk támadt. Négyen vagy öten partizánnótákat énekeltünk. Csak úgy röpködtek felénk a megjegyzések. Odajött az üzletvezető, és megkért, hogy hagyjuk abba, a vendéglőben nyugati nyaralók vannak, legyünk tekintettel rájuk.

– És abbahagytátok? – kérdezte Miklós felélénkülve.

– Nem tehettünk mást, mert az ott–-tartózkodó magyarok is ellenünk fordultak. Ilyeneket kiabáltak felénk: „Ez nem taggyűlés, lányok.” Meg: „Mi üdülni jöttünk ide, és nem politizálni.” Persze, a zenekar tele tüdővel játszani kezdte a je-je számokat, egy csomó nagy hajú srác pedig fenyegetően nézegetett bennünket. De a legfájdalmasabb az volt, hogy amikor visszamentünk a táborba, és elmondtuk a történteket, az egyik vezető azt mondta, hogy igaza volt az üzletvezetőnek. Miért van ez így? – kérdezte, és kortyolt a borból.

Miklós mosolygott.

– Mondd, elhatároztad, hogy reggelig moralizálni fogsz?

– Ha unod, hazamehetek – mondta a lány, és úgy tett, mintha neheztelne.

– Beszélj csak, nem unom. Téged nem lehet megunni. Csak, tudod, arra gondoltam… Most folytasd. Tehát a hazaszeretet…

– Mire gondoltál?

– Semmire. Folytasd.

– Ne légy undok.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Arra gondoltam, hogy ha egyszer elmesélem majd a gyerekeimnek, hogy anyjukkal, amikor először feljött hozzám, reggelig a hazáról meg a szülőföldről beszélgettem, ki fognak röhögni.

– Azt hittem, hogy szeretsz beszélgetni velem.

– Nagyon. De értsd meg, szeretlek, vágyódom utánad, hónapok óta várok arra, hogy felgyere hozzám, most itt vagy, és neked beszélgetni van kedved. – Felkelt, és a lányhoz lépett, lehajolt, megcsókolta a homlokát, aztán leült a szőnyegre, és az ölébe hajtotta a fejét.

Zsóka beletúrt a férfi sűrű hajába.

– Én is szeretlek – mondta. Simogatta a nyakát, lágyan, izgalomtól remegő ujjakkal. Arra gondolt, hogy tulajdonképpen nagyon fél. Mégsem ellenkezett, mikor a férfi ujjai felcsúsztak a combján. Lehunyta a szemét, és megadóan várt.

Amikor később megpróbálta visszaidézni a történteket, minden álomszerűnek tűnt. Hálás volt a férfinak azért, mert tapintatos és figyelmes volt. Feje Miklós izmos mellén pihent, gondolatai álmosan kavarogtak. „Reggel még lány voltam, most már asszony vagyok. Mit fogok csinálni akkor, ha állapotos maradok?” Nem voltak előítéletei, de mindig úgy képzelte el a jövőjét, hogy gyereket csak akkor fog szülni, ha már asszony lesz. Megfordult, és csókolgatni kezdte a férfi arcát. Finoman, lágy szeretettel, de már asszonyos odaadással.

– Ha teherbe esem – suttogta –, megtartom a gyereket.

– Akkor is megtartod, ha nem veszlek el feleségül? .

– Akkor is, mindenféleképpen. Meg sem kérdeztem tőled, hogy szereted-e a gyerekeket?

– Nagyon. Nem gyűlölnél, ha elhagynálak?

– Nem, együtt felelünk mindenért. Nem erőszakoskodtál, én is a tied akartam lenni, mert szeretlek.

– Feleségül veszlek.

– Akkor is szeretlek, ha nem veszel feleségül. Tudod, hogy nagyon féltem?

– Most már nem kell félned. Jövő héten megtartjuk az esküvőt.

– Egyáltalán nem sürgős, ne siessük el.

– Miért várjunk?

– Három hónapja temettük el anyámat. Várjunk még az esküvővel, aztán az is megtörténhet, hogy néhány hónap múlva rájössz, hogy nem vagyok feleségnek való.

– Jól van, akkor várunk. Ahogy akarod.

Jó étvággyal megreggeliztek. Valahol, nagyon magasan egy szuperszonikus gép süvítő zúgással húzott el. Figyelték a furcsa zajt.

– Nagyon félnék, ha repülőtiszt lennél – mondta a lány –, nem lenne egyetlen nyugodt pillanatom sem.

Elhalt a gép zúgása.

– Azok is fiatalemberek, akik ezeket a gépeket vezetik.

– Ezt most miért mondtad?

– Eszembe jutott, amiről az este beszélgettünk. Ezek azért választották hivatásuknak a repülést, mert szeretik a hazájukat. Sok igazságot mondtál az este.

– Nem is figyeltél. Máshol járt az eszed.

– Nem tagadom. De azért minden szavadat megjegyeztem – magához húzta a lányt –, szeretlek, te moralista, te Dobó Katica…

Gépkocsi állt meg a ház előtt. Miklós felállt, az ablakhoz ment.

– Indulnom kell – mondta a lánynak.

– Elkísérlek, jó?

– Inkább maradj.

Megcsókolták egymást.

– Sietek haza – mondta Miklós.

Zsóka az élményektől kábultan hallgatta az utcáról behallatszó neszeket. Tűnődött. Hogyan lesz ezután. Úgy érezte, hogy a történtek után megnőtt, súlyosabb lett a felelőssége önmagával, másokkal, az egész élettel szemben. Valami befejeződött, talán úgy fogalmazhatná meg: a gyermekkor, s valami új kezdődött, mert asszony lett, az is lehet, hogy anya.

A gépkocsiból Bakos Árpád őrnagy, az ezred párttitkára mosolygott rá.

– Hát te? – kérdezte Miklós, amikor beült a Volgába. De nem várta meg a választ, előreszólt a vezetőnek: – Indulhatunk, főnök.

– Azonnal – mondta a középkorú, bajuszos gépkocsivezető. Felgyújtotta a belső világítást, beírt valamit a menetlevélbe.

– Hova megyünk, őrnagy elvtárs?

– Istenhegyi út 3 – mondta Bakos. A kocsi elindult, ő pedig magyarázva Miklóshoz fordult. – Felvesszük Kovács hadnagyot.

– Melyik Kovácsot?

– Azt a magas, szemüveges fiút. Ismered, Varjasnak volt a századparancsnoka. Rágyújtottak. – Együtt jöttünk fel Pestre – folytatta a szőke, barnára sült őrnagy. – Kovács családi ügyben, én pedig értekezleten voltam a pártbizottságon.

– És honnan tudtad, hogy én Kövesdre megyek?

– Kinyomoztam. Beszéltem az ezreddel. Mondták, hogy hadosztályparancsnoki szemle lesz. Megkérdeztem, hogy a Csoportfőnökségről ki megy le. Lontai Miklós. Hát ez kóser –gondoltam. A többi pedig már szervezés kérdése, este kerestelek telefonon, kiment a csengetés, de nem vetted fel. Hol züllöttél?

– Éjfél körül mentem haza – az órájára nézett. – Leérünk időben?

– Ajaj, még arra is lesz időnk, hogy valahol megreggelizzünk.

Kovács már a kapuban várta őket. Éva mellette állt, kicsit fázósan, a teveszőr kabát alól kilátszott világoskék pizsamája.

– Ez igen – mondta nevetve Miklós. – Ez aztán a feleség.

Kölcsönösen bemutatkoztak egymásnak. Éva mosolygott, Kovács viszont komoly arcot vágott. Küldte a feleségét, menjen fel, hűvös a hajnal, nehogy megfázzon.

– Nem jön Kövesdre, Éva? – kérdezte Bakos.

– Egyelőre nem.

Kovács a vezető mellé ült. Megvárták, míg az asszony visszament a villába, csak azután indultak.

Bakos érdeklődött, hogy rendben vannak-e a dolgok. Miklós nem sokat értett a megindult beszélgetésből, de azt sejtette, hogy a hadnagy és felesége között történt valami.

– Hány éve nős? – kérdezte a hadnagytól.

– Hamarosan három éve lesz.

– Én tizenöt éve hordom a batyut – mondta Bakos. – Tizenöt éve… Még lépésben is sok, hát még házasságban. Látod, Péter, az alezredes elvtárs az okos ember. Fiatal, lakása, pénze van, és szabad ember.

– Előbb–utóbb én is a rúd mellé kötöm magam – mondta Miklós.

Kovács hallgatott. Lehunyt szeme mögött Éva szép arca jelent meg.

… Hosszú gyötrődés után felutazott Évához.

– Mindent tudok – mondta. – Varjas mindent elmondott. Hülye félreértés történt. – Anyósa nyitott be, amikor meglátta őt, örömmel ugrott a nyakába.

– Hagyj magunkra, anya – mondta Éva.

– Meddig maradsz? – kérdezte az asszony.

– Még nem tudom. – Azt akarta mondani, hogy minden Évától függ, de nem szólt semmit, csak zavartan mosolygott. Az asszony kiment. Egyedül maradtak. Éva fagyosan viselkedett, megzavarhatta a látogatása, még azt sem mondta neki, hogy üljön le. – Nos, egyetlen szavad sincs? Itt vagyok. Mindent el akarok felejteni, szeretlek, hiányzol.

– És Marika, már ráuntál?

– Ez a félreértés. – Megpróbált mosolyogni: – Nekem semmi közöm Marikához. Nem is volt sohasem.

– Miért hazudsz? Őt vártad akkor, neki sütötted a húst, engem pedig kidobtál.

Sokáig tartott, míg el tudta hitetni Évával, hogy igazat beszél.

Örült, amikor látta, hogy az asszony megenyhült. Végtelen szomorúság ült az arcára. Neki úgy tűnt, hogy nagyon bánja a történteket.

– Bocsáss meg – mondta.

– Hiszen itt vagyok.

A vacsoránál már jókedvűek voltak. Anyósa láthatóan boldog volt, hogy kibékültek, kedves volt mindkettőjükhöz. Mindenről beszéltek, csak arról nem, hogy mi lesz ezután. Éva elmondta, hogy egy tervezőintézetben dolgozik, a dokumentációs osztályon, esténként pedig műszaki rajzolást tanul; azt tervezi, hogy beiratkozik a villamossági technikumba, esti hallgatónak. Jól érzi magát, a munkatársai kedvesek, szereti a munkáját.

Ő szorongással hallgatta Éva beszámolóját, és egész este azon tűnődött, hogy van-e valakije. Azután erre is sor került.

– Senkim sincs – mondta Éva. – Akkor éjjel megundorodtam egy időre sok mindentől. Nemcsak kívül égett a bőr az arcomon, úgy éreztem, elég bennem minden. Én nem vagyok prostituált alkat, az pedig prostitúció volt, hiszen semmi közöm sem volt ahhoz a kölyökhöz. Nem tudom, voltál-e már olyan helyzetben, amikor úgy érezted, hogy külön él a tested a lelkedtől, mindkettő mást akar, és te tehetetlen vagy. Érzed, tudod, hogy az, amit a tested csinál, valahol mélységesen undorító, és ha kívülről tudnád szemlélni a veled történteket, megutálnád magad.

Olyan forrón és odaadóan szerették egymást, mint soha azelőtt. És még mindig nem beszéltek a másnapról, és ő nagyon örült, hogy nem beszéltek róla. Úgy érezte, hogy csak ölelni, csókolni, szeretni szabad azokban a percekben. De hát eljött az idő, amikor kérdezni kellett és válaszolni. Ő kezdte el. Magához ölelte Évát.

– Velem jössz?

– Nagyon szeretlek, de nem megyek vissza, nem akarom, hogy katona maradj.

– Éva, kedvesem, próbáljuk megérteni egymást. Találjunk olyan megoldást…

– Ne folytasd… – Sírni kezdett. – Szenvedek nélküled, nagyon szenvedek, de ha visszatérnék oda, végem lenne. Ha háború lenne, és elvinnének katonának, nem szólnék egy szót sem. Várnék rád. De én nem akarok békében várni.

– És ha megpróbálom felhelyeztetni magam Pestre?

Éva sokáig hallgatott.

– Helyeztesd fel magad.

Hajnal felé, amikor csomagolt, Éva megkérdezte:

– Mi lett a fiúval?

– Nincs vele semmi, illetve – mondta mosolyogva –, a jóisten megbüntette. Szilveszterkor alaposan megverték.

– Kik?

– Huligánok.

Éva gyanakodva nézett rá.

– Te veretted meg?

– Én? Tulajdonképpen mit képzelsz rólam? Ha nem tudnád, közlöm veled, hogy nem vagyok se gyáva, se aljas. Nem mondom, sokszor felmerült bennem, hogy bosszút állok rajta valamilyen formában, de nem tettem.

– Nagyon megverték?

– Hát jól elbántak vele. Igaz, hogy hatan vagy hányan voltak…

Ahogy idáig ért gondolataiban, hirtelen sajnálni kezdte Endrét, és szorongással gondolt rá.

Hátranézett. Bakos éppen az ablakot csavarta fel.

– Rossz volt a levegő – magyarázta a hadnagynak. Szőke haját hátrasimította.

– Mi újság maguknál, hadnagy elvtárs? – kérdezte Lontai.

– Semmi különös. A héten leszerelnek a tartalékos tisztek, egy kicsit fellélegzünk.

– Péter a tartalékos tiszti tanfolyam parancsnoka – magyarázta Bakos.

– Hát ez szép. Hogy sikerült a tanfolyam?

– Meglepően jó kádereket kaptunk. Igaz, a hallgatók többsége hivatásos tiszt volt ötvenhatig. Egy-két esettől eltekintve, a fegyelemmel sem volt baj.

– Hogyan fogadták a vietnami eseményeket?

– Őszinte felháborodással. Csak azt nem értik, hogy a szocialista tábor miért tűri az amik pimaszkodását.

Miklós összeráncolta a homlokát.

– Sokan nem értik.

– Őszintén szólva én sem értem – mondta Kovács.

Miklós Bakosra nézett.

– Még nem magyaráztátok meg a helyzetet?

– Most kaptam a tájékoztatást én is. A héten taggyűléseket tartunk. De félek, hogy nehezen fogják megérteni az emberek. Tudod, hogy hányan jelentkeztek önkéntesnek az ezrednél?

– Nem tudom.

– A sorállomány hetven százaléka.

– Ez rácáfol azokra – mondta Bakos –, akik már eltemették a fiatalságot.

– Varjas Endre nem jelentkezett?

– Nem. Nem lelkesedik a katonaságért – mondta Kovács. – Furcsa ember.

– Ez különös – mondta Bakos.

– Mire gondol?

– Nem értem az apját. Olyan vonalasan ír a regényeiben, a saját gyermekét pedig nem tudja megnevelni. Tegnap azt hallottam a minisztériumban, hogy a lánya otthagyta. Állítólag összeköltözött egy öreg palival. Nem mondom, jó nő, a múltkor, amikor lehoztad őt, jól megnéztem. Öregségemre én is elfogadnék egy olyan jó kiállású lányt.

Miklós mosolygott.

– Te párttitkár vagy, és a lányokat nézed?

– Hűséget fogadtam, de nem vakságot.

– Hűség… Erről jut eszembe, hamarosan én is örök hűséget fogadok.

– Megnősülsz?

– Azt hiszem, igen.

– És kit veszel el?

– Varjas Géza lányát.

A csodálkozó Bakos láttán, hozzáfűzte: – Ezután, ha úgy fogod nézni őt, kiverem a szemed.

Veszprém egyik éttermében reggeliztek. Bakos félrevonta Kovácsot.

– Na, mit intéztél, fiú?

– Semmit. Szereljek le, azt kéri.

– És?

– Őrnagy elvtárs leszerelne?

– Én nem. Igaz, tőlem ilyet sohasem kért az asszony. És miben maradtatok?

– Semmiben. Szeretjük egymást, de egyikünk sem enged.

– Beszéljek vele? Akarod?

– Nem hiszem, hogy eredménye lenne.

– Nem értem – tűnődött hangosan az őrnagy –, értelmes, okos nő…

– Az. De nem tud és nem akar vidéken élni. Hát ez van. – Megigazította a szemüvegét. – Mit csináljak?

– Nagyon szereted?

– Nagyon. Ha Pesten szolgálnék, belenyugodna…

– Pesten… – Bakos megvakarta a tarkóját… – Pesten nincs szükség katonára. Legalábbis hadnagyra. Nagyon ki vagy borulva?

– Nem mindegy nekem.

– Figyelj rám, Péter. Írj az asszonynak, kérj tőle egy kis türelmet. Megpróbálok csinálni valamit.

A kocsiban Miklós megkérdezte Kovácsot:

– Hogy hívják azt a tizedest, aki állítólag Varjast megverette?

– Böglyös Lőrinc. Nem hiszem, hogy bármi köze lenne a fiú megveretéséhez.

– Rásó nem beszélt veled? – kérdezte Bakos a hadnagytól.

– Nem beszéltünk.

– Valami köze volt hozzá. Rásó valami nyomra bukkant. Márpedig ha ő elkap egy használható szálat, azt nem engedi.

– Csalódnék, ha bebizonyosodna, hogy Böglyösnek köze volt az ügyhöz. Nem vettem észre eddig, hogy alattomos lenne.

– Valami nekem nem tetszik – mondta Miklós. – Beszélgettem Varjassal, amikor a kórházban feküdt. Elmondta, hogy a szilveszteri táncmulatságon megsértette a tizedest.

– Ezt elmondta Rásónak is – bólintott Bakos.

– Miért nem rendelte kihallgatásra a fiút a tizedes? – elmélkedett Miklós. – Ez szerintem arra vall, hogy Böglyösnek van valami takargatnivalója.

– És az nem lehetséges, hogy nem akart kellemetlenséget okozni neki? – kérdezte Kovács.

– Lehetséges, de nekem akkor sem tetszik ez a magatartás – mondta Miklós. Aztán elmesélte a Zsókával történteket. – Ne haragudjon, hadnagy elvtárs, ez már nem keménység, hanem rosszindulat. A néphadseregben nem fordulhat elő, hogy ne engedjük elbúcsúzni egymástól a testvéreket. A katona nem fegyenc.

Kovácsnak eszébe jutott, hogy milyen parancsot adott annak idején Böglyösnek.

– Megtiltottam, hogy Varjassal kivételezzenek – mondta –, lehet, hogy ezért történt.

– Nem tudom, helyes-e, hogy ennyire védi a tizedest –mondta Miklós.

– Lehet, hogy nem helyes, de én még nem győződtem meg Böglyös bűnösségéről. Varjassal eddig nem volt különleges probléma, de van a magatartásában valami furcsa, szokatlan.

– Végrehajtja a parancsokat? – kérdezte Miklós.

– Azzal nincs baj…

– Akkor hát mi a baj? – vágott közbe az alezredes.

– A parancsot sokféleképpen lehet végrehajtani – vitatkozott a hadnagy, pedig úgy érezte, hogy ostobaságot csinál. Az alezredes hamarosan Varjas sógora lesz, természetes, hogy védi a fiút. De igazságérzete nem hagyta nyugodni. – Varjas undorral teszi. Én többször megpróbáltam közelebb kerülni hozzá, de nem sikerült. Tekintetéből láttam, hogy nemcsak lenézi, de meg is veti a hivatásos katonákat. Valószínűleg, hogy Böglyössel szemben is hasonlóan viselkedik, a tizedest pedig sérti ez a magatartás.

– A fiúnak előítélete van a hadsereggel szemben. Nekem megmondta. – Miklós az ölébe tette a sapkáját. – De nyílt, becsületes ember, akivel érdemes foglalkozni. Alkatilag, azt hiszem, az a típus, akire csakis szép szóval és emberi melegséggel lehet hatni.

Bakos eddig csendben hallgatta a beszélgetést, de most közbeszólt:

– Ne haragudj, Miklós, de a hadsereg nem lánynevelő intézet. Azt mégsem kívánhatod, hogy minden egyes bevonulónak a lelki nyavalyájával törődjünk? Mi az isten baja van a Varjas-féle fickóknak? Az, hogy gyerekkoruktól kezdve elkényeztették őket A Varjas család annyit kapott és kap a társadalomtól anyagiakban és erkölcsiekben, amennyit száz átlagcsalád sem kap. Akkor hát joggal elvárhatjuk, hogy teljesítsék a társadalommal szembeni kötelességüket. Mit várjunk azoktól a kiskatonáktól, akiknek a családja nehéz helyzetbe kerül a bevonulásuk miatt?

– Azt hiszem, félreértjük egymást – mondta Miklós. – Ti most azt hiszitek, hogy én protekciót akarok szerezni Varjasnak. Nem erről van szó. Én komolyan veszem azt a tanítást, hogy az ember a legnagyobb érték. Ha másvalakinél lennének hasonló problémák, akkor is felemelném a szavam.

Bakos bólintott.

– Majd megnézem közelebbről ezt a Varjas-féle ügyet.

A hadosztályparancsnoki szemle jól sikerült. Zágon vezérőrnagy meg volt elégedve a látottakkal, megdicsérte az ezredet. Endréék azonban hiába csinosították ki a körletet, a szemlét tartó tisztek hozzájuk már nem mentek fel. Miklós ebéd után alkalmat keresett arra, hogy Endrével beszéljen. Legszívesebben elhívta volna Bakost is magával, de a párttitkár nem mozdulhatott a vezérőrnagy mellől. Így Kovácsot kérte meg, hogy legyen jelen a beszélgetésnél.

A hadnagy behívatta Varjast. Miklós úgy látta, hogy a fiú lesoványodott, arca csomósabbnak tűnt, sötét szeme pedig mintha megnagyobbodott volna. Nagyon nehezen indult meg a beszélgetés, mert Endre a szokványos kérdésekre kurta, tömör válaszokat adott.

– Van valami kívánsága? – kérdezte Miklós.

– Szeretnék leszerelni.

Arca mosolytalan volt, tekintete fagyos. Miklós úgy érezte, hogy igaza van Kovácsnak: Endre nehéz eset, ez a komor, elzárkózó magatartás bosszantó. Figyelmen kívül hagyta a válaszát.

– Volt a városban?

– Nem voltam.

– Mivel tölti a szabad idejét.

– Nincs szabad időm.

– Hogyhogy nincs?

– Nem tudom. Mióta a törzsben vagyok, éjfél előtt még nem kerültem ágyba.

– És a többiek?

– Ők sem.

– De hát miért?

– Sok a munka.

– Akkor rosszul szervezik.

– Nem mi szervezzük. Mi csak végrehajtjuk a parancsokat.

Kovács csodálkozva hallgatta a beszélgetést. Engedélyt kért az alezredestől, hogy kérdezzen. Miklós bólintott, és cigarettára gyújtott. Egyre kedvetlenebb lett.

– Éjfél előtt nem kerülnek ágyba?

Endre furcsán nézett a hadnagyra. Úgy kérdezi, mintha nem tudná – gondolta.

– Jelentem, nem.

– Minden katonának jár a szabad idő – mondta. – Nem értem, hogy miért nem élnek vele.

Endre úgy érezte, hogy gúnyt űznek belőle. Elnézett a hadnagy feje felett és hallgatott. – Miért nem válaszol? – kérdezte Miklós.

– Jelentem, erre nem tudok válaszolni.

– Miért nem?

– A katonának, ha nem vét a fegyelem ellen, jár a kimenő, az eltávozás és a szabadság is. Tudtommal új év óta közülünk senki sem volt a laktanyán kívül.

– Mert nem kérték… – mondta Kovács.

Miklós úgy érezte, hogy nem szabad folytatni ezt a beszélgetést, mert akaratán kívül kellemetlen helyzetbe hozza a hadnagyot. Elküldte hát Endrét, aztán Kovácshoz fordult.

– Láthatta, hogy ez nem rokoni beszélgetés volt.

– Láttam és éreztem is.

– Nem szeretném, ha félreértene – mondta –, de meg kell mondanom, érzésem szerint valami itt nincs rendben. Nekem feltűnt volna, hogy az emberek három hónapja nem kértek kimenőt vagy eltávozást. Aztán a szabad idő… Vagy azt nem szokták ellenőrizni, hogy a harcosoknak biztosítják-e az előírt szabad időt? Azt hiszem, nem ártana, ha utánanézne, hogy mi történt itt.

Kovács nem válaszolt. Lelkifurdalást érzett, és igazat adott az alezredesnek. Be kell látnia, hogy hibát követett el. Minden figyelmét arra összpontosította, hogy a tanfolyam jól sikerüljön, közben a törzs legénységéről elfelejtkezett. A fiúkat rábízta Martsa őrmesterre és Böglyösre. Esténként nyugodtan feküdt le, mert a körlet naponta ragyogott a tisztaságtól, a tantermek és az irodák melegek, jól fűtöttek voltak, ment minden a maga útján. A reggeli kihallgatásokon rendszeresen tíz-tizenöt tartalékos tiszt kért eltávozást vagy szabadságot, s talán ezért nem tűnt fel neki, hogy a fiúk nem kértek kimenőt sohasem.

Megígérte Miklósnak, hogy utána fog nézni a dolgoknak, és az eredményről beszámol.

Késő délután nem ment haza, hanem összehívta a fiúkat a hálóterembe. Csak az ügyeletes nem volt jelen. Martsa őrmester szokása szerint mosolygott, Böglyös kába tekintettel meredt maga elé.

– Helyezzék magukat kényelembe – mondta –, vegyék úgy, hogy most a klubhelyiségben vagyunk. És szeretném, ha őszintén beszélgetnénk egymással. – Nem kerülte el a figyelmét, hogy a fiúk csodálkozva néztek egymásra. Valóban csodálkoztak, mert január óta ez volt az első eset, hogy Kovács bejött hozzájuk. Tehát valami történt, gondolták. Többen Endrére néztek, mivel tudták, hogy ebéd után behívták őt Kovácshoz. Látták az alezredest is, így hát Miklós látogatását és Endrével folytatott beszélgetésüket összefüggésbe hozták ezzel a gyűléssel. Böglyös is erre gondolt. „Panaszkodott, a fejemet teszem rá, hogy panaszkodott.” Valaki megkérdezte, hogy rágyújthatnak-e; Kovács megengedte, s pillanatokon belül füstcsíkok terjengtek a nyitott ablak felé.

– Kik voltak január óta kimenőn? – kérdezte. Csend. – Eltávozáson? – Senki sem nyújtotta fel a karját. – Szabadságon? – A csend mélyült. – Szeretném tudni – folytatta Kovács –, hogy miért nem.

A fiúk egymásra néztek. Mindegyik arra várt, hogy a másik szólaljon meg. De nem akadt jelentkező, és ez nem tetszett a hadnagynak. Tapasztalatból tudta, hogy a hallgatás nemcsak a bizalmatlanságot bizonyítja, hanem azt is, hogy mögötte problémák húzódnak meg. Biztatni kezdte a fiúkat, de azok csendesen cigarettáztak, ám nagyon jól látta, hogy az arcok és a tekintetek komorak, elgondolkozóak. Tehát nemcsak Varjas bizalmatlan – gondolta –, hanem a többiek is. Végre Stolcz Anti bátorságot vett. Zavartan, körülményesen megszólalt.

– Beszélhetek őszintén?

– Természetesen.

– És… – Böglyösre nézett, megvakarta a tarkóját –, és nem lesz következménye? Vagyis, ha bírálunk, nem az fog történni, hogy még rosszabb dolgunk lesz?

– Rossz dolguk van?

Anti körülnézett, aztán megvonta a vállát.

– Csak a magam nevében beszélhetek. Nekem, úgy érzem, nagyon rossz dolgom van.

– Folytassa.

– Hadnagy elvtárs, Polláckot leszámítva, heten vagyunk. Naponta két fiú van szolgálatban, vagyis egy héten tizennégy szolgálat van. Ez azt jelenti, hogy egy-egy ember hetenként kétszer ad szolgálatot. Január óta nem láttam tévé-közvetítést, nem olvastam egyetlen könyvet sem, jószerint még arra sem jutott idő, hogy a kantinba lemenjek. Három kilót fogytam, és nagyon fáradt vagyok. Nem tudom, miért van ez így, de így van. Hajnaltól éjfélig dolgozunk. Takarodó után sokszor négyszer is fel kell mosnunk a körletet.

Keresztes közbeszólt.

– Akkor is, ha az tiszta.

Megoldódtak a nyelvek, és Kovács egyre kellemetlenebbül érezte magát. De Martsa is tátogott a csodálkozástól. Lassacskán kibontakozott a hadnagy előtt a világos, áttekinthető kép. A tisztaság, a rend és a fegyelem öncélúvá vált, és ő mindezt nem vette észre. Az nem derült ki, hogy Böglyös milyen szándéktól sarkallva követte el a túlkapásokat, mert a fiúk nem említették a tizedes nevét, panaszaikkal nem őt vették célba, talán azért nem, mert jelen volt. Kovácsnak vigyáznia kellett, nehogy lejárassa a tizedes tekintélyét, és azt sem akarta, hogy a felelősséget elhárítsa magától. Ha vissza akarja nyerni a fiúk bizalmát, ha azt akarja, hogy a fagyos hangulat feloldódjon, a komor tekintetek átmelegedjenek, akkor most meg kell ragadnia ezt az alkalmat. Fiatal volt még nagyon, alig idősebb ezeknél a fiúknál, tudta, hogy az őszinte beszéddel szót lehet velük érteni.

– Fiúk – mondta komolyan és őszintén –, súlyos hibák történtek, és ezekért elsősorban én vagyok a felelős. A szabad idő maguknak is jár, takarodókor maguknak is le kell feküdniök, s joguk van arra is, hogy időnként kimenjenek a városba vagy hazalátogassanak. Ígérem, hogy a hibákat ki fogom küszöbölni. Azt kérem maguktól, hogy bízzanak bennem.

A megbeszélés után behívta Böglyöst és Martsát az irodába. Nem kiabált velük, nem szidalmazta őket. Csendesen, elgondolkodva beszélt. Megismételte mindazt, amit a felelősségről mondott.

– Hibát követtünk el. Nem gondolok arra, hogy mindez kitolásból történt. A feladatokat úgy kell megszervezni, hogy parancskihirdetés után a fiúk rendelkezzenek az idejükkel. Magam fogom ellenőrizni, hogy ez megtörténik-e.

A fiúk körülállták a szobában Endrét. – Klassz vagy – mondták neki, ezt ügyesen csináltad. A faterodnak írtál? Ki volt az az alezredes? Nem is tudtuk, hogy ilyen jó fej vagy.

Endre szabadkozott. Nem csinált ő semmit az égvilágon. Nem írt az apjának sem. Kérdezték, és ő felelt.

– Mit szerénykedsz? – korholta Anti. – Böglyös megérdemli, hogy elkapják.

– Befűtöttél neki – mondta a vörös hajú Polláck. – Azt hiszed, én nem tudom?

–Mit tudsz?

– Öregem, engem nem lehet átverni. Mondtam én az ürgének, hogy ne kezdjen ki veled, mert ő húzza a rövidebbet. Tegnap Rásó magához hívatta…

– Böglyöst?

– Öt. Kiborulva jött vissza.

– Na, kopj le, Piroska – mondta Endre –, és fejezzük be a témát.

Félrevonult, és a nyitott ablakon át kibámult a város felé. Anti odament hozzá.

– Tényleg nem te szóltál?

– Már te is hülye vagy? Nem látod, hogy megjátsszák magukat? – Antira nézett. A fiú szemüvege csillogott. – Most odabent röhögnek rajtunk. Te el tudod képzelni, hogy Kovács semmit sem tudott? Mert én nem. Azt hiszed, az a bunkó merne szórakozni velünk a saját szakállára?

– Lehet, hogy igazad van – mondta Anti –, de én úgy látom, hogy Kovács őszintén beszélt.

– Színészkedett.

– Honnan veszed?

– Játszott ez már filmen is. A felesége főiskolás volt, a filmgyárban ismerkedtek meg. Egyébként van egy fogadásom, hogy semmi sem fog megváltozni. Minden marad a régiben.

– Nem hiszem. Kovács őszintén beszélt.

– Reggel szabadságot fogok kérni. Három napot. Fogadjunk, hogy nem kapok.

– Miben akarsz fogadni?

– Egy százasban.

Fogadtak.

Lombos bekapcsolta a zsebrádióját. A fiúk elcsendesedtek, hallgatták a híreket. A bemondó hosszan beszélt a vietnami helyzetről.

Antalfi megszólalt.

– A kormány bejelentette, ha a vietnamiak kérik, az önkénteseknek megengedik, hogy elmenjenek. Srácok, mi nem jelentkezünk?

– Én már jelentkeztem – mondta a hosszú lábú Keresztes.

– Mikor? – kérdezte Anti.

– Ma délben. A KISZ-titkárnál. Az ezredből eddig kétszázan jelentkeztek.

A rádió most az árvízvédelmi kormánybiztos rendelkezéseit ismertette.

– Még csak egy árvíz hiányzik – mondta Anti –, más semmi. – Keresztesre nézett. – Te elmégy Vietnamba, mi pedig a gátakra. Ha súlyosodik a helyzet, bevetnek minket is.

„Legalább levegőn leszek – gondolta Endre lehunyt szemmel. Kétszázan jelentkeztek. Biztosan megagitálták őket.”

– Keresztes, neked szólt valaki, hogy jelentkezz? – kérdezte féloldalt fordulva, hogy lássa a fiút.

– Nem szólt senki.

– Akkor miért jelentkeztél?

– Mert rühellem az amikat. Olyan pimaszok, mint a legyek. Hát mi az úristent akarnak Vietnamban? Azok a szerencsétlenek negyvenöt óta szenvednek.

Böglyös lépett a szobába. Megállt, megdörzsölte a homlokát, aztán levette a sapkáját.

– Keresztes, Czerkó, mossák fel a folyosót. Nyomás! De úgy siessenek, hogy a takarodókor az ágyban legyenek.

– Na, mit mondtam? – kérdezte Endre Antitól. De halkan, hogy Böglyös ne hallja.

A két fiú felállt, öltözködni kezdett. Böglyös Endrére nézett.

– Aztán ha nagyon hideg a víz, írják meg a minisztériumba. Jelentsék, hogy Böglyös kiszúrt magukkal.

A fiúk szó nélkül eltávoztak. Böglyös körülhordta a tekintetét a többieken, aztán Antalfit, Hunyát és Antit is kiküldte, hogy takarítsák ki a nagy előadótermet. Ketten maradtak a hálóteremben, Endre és a tizedes.

– Figyeljen rám, Varjas – mondta halkan, gyűlölettel a hangjában, és lassan közeledett a fiúhoz. – Ha azt hiszi, hogy engem megijeszthet, akkor téved.

– Nem ijesztgetem én magát.

– Rám szabadíthatja a minisztériumot, az összes alezredesével együtt, én akkor sem fogom kinyalni a seggét. Érti? Mert én nem ijedek meg magától meg az alezredes barátjától.

Endrét elöntötte az indulat.

– Nem fél? Annyira fél tőlem, hogy hat brigantit szabadított rám. Azt hiszi, én nem tudom? Alattomos, gyáva fickó maga. Visszaél a vacak csillagjaival. Ha civilben lennénk, megtanítanám magát a becsületre.

– Leszünk mi még civilben, Varjas.

– Maga akkor is csak bandába verődve lesz bátor. Most pedig hagyjon békén, mert unom magát.

– Azt tudom. Az ilyen úri kölyköknek büdös a proliszag. Mercedesszel futkározni, bugyibálokon kakaskodni, azt igen. Szónokolni, a kutya istenit, hogy építsük az országot, melózzunk, azt tudnak maguk, de amikor maguknak is dolgozni kell, egyből összecsinálják a nadrágjukat, és szaladgálnak fűhöz-fához.

Endre elfordult, és leült az ágya szélére. Nem figyelt a tizedesre, dúdolni kezdett egy táncdalt, ujjaival az ütemet dobolta a combján.

Böglyös agyát elöntötte a vér, és szó nélkül kiment a szobából. Lement a kantinba, felhajtott két üveg sört. A sarokban észrevette Sárdit, és odament hozzá. A százados rossz hangulatban volt, mert nem hívták meg a közös vacsorára, amit a vezérőrnagy tiszteletére rendeztek. Ez még inkább megerősítette benne azt a nyugtalanító érzést, hogy nemcsak az ezredparancsnokság ejtette őt, hanem a Politikai Főcsoportfőnökség is. Lontai még kezet sem fogott vele, azt sem kérdezte, hogy mi újság, persze, őrá már nincs szükség. Akik ötvenhatban nem inogtak meg, azoknak nem kell udvarolni. De Lontainak megmondja a véleményét; meg ám, az hétszentség. A karhatalomban így édes komám, meg úgy édes komám, Sárdi Pista, öreg harcos, most már úgy dobta eléje az „üdvözöllek, Sárdi elvtárs” köszöntést, mint az ebnek a csontot.

– Na, mi van, Lőrinc – kérdezte a tizedest, és kezet fogott vele. Böglyös megvonta a vállát, a sörösüveget meg a poharat a pultszerű asztalra tette.

– Igazam lett – mondta. – Nem hitte el a százados elvtárs, hogy elkapnak, ha nem kivételezek Varjassal.

– Elkaptak?

– De el ám. Így néz ki a demokrácia a valóságban.

– Ki kapott el?

– Kovács. Varjas panaszkodott Lontai alezredesnek. Délután beszéltem vele. A hadnagy elvtárs meg összecsinálta magát egyből.

– És most begyulladtál?

– Nem én. Meg is mondtam a srácnak.

– Na, isten, isten. – Sárdi felemelte a poharát, koccintottak. – Majd beszélek Lontaival. Te csak végezd a dolgodat. Esküszöm, a legközelebbi nagy taggyűlésen bepörkölök Bakoséknak. Legalább a hadseregben szüntessék be a szocialista összeköttetést.

Egymás után ürültek a sörösüvegek.

– Nézd, édesapám, én politikai ember vagyok, ismersz. Földiek vagyunk. Ha nem szeretném annyira az igazságot, én már őrnagy lennék. De nem tudom tartani a pofámat. Ami a szívemen, az a számon, Lőrinc. Értesz engem? Én kimondom azt, amit gondolok. Egyszer már ezért egy rendfokozattal lefokoztak. De én akkor sem húzom be a farkamat. Értesz engem, az istenfáját! Szervusz, Lőrinc, szervusz – a szája mellé loccsantotta az italt, de nem törődött vele. – Én, Lőrinc, szeretem ezt az országot. Szeretem, az istenfáját. Mert én magyar ember vagyok. Te is az vagy. Téged is szeretlek, meg az apádat is, mert az is magyar ember. Pusztai ember. Értesz engem? Én mondom neked, hogy ott szúrtuk el, amikor azt mondtuk, hogy fel kell szabadítani az asszonyokat, mert az asszony szüljön, nevelje jó prolinak a gyereket, érted? Jó kis harcos prolinak, és ne dolgozzon. Fizessenek meg minket, hogy tisztességgel eltarthassuk az asszonyt meg a családot. Tudod, mi a baj, Lőrinc? Az a baj, hogy a magyar gyerekeknek nincsen anyjuk, az istenfáját. Csak bölcsődéjük van meg óvodájuk, de anyjuk, az nincs…

– Így van, százados elvtárs. Szent igaz, de mennem kell… Jöjjön maga is…

– Igazad van, menjünk. Ne félj, komám. Én majd beszélek azzal a Lontaival. Beszélek vele…

Kibotorkáltak a kantinból, az udvaron egy pillanatra megálltak. Meleg tavaszi este volt. A langyos déli szél rátapadt az arcukra. A tiszti étkezde ablakaiból fény ömlött a virágágyakra. Bentről vidám nevetés hallatszott.

Sárdi megcsikorgatta a fogát, nehéz öklével a levegőbe csapott.

– Nem kellek nekik… Nem kellek…

Böglyös csodálkozva nézett a százados eltorzult arcába.

Endre másnap reggel három nap szabadságot kért, és maga sem hitte el, amikor megkapta. Kovács a szokásoktól eltérően nem kérdezte meg, hogy mire kell a szabadság. Bólintott és továbblépett.

A fiú leplezett örömmel sietett a raktárba, kikérte kimenő ruháját.

– Pestre? – kérdezte Martsa őrmester.

– Oda.

– Megkapta a táviratát, tisztelt Varjas úr?

– Jelentem, nem.

– Engedelmével, Varjas uram, Czerkó Misi nyomdász-legényt felnégyeltetem, és tetemét a károgó hollóknak szóratom. Tetszik látni, ilyen napos tizedesei vannak a hadseregnek. Szíveskedjék elkérni tőle a táviratot.

Varjas Géza táviratozott.

„Ma este író-olvasó találkozó lesz Kövesden. Várlak. Apád.”

Összehajtotta a táviratot, és öltözködni kezdett. „Ha így alakult a dolog – gondolta –, holnap reggel utazom Pestre. Biztosan a Mercivel jön. Annyi hasznom lesz, hogy nem kell vonatoznom. Most pedig kimegyek a városba, és estig lógok.”

Látta, hogy a fiúk irigykedve néztek rá. Ezen nem csodálkozott, hiszen hónapok óta ők sem voltak odahaza. De hát erről nem ő tehet.

A lágy arcú Hunya nem is hagyta megjegyzés nélkül. A termet mosta fel éppen, amikor megtudta, hogy Endre szabadságot kapott. Felegyenesedett, marokra fogta a felmosórongyot.

– Ezt ügyesen megbundáztad – mondta. – Sajnos, nekem nincsen alezredes ismerősöm.

Endre a rongyból csöpögő vizet nézte.

– Nem bundáztam ki semmit – mondta. – Csak kipróbáltam, hogy mennyit ér egy hadnagy ígérete.

– Nekem dumálsz? – Hunya rosszindulatúan nevetett. – Én biztosan nem kaptam volna szabadságot. Még kimenőt sem.

A hosszú lábú Keresztes az ablaküveget tisztította. Hátrafordult, és dühösen nézett a szőke Hunyára.

– Mit hőzöngsz? Meg sem próbáltad, hogy kimenőt kérj, és jártatod a pofádat.

Endre felöltözött, és Stolcz Antit kereste.

– Nem tudod, hol van?

– A lőtérre mentek Lombossal – mondta Polláck.

– Üdvözlöm, mondd meg neki majd. – Becsukta a szekrényét. – Ha nem jönnék vissza, minden cuccomat végrendeletileg ráhagyom.

– Leszerelsz?

– Fenét, csak tréfálok.

Polláck komoly arccal ránézett. Rövidre nyírt haja mintha lángolt volna.

– Nem szoktál te tréfálni.

– Szabadságra megy, és még ne is tréfáljon? – Keresztes leugrott az ablakpárkányról, és hozzájuk lépett. – Te misimackó – mondta nevetve Pollácknak –, add át Varjasnak a pesti pipik névsorát, ő majd behajtja az adókat helyetted. Ugye, megteszed, Varjas?

– Ha nagyon szépen megkér.

– Terád nem bíznám még az ellenségem lányát se – mondta a vörös hajú fiú. – Azzal a szomorú ábrázatoddal hamar megszédíted a jércéket. Fogadjunk, hogy még a szövegedet is ismerem. Recepted: .szerencsétlen sorsüldözött vagyok. Nincsen sem apám, sem anyám… – Hirtelen elhallgatott, eszébe jutott, hogy Endre édesanyja nemrégen halt meg. Zavartan bocsánatot kért, és visszament az irodába.

Endre amikor kilépett a kapun, egy pillanatra megállt, arcát a reggeli napnak feszítette, mélyet lélegzett. Csak most érezte igazán, hogy szabadságot kapott.

Marikát a nagyszünetben magához hívatta Dóczi. A tanáriban a többiek sokat sejtetően egymásra néztek. Csutorás Amália sovány, lapos felsőtestét az asztal lapjára feszítette, átsúgott a vele szemben ülő Virág Zsigmondnak, aki kopott, pecsétes kabátját tisztogatta.

– Bele van habarodva egészen…

– Öreg ember, nem vén ember, Amália nagysád – mondta selypítve az ötvenéves, kopaszodó Virág Zsigmond, és a mellette ülő Mocsár Balázsnéra nézett. – Igazam van, Annácska?

A nyugdíjazását váró Anna néni felemelte a fejét, ősz haján tovább siklottak a fénypászmák. Ráncos bőre kisimult.

– Mit mondott, Zsigmond?

A fizika tanára fejcsóválva meredt a kopott kabátra.

– Öreg ember, nem vén ember, mondtam én. De megfogalmazhatnám úgy is, Annácska, hogy a vén kecske is megnyalja a sót.

– És ezt miért mondja nekem, Zsigmond kérem?

Amália magyarázni kezdett.

– Te nem vetted észre, Anna néni? Dóczi és a pintyőke…

– Ugyan már, kedvesem – mondta rosszallóan Anna néni, és cigarettára gyújtott. – Miért bántjátok azt az aranyos gyereket.

– Gyerek, cö, cö… – mondta gúnyosan Amália. – Én igen, én gyerek voltam húszéves koromban. Te is az voltál, Annácska, de ő – fejével az igazgató szobája felé intett. – Egy gyerek nem lakik egyedül a város szélén, egy magányos házban, hanem az édesanyjával vagy a rokonainál. Azt tesz, amit akar. Ki tudja, hogy mit csinál odahaza? És miért randevúzik Csongár elvtárssal? És Csongár elvtárs miért nem velem vagy Magdussal randevúzik. Csongár elvtárs, amíg ez a gyerek nem tanított itt, miért nem látogatta meg egyszer is az iskolát? Most meg hetenként jön.

– Hátba maga miatt jár ide? – mondta mosolyogva Virág Zsigmond. – A férfiak ravaszok, Amália, én is, amikor szerelmes lettem az én aranyos asszonykámba, nem neki kezdtem udvarolni, hanem a barátnőjének. Mert nem mertem feltárni az érzelmeimet az én aranyoskámnak…

Magdi felnevetett.

– De aztán csak feltárta, Zsigmond. És az eredmény nyolc aranyoska gyerekecske. Jó lesz vigyázni magadra, Amál, mert Csongárban ugyancsak lobog az önérzet.

Marika az ilyen háta mögött folytatott beszélgetésekről mit sem tudott, hiszen kollégái megértőek voltak, s joggal gondolhatta, hogy szeretik őt. A legutóbbi levelében is örömmel írt anyjának erről: „Sokat dolgozom, de boldog vagyok, munkámnak látszatja van, és úgy érzem, nemcsak a gyerekek szeretnek, hanem a társaim is.”

Tulajdonképpen szerették is a maguk módján, s ez volt az a ritka eset, amikor az irigység nem párosult a gyűlölettel. Hogy mit irigyeltek a vidám, lelkes kislánytól, azt talán ők sem tudták volna megmondani. Önzetlenül és igazán csak Anna néni szerette, egyedül ő nem irigyelt tőle semmit, nyilván azért, mert a nyugdíjaztatását váró, fáradt, idős asszony elég bölcs volt ahhoz, hogy tudomásul vegye az élet törvényszerűségeit. De Csutorás Amália mindent irigyelt a lánytól: a haját, az arcát, szemét, formás melleit, remek alakját, a rátapadó éhes férfiszemeket, azt a képességét, ahogy szót tudott érteni az emberekkel, ahogy meg tudta szerettetni magát.

Amália csak egy embert szeretett: Virág Zsigmondot, a kövér, ötvenéves fizikatanárt, aki hat évvel ezelőtt ismertette meg vele a szerelmet. Virág feleségét, az „aranyos asszonykát”, a nyolc gyermek világrahozatala kiszikkasztotta, s láthatóan hálás volt, hogy férje nem ragaszkodik házastársi kötelességének teljesítéséhez. Amáliát elkápráztatta az áradó szerelem, hűséges és odaadó lett, mindent elkövetett, hogy melegen tartsa Virág Zsigmond szerelmét. Évekig nem féltékenykedett, amikor azonban Marika megjelent a tantestületben, és észrevette Virág Zsigmond érdeklődő pillantásait, amellyel a csinos és jó alakú kislány mozdulatait figyelte, felébredt benne a féltékenység ördöge. Csak akkor nyugodott meg egy kissé, amikor Virág Zsigmond közölte vele, hogy neki igazán nem tetszik a lány, és nem is szereti őt. A tantestület másik három tagja, Furulyás Gizi, Makray Vince és Csillag Mátyásné közönyösek voltak a többiekkel szemben, külön csoportot képeztek, s a hivatalos tevékenységen kívül nem érintkeztek velük. Marika hamarosan észrevette a tantestület megosztottságát, és mindent elkövetett, hogy az egymással szemben állókat kibékítse. Dóczi csak mosolygott a kislány erőlködésén. Biztatta is őt.

– Helyes, kisangyal, csináljuk csak, próbálkozzunk, hátha neked sikerül kibékítened a tüzet a vízzel.

– Sikerülni fog, igazgató elvtárs. Meg tetszik látni, hogy sikerülni fog.

Most, hogy a lány ott ült vele szemben, éppoly szeretettel nézett rá, mint azelőtt, de Marikának úgy tűnt, hogy tekintete nem olyan derűs, mint máskor. Bizonyára az esti író-olvasó találkozó sikere miatt aggódik.

– Nos, kisangyal, hogyan állnak a dolgok? – kérdezte Dóczi.

– Minden rendben van. Tetszett beszélni Balló elvtárssal?

– Beszéltem.

– És Varjas elvtársat elvisszük a Pipacsba?

– Hát erőszakkal nem. Mindenesetre megmondjuk neki, hogy az elvtársak várják, találkozni akarnak vele. Majd meglátjuk, hogy Géza barátunk mit válaszol.

A nyitott ablakon át behallatszott az udvaron játszó gyerekek éktelen lármája.

– Balló elvtárs nem panaszkodott? – kérdezte a lány, és behúzta a függönyt.

– Miért panaszkodott volna?

– Mert kipakoltam.

Dóczi kicsit kihúzta magát, sovány nyakán lötyögött az ing. Megtömködte a pipáját.

– Pedig Balló nem szereti, ha okítják.

– Hát nem tehették volna más napra annak a nyomorult kocsmának a megnyitását? A kultúrának mindig a duhajkodással kell versenyeznie? És egyáltalán nem helyes, hogy a tanács elnöke nem jön el az író-olvasó találkozóra!

– Varjas megvan nélküle is. A szállodában a szobát lefoglalta?

– Mindent elintéztem. Ne tessék izgulni. Meg tetszik látni, hogy tömve lesz a terem. Én ötre megyek a szállóba, és ott fogom megvárni Varjas elvtársat. – Egy pillanatra elhallgatott, mintha a légy zümmögését figyelné, aztán azt mondta: – Arra gondoltam, hogy Varjas elvtárs fiát ki kellett volna kérni a laktanyából.

– Ez előbb is eszünkbe juthatott volna – mondta pöfékelve az igazgató, és szemében megint fellángolt az aggódás.

Marika az órájára nézett és felállt.

– Mennem kell, mindjárt becsöngetnek.

– Várjon egy percre – mondta Dóczi zavartan, és pipáját kivéve a szájából, ő is felállt. Halkan köhintett. – Marikám, isten látja lelkemet, én nem akarok beleszólni magánügyeibe, s ha most mégis kérdezek valamit, ne vegye illetéktelen beavatkozásnak. Azért nem az, mert én egy kicsit a lányomnak tekintem magát. Mi van Csongár és maga között?

A lányt váratlanul érte a kérdés. „Tehát nem az író-olvasó találkozóért aggódik, hanem értem.” Ez az aggódás nagyon jólesett neki, egészen meghatódott. Ötvenhat óta apa nélkül nevelkedett, s most úgy érezte, hogy Dócziban apjára talált, szereti őt, aggódik érte. Örült annak a felismerésnek, hogy végre van valaki, akivel őszintén beszélhet, feltárhatja lelkét, beszélhet vágyairól. Boldog, kiegyensúlyozott volt az élete, de hiányzott az a barát vagy barátnő, akivel meghitten elbeszélgethetett volna, megosztva vele apró titkait.

– Csongár és köztem? – kérdezte. – Hogy mi van közöttünk? Semmi. Illetve Csongár mindenféle ajánlatot tesz. Tessék elhinni, én menekülök előle, nem adok neki találkát, de leselkedik utánam. Én már nemegyszer megmondtam neki, hogy hagyjon békén. Csak nevet rajtam. Múltkor azt mondta, hogyha egy férfi nagyon akar egy nőt, s ha van kitartása, előbb-utóbb megkapja.

– Beszéljek vele?

– Ahogy az igazgató elvtárs gondolja.

– Ez megnyugtat, angyalkám. Kellene melléd egy tisztességes fiatalember, aki megvédene az efféle alakok tolakodásától. Nincs udvarlód?

– Nincs. De nem is kell. Elárulhatok valamit?

– Bennem megbízhatsz.

– Én olyan szerelmes vagyok, mint egy… mint egy nem is tudom, micsoda. És amíg őt szeretem, más férfi nem érdekel. – Csillogott a szeme, arca kipirosodott.

– Hűha!… Ez aztán meglepetés, kisangyal. Én azt hittem, hogy a mi kislányunk józan, megfontolt. Lám csak, kiderül, hogy a józan külső rajongó, romantikus lelket takar.

– Nem vagyok romantikus. Szerelmes vagyok. Az egészben az a legviccesebb, hogy neki fogalma sincs róla, hogy szeretem.

– Ez bizony romantika.

– Azt sem bánom, ha az.

– Idevalósi?

– Pesti. De itt van a városban. Varjas Endre. Igazgató elvtársnak meg merem mondani. Senki más nem tudja.

Csengettek. A lány szempillája idegesen megrebbent. Zavart mosollyal nézett a hajlott hátú igazgatóra, aki eltűnődve eregette a füstöt a pipájából.

– Ugye, ez kettőnk titka marad?

– Az marad, Marikám. Titok.

A gyerekek ösztönösen megérezték, hogy a tanító néni nem figyel rájuk, arra sem, amit mondanak, és arra sem, amit csinálnak. Komoly, elgondolkodó arccal sétált a padok között, és ez szokatlan volt, mert a tanító néni eddig mindig kedvesen mosolygott. Sugdolóztak, nevetgéltek, de Marika mindebből nem vett észre semmit, gépiesen diktálta a tollbamondás szövegét, gondolatai azonban másutt jártak. Talán butaságot követett el, amikor elmondta titkát Dóczinak. De el kellett már mondani valakinek, mert hónapok óta nyomta a lelkét. „Romantikus vagyok. Nem bánom. Inkább az legyek, mint cinikus. Buta, falusi liba vagy – vitatkozott magában –, a romantika legalább olyan káros, mint a cinizmus. De miért romantika az, hogy megszerettem Endrét? Más lányok rajongva szeretik a színészeket, én őt szeretem. És nem a fényképe láttán szerettem meg. Ismerem, beszéltem vele. Tehát az én szerelmem reális, akit szeretek, elérhető közelségben van.

Alig várta már, hogy vége legyen az órájának. Szeretett volna egyedül lenni a gondolataival. Nehezen telt el a délelőtt, s amikor a tanítás végét jelző csengő megszólalt, nagyot sóhajtva állt fel.

Meleg tavaszi nap volt, az áttetszően kék égen egyetlen felhőt sem látott. A poros, járda nélküli úton elhúztak mellette az iskolából kitóduló gyerekek, szaladó lábuk nyomán felcsapott a por.

Letért az egyik mellékútra, ami enyhén emelkedve, a fenyvesekkel borított dombhátra vezetett. Nem akart most emberekkel találkozni, arra számított, hogy a csend és a magány eloszlatja egyre fokozódó nyugtalanságát. Az utca teljesen kihalt volt, a házak udvarain sem volt élet, a lakók vagy ebédeltek, vagy a földeken dolgoztak.

Lihegve érkezett a dombtetőre, s megállt a fenyves szélső fájánál. A távolban a laktanyaépületek lapos tetejei izzottak az erős napsütésben, a mértani pontossággal parkoló harckocsik innen a távolból gyerekjátékoknak tűntek, s az udvaron mozgó alakok olyan parányiaknak, mint a futkározó hangyák. A laktanya kapujától a városka felé vezető betonút ezüstösen csillogott.

Jobbra a megáradt Kövesd-patak két oldalán teherautók sorakoztak és lassan mozgó emberek. Erősítették a gátakat. A folyócska jobb oldalán már feltört a talajvíz, száz és száz holdat árasztott el, a fák és a bokrok mintha a víz tetején úsztak volna. Távolabb a termelőszövetkezet nagy kiterjedésű baromfitelepe látszott. Aztán a városka fele nézett. Csak a magasabb épületeket és a házak tetejét látta, meg a templomtornyot.

Ha Endre megszeretné őt – tűnődött –, vajon szívesen lakna ebben a kisvárosban? Miért ne? Ha két ember igazán szereti egymást, teljesen mindegy, hogy hol laknak. Ez a vidék meg igazán kedves, hangulatos. A Kövesdben fürödni, halászni lehet, a közeli hegyekben remek kirándulásra alkalmas hely van, ha valaki vadászni akar, kedvére teheti, van itt szarvas, még vaddisznó is bőven. De nem bánná, ha Endre nem szeretne vadászni. Elnevette magát. „Bolond, vidéki liba vagy, Sipos Marika. Ostoba, romantikus lány. Meg kell komolyodnod. Az ősszel egyetemre mégy, a tanulás majd kijózanít. Hetenként Győrbe kell utaznod konzultálni, vizsgázni meg Pécsre, nem marad idő az ábrándozásra. Választanod kell a helybeli fiúk közül valakit, s el kell felejtened az álmokat. Rendben van, de addig álmodozom. Nem ártok ezzel senkinek.”

A fenyves szélén vezető csapáson ment. „Benézek a könyvtárba még, aztán hazamegyek. Pihenek egy keveset, kicsinosítom magam, és besétálok a városba.”

Endrével a könyvtár előtt találkozott. Zavarában még köszönni is elfelejtett.

– Már nem ismer meg, ugye? – kérdezte a fiú.

– Megismerem, persze hogy megismerem. Csak nem akar beiratkozni a könyvtárba?

– Szívesen, ha magától kölcsönözhetnék könyveket – mondta vidáman Endre, és levette a sapkáját a fejéről. – Az a vén ember, aki most bent van, nagyon mogorva. Hova megy?

– Ide jöttem. A könyvtárba. Tulajdonképpen én vagyok a könyvtáros, Lajos bácsi csak kisegít.

– Itt is marad?

– Nem maradok. Csak benézek egy pillanatra. Megvár?

– Természetesen.

Olyan közvetlenül beszélgettek egymással, mintha csak tegnap váltak volna el egymástól. A fiú barátságos magatartása eloszlatta a lány zavarát. Endre, ahogy Marika felment a lépcsőkön, figyelmesen megnézte formás lábait. Magában elismerően füttyentett. A lány csinossága egyébként is meghökkentette, nappali világosságnál egészen másként festett, mint lámpafénynél. Arcát barnára festette a tavaszi nap, rövidre nyírt homokszín haja fénylett, csodálkozó, dióbarna szemében aranysárga fények lobbantak.

Cigarettára gyújtott, és türelmesen várt. „Ha ráérne – gondolta –, eltölthetnénk együtt a délutánt.” Megfordult. A könyvtár ablakába kifüggesztett plakátot böngészte.

„Író-olvasó találkozó Varjas Géza Kossuth-díjas íróval, este hat órakor a Petőfi Művelődési Házban. Azt hiszem, én nem fogok részt venni ezen a találkozón. Majd megvárom apámat a szállodában. Jó volna tudni, mikor érkezik.”

– Már itt is vagyok – mondta a lány, és ügyesen leugrott a lépcsőről. Világoskék pulóverje mögött megremegtek a mellei.

„Nem csinos, szép” – állapította meg a fiú.

– Szabadságon van?

– Három napot kaptam. Pestre akartam utazni, de apám táviratozott, hogy ma este itt lesz. Hol van az a Petőfi Művelődési Ház?

– A volt gazdakör. A templommal szemben.

– Itt, Ördögháton?

– Igen. Ezt a találkozót mi rendezzük, ördöghátiak. Én vagyok a főszervező.

– Akkor tudja, hogy apám mikor érkezik.

– Öt és fél hat között várom öt a szállóban. Eljön?

– Elmegyek. És addig mit csinál?

– Hazamegyek, megebédelek, megfürdöm, aztán bemegyek a szállóba.

A fiú arcáról lehervadt a kedves mosoly.

– Kár – mondta. – Azt hittem, együtt tölthetjük a délutánt. El akartam csalni.

– Hova?

– A várba. Még nem láttam. Szerettem volna, ha megmutatja.

– Már ebédelt?

– Még nem. De alaposan megreggeliztem, nem vagyok éhes.

– Szívesen meghívom ebédre.

– Van itt étterem?

– Hozzám. Igaz, tegnap este főztem, de megehető, és kettőnknek elég lesz.

– Mit fog szólni az édesanyja?

– Már elfelejtette, hogy egyedül lakom? Nos?

– És a szomszédok? Megszólják, ha meglátnának magánál. Vidéken mások a szokások, mint Pesten.

– Mások. De engem nem érdekelnek a szomszédok. Magamnak tartozom felelősséggel, nem a szomszédoknak. De ha magát zavarja, hát bemehetünk úgy is a házba, hogy ne lássanak meg.

Megvonta a vállát.

– Hát nem bánom.

Elindultak ismét a fenyves felé. Lassan lépkedtek. Marika elmagyarázta, hogy a házuk a város szélén van, a fenyvesen keresztül vezet egy út a temetőhöz. – A kertem a fenyves széléig húzódik, ott is van egy bejárat. Ilyenkor, tavasszal, mindig ezen az úton járok. Kicsit messzebb van, de nincs por, és nagyon jó a levegő.

Amikor felértek a Dombhátra, Endre meglátta a nagy kiterjedésű belvizeket. Megállt.

– Mint egy tó.

A lány is a napfénytől csillogó víztükröt nézte.

– Sokba kerül nekünk ez a szép látvány – mondta. – Nemcsak a legelő került víz alá, hanem a téesz szántóföldjei is. A Kövesd meg egyre árad. – A folyó felé mutatott. – Nézze, akár a hangyák. Így megy ez már harmadik napja.

Jól látható volt a dömperek és a teherautók hosszú sora. Földet szállítottak a töltés mindkét oldalán.

– Mikor volt itt árvíz utoljára?

– Az igazgatónk szerint a harmincas évek elején. Akkor a víz a templom kerítéséig húzódott.

– Pedig az elég magasan fekszik – mondta Endre tekintetével követve a lány előrenyújtott kezét. – Cigarettára gyújtott. – Azt olvastam, hogy a Duna árad. Pesten lezárták az alsó rakpartot.

– Menjünk – mondta a lány, és továbblépett. – Maguk hol laknak?

– Pasaréten. Szép hely. Bár én nem szeretem, mert nagyon párás a levegője. Járt már Pesten?

– Ott születtem, de gyerekkorom óta itt élek vidéken. Azóta persze voltam néhányszor odafenn. A nagyanyáméknál.

– Szeret vidéken lakni?

– Megszoktam. A megszokás pedig sokszor erősebb kötelék, mint a szeretet.

Az erdei úton mély csend kísérte őket. Amikor elhallgattak, csak lépteik neszét hallották, a száradt tűlevelek finom zizegését. Endrének úgy tűnt, hogy szőnyegen járnak. Hűvös nyugalom áradt szét benne, s kimondhatatlanul jól érezte magát, az örömnek valami egészen új, ismeretlen érzése hullámzott benne. Szépnek talált mindent, a fákat, a zöldellő cserjéket, a sütkérező gyíkot az avar alól kilátszó szikladarabon, a lombok között átszűrődő fényhasábokat.

– Érdekes – mondta –, most úgy érzem magam, mintha nagyon régen ismerném magát, mintha évek óta barátok lennénk.

– Én azt hittem, hogy maga régen elfelejtett.

– Nem felejtettem el. Ellenkezőleg. Egy kicsit fájt, hogy meg sem látogatott a kórházban.

– Már nem találtam ott.

– Keresett?

– Persze hogy kerestem.

– És miért nem írt?

Marika oldalról a fiúra nézett. A tekintetét szerette volna elkapni, de Endre, mintha a lépteit számolta volna, a lába elé bámult.

– Írtam. Nem is egyszer.

– Nem kaptam meg.

– Nem küldtem el a leveleket.

– Miért nem?

– Nem mertem. Nem akartam.

– Akkor miért írt?

– Muszáj volt. Úgy éreztem, írnom kell.

– És mit csinált a levelekkel?

– Eltettem.

– Elolvashatom?

– Majd… talán odaadom egyszer…

– Mikor?

– Nem tudom. Lehet, hogy soha.

– Mitől függ?

A lány hallgatott egy sort, majd azt mondta:

– Nemsokára hazaérünk.

– Nem válaszolt.

– Tudom. Nem akarok válaszolni.

A fiú el akarta dobni a cigaretta végét, de a lány hirtelen mozdulattal megragadta a karját.

– Ne… A talpán oltsa el. Könnyen felgyullad a fenyves.

Endre engedelmeskedett. Elnyomta a cipője talpán a parazsat.

– Szeretnék bocsánatot kérni – mondta, és megérintette a lány karját.

Marika ránézett, homlokán ráncba futott a bőre.

– Bocsánatot kérni? Miért?

– Mert meggyanúsítottam. Nem emlékszik?

– Nem tudom, mire gondol.

– Azt mondtam, hogy maga Kovács hadnagy szeretője.

– Ja, igen. Emlékszem. És most honnan tudja, hogy nem vagyok az?

– Kovács mondta.

– És ha hazudott?

– Maga is mondta, hogy nem az.

– De nekem nem hitte el. Kovácsnak miért hisz? Ez nem vall következetes logikára.

– Belátom. De tudom, hogy nem az. Kovács nem hazudott. Nem hazudhatott.

– És ha mégis hazudott? Ha én mégis Kovács szeretője lettem volna?

– Kicsit fájna.

– Az, hogy a szeretője voltam, vagy az, hogy Péter hazudott.

– Azt hiszem, ez is, az is.

A lány töprengve nézett rá.

– Nem értem. Miért okozna fájdalmat magának az, hogy egy lényegében ismeretlen lány a hadnagyának a szeretője-e vagy sem?

– Erre én nem akarok válaszolni.

– Egy-egy.

– Az. De remélem, eljön az az idő, amikor a felelet nélkül maradt kérdésekre válaszolnunk kell. Amikor akarunk válaszolni.

– Gondolja, hogy eljön az az idő?

– Nagyon szeretném. Magán múlik.

Ritkulni kezdtek a fák, a távolban még látszottak a dombok oldalán megbúvó házak cserepes tetejei.

– Mindjárt megérkezünk – mondta a lány. Néhány lépés után váratlanul azt kérdezte: – Nem lehetséges, hogy mi már találkoztunk egymással valamikor nagyon régen?

– Ha van újraszületés, akkor biztos, hogy találkoztunk előző életünkben. Lehet, hogy testvérek voltunk. De hát ennek kicsi a valószínűsége, mert sajnos, nincs újraszületés, és lélekvándorlás sincs. Anyám temetése óta sokszor gondolok a halálra.

– Én sohasem gondolok rá. Nagyon szeretek élni. Egyszer gimiben az egyik osztálytársam öngyilkos lett.

– Miért?

– Szerelmes volt. Kollégiumban laktunk. Klára volt köztünk a legszebb. Már harmadikos korában tagja volt a tornász válogatottnak. Megszeretett egy fiatal erdőmérnököt. A fiú azt mondta, feleségül veszi, ha leérettségizett. Klára hamarosan az övé lett. Ezt csak én tudtam. Nagyon boldog volt. És ami a legérdekesebb, azóta sokkal jobban tanult. Néhány hónap múlva – ez tavasz táján történt – a mérnök közölte vele, meggondolta magát, nem veszi feleségül. Kérte Klárát, hogy váljanak el békében egymástól, ahogy ezt értelmes emberek teszik. Klári hazajött, nem sírt, nem szólt egy szót sem, felment a harmadik emeletre, és gyertyában kiugrott az ablakon.

– Meghalt?

– Nem halt meg. Örök életére nyomorék lett. Tolókocsihoz bilincselve haláláig. Szörnyű látvány. Csodálatosan szép arc, és teljesen összetört, szétroncsolt alsótest.

– Fantasztikus.

– Én sohasem lennék szerelemből öngyilkos. Nem azért, mert gyáva vagyok. Hanem azért, mert a halál semmit sem old meg. De ha nagyon szeretek valakit, azért talán meg tudnék halni.

– Ez ellentmondás.

– Miért volna az? Nem azért halok meg, mert a fiú elhagyott… Na, már itt is vagyunk.

Endre csodálkozva megállt a gondozott kert láttán.

– Ez az én birodalmam – mondta büszkén a lány.

Keresztülmentek a szőlővel befuttatott lugason, és megálltak az üvegezett veranda ajtajánál. A lány kulcsot vett elő a táskájából.

– Maga gondozza a kertet?

– Én, de olykor Lajos bácsi is segít. A gyümölcsfákat ő ápolja, permetezi, nyesegeti. A virágokat én gondozom. Jöjjön.

Endre, amíg a lány megterített, és az ebédet melegítette, úgy-ahogy körülnézett az ízlésesen berendezett lakásban, aztán a függönyt kicsit félrehúzva kinézett a kertbe.

Elefántcsonttorony – gondolta. – Itt aztán el lehet bújni a kíváncsiskodók elől. – A kertet két oldalról magas kőkerítés zárta el és hatalmas orgonabokrok, melyeknek ágai a kerítés fölé nőttek. A szomszéd házból nem láthattak át, és az utcáról sem bámészkodhattak be a kíváncsiskodók. Talán csak a fenyves felől, de onnan is csak a kapunál, mert a sűrű élősövény kerítés itt is magasra nőtt.

– Nem fél itt lakni egyedül? – kérdezte Endre és hátrafordult. – Legalább kutyát tartana.

A lány a levesestálat az asztal közepére tette.

– Nem félek. Szeretnek az emberek. Legyen szíves, üljön az asztalhoz. Nem tudom, ízlik-e majd?

Csendesen, megilletődve ettek, látszott rajtuk, hogy zavarban vannak.

– Szedjen még – biztatta Marika a fiút, de Endre csak a fejét rázta, nagyon jóllakottnak érezte magát. – Látja, útközben vehettünk volna sört vagy bort.

– Jó lesz a víz is. Nem szeretem az alkoholt. – Vizet töltött a kancsóból a poharakba, és mosolyogva azt mondta: – Egészségünkre. Nekem nem szabad alkoholt innom, mert elgyengülök. Nem fizikailag, hanem lelkileg. Ha egy kicsit mámoros vagyok, megfájdul a fejem, és nagyon szerencsétlennek érzem magam, olyannyira, hogy sírni volna kedvem. Gyűlölöm magamban ezt a lágyságot. Dekadencia.

– Inkább kötekedő szeretne lenni? Utálom a kötekedő embereket. Általában nem szeretem a részegeket.

Marika kivitte az edényeket a konyhába, és mosogatni kezdett. Endre utánament, és cigarettára gyújtott.

– Segítsek?

– Ugyan már!

– Remekül értek a törülgetéshez.

– Nem férfi kezébe való a törlőruha.

– Ezt megírhatná a honvédelmi miniszternek – mondta Endre, és leült a sámlira, hátát a falnak támasztotta, és nézte a lányt. A napfény rávetődött homokszín hajára, és ahogy hajlongott, mozgott, hol a nyakára csúszott, hol pedig barnára sült arcára.

„Nagyon tudnám szeretni – gondolta Endre. Eléldegélnénk ebben a csendes kis vityillóban. Tulajdonképpen most az lenne az értelmes dolog, ha fölállnék, hátulról magamhoz szorítanám, megcsókolnám a nyakszirtjét, az aranyosan fénylő pihéket, aztán karjaimba venném, és bevinném a pamlagra.”

– Miért hallgat? – kérdezte a lány, és a fiúra nézett.

– Nem szeretek sokat beszélni.

– A gondolatait pedig nem szívesen árulja el, ugye?

– Általában nem. Az ember tulajdonképpen azért szabad, mert gondolkodik. Mindenét elvehetik, csak a gondolatait nem. Megcsonkíthatnak, bilincsbe verhetnek, de a gondolataimat nem vehetik el tőlem.

– Ez sem igaz – mondta a lány, és a kezében levő tányért az asztalra tette. – Az ember gondolatai nem függetlenek a világtól. Arra is volt már példa, hogy az emberek gondolatait is megnyomorították. És az sem lehet, hogy a gondolatainkat örökké magunkba zárjuk. A gondolat sem bírja elviselni a társtalanságot. Ezt az édesapja írta valamelyik könyvében. Azt hiszem, igaza van. Egy hosszú fejtegetést írt a gondolat dialektikájáról. Ötször el kellett olvasnom, míg megértettem. A művészet – írta apja –, nem más, mint a formába zárt gondolat társkeresése. Egy nagy művészi alkotás addig él, ameddig a benne megfogalmazott gondolat társakra talál. A gondolat halála a társtalanság. Az ember azért él, mert gondolkodik, és azért gondolkodik, hogy éljen. Jól megtanultam?

– Jeles – mondta Endre. – Magával nem szívesen vitatkoznék. Úgy látom, filozofikus alkat. Nemigen szeretem, ha nők filozofálnak.

– Én nem filozofálok – mondta a lány, és kiöntötte a mosogatóvizet. – Nem szeretek az egyszerű ügyekből mesterségesen bonyolult ügyeket csinálni. Számomra az élet tulajdonképpen nagyon egyszerű – megtörölte a kezét, és az asztalnak támaszkodott. – Tudom, hogy nem vagyok a legszebb, a legokosabb. Tudom, hogy nincsenek csodák, tudom, hogy az álmodozás és az élet adta lehetőségek nincsenek összhangban, álmodozni tehát bizonyos határok között érdemes. Ezek a határok pedig a realitások. Tudomásul veszem, hogy nem minden fiatal lány élhet Pesten. Az életünk törvénye szerint a lányok többségének vidéken kell élnie, ez realitás. Ha tehát nem akarok boldogtalan lenni, nem álmodozom a pesti életről. Itt, vidéken kell megtalálnom a boldogságot. Azt is tudom, hogy kevés a rendkívüli ember. Nem álmodozom tehát arról sem, hogy a férjem rendkívüli ember lesz. Sorolhatnám még a realitásokat, amivel egy mai lánynak – ha nem ostoba – számolnia kell. De nem sorolom tovább, mert szeretnék megfürdeni. Addig pihenjen le, vagy csináljon azt, amit akar.

– Sajnos, azt nem lehet.

– Miért?

– Számtalan akadálya van.

A lány tekintetében fellobbant a gyanakodás.

– Mit szeretne csinálni? – kérdezte.

Endre felállt a sámliról.

– Magának el merem mondani a gondolataimat. Szeretném megcsókolni – mondta, de nem mozdult. – Az előbb, amíg mosogatott, néztem magát, azon tűnődtem, hogy milyen furcsa lány maga. Félelem nélkül beenged a házába, megbízik bennem –, és természetesnek veszi, hogy én is tisztességesen viselkedem. Talán fel sem merült magában, hogy egy katona, aki hónapok óta nem hagyta el a laktanyát, erőszakoskodhatna egy védtelen lánnyal.

– Erre valóban nem gondoltam.

– És arra sem, hogy esetleg kísérletet tegyek… – Elhallgatott.

– Mire?

– Hogy levegyem a lábáról…

– Erre gondoltam – mondta Marika –, de ez olyan dolog, amit minden lánynak vállalnia kell. Minden férfi próbálkozik. Ez is realitás. Anyám világosan megmagyarázott egy-két dolgot. Tudom azt, hogy a férfiak nem azért akarnak találkozni velem, mert éppen unatkoznak. Nem azért akarnak elvinni vacsorázni, mert felesleges pénzük van. És ha én elfogadom, hogy egy férfi néhány alkalommal vacsorát vagy ebédet fizessen nekem, tudnom kell azt is, hogy cserében valamit vár tőlem, valamire számít. Azzal is tisztában kell lennem – mondta anyám –, hogyha felmegyek egy férfi lakására, azzal szavak nélkül is elfogadtam a szerelmi ajánlatát. Tehát ha fel fogok menni magához, nyugodtan, erőszak nélkül megcsókolhat, levetkőztethet, hiszen tudom, hogy miért mentem fel. De ez az én lakásom.

– Magáé hát a vetkőztetés joga – mondta Endre mosolyogva.

– Nem élek ezzel a jogommal. Maga pedig nem él vissza a vendégjoggal.

„Túl józan ez a lány – gondolta Endre, mikor egyedül maradt –, vagy nagyon becsületes, vagy nagyon rafinált. De akármilyen, mindenféleképpen eredeti egyéniség. Persze, bennem van a hiba. Még mindig nem tanultam meg, hogy nem szabad komoly dolgokról beszélgetni azzal a lánnyal, akinél gyors eredményt akarok elérni. De mit tegyek, ha nem értek az udvarláshoz és a lerohanáshoz. Az a bajom, hogy őszinte vagyok. Most azonban nem bánom, úgy érzem, ő nem érdemelné meg, hogy becsapják. Tetszik, és szívesen vagyok vele.”

– Maga nagyon szép – mondta Endre őszinte elismeréssel, amikor a lány felöltözve megjelent az ajtóban.

– Tetszem?

– Nagyon.

– Hát akkor mehetünk – mondta a lány.

– Hova? Még korán van.

– Azt mondta, hogy meg akarja nézni a várat.

Az út a hárs- és fenyőfák között vezetett. Nem meredeken, hanem a dombhajlatokat követve kígyózott a vár felé. Lassan lépkedtek, egy-egy pihenőnél megálltak, és gyönyörködtek a tájban. Marika, akár egy képzett idegenvezető, a vár történetéről mesélt. A Homonnay család birtoka terült el itt, övék volt a sasfészek is. A törökök nem tudták elfoglalni sohasem, lehet, hogy nem is akarták.

Endre megállt, felnézett a tömör bástyafalakra, a kaput védő csonka toronyra. Gyerekkori emlékek jutottak az eszébe. Az a különös izgalom, ami elfogta a vár szó hallatára. Vár! A szó egyet jelentett benne a férfiassággal, a hősiességgel, vitézséggel. Hányszor, de hányszor álmodta magát várvédő végvári vitéznek. Kisiskolás volt, amikor az Egri csillagok-at olvasta. A Szentendrei úti Gorkij-iskolába járt, izgalommal várta, hogy vége legyen a tanításnak. Otthon aztán bekapkodta az ebédet, és uzsgyi, ki a kertbe… Ő volt Bornemissza Gergely, Zsóka pedig a kis Éva, együtt építették homokból meg kőből Eger várát. Hős akart lenni, katona, vitéz, mint Bornemissza Gergely.

– Mire gondol? – kérdezte a lány, és megérintette a karját. Endre cigarettára gyújtott.

– Butaság – legyintett, és a lányba karolva továbbindult. – Arra, hogy gyermekkoromban katona akartam lenni.

– Akkor maga azok közé a kevesek közé tartozik, akiknek gyermekkori álma megvalósult.

– Igen. Megvalósult, a legnagyobb bánatomra. Hát nem különös ez? Mire felnövünk, irtózattal gondolunk álmaink megvalósulására. Időközben valami történt velünk. De mi? Miért tagadom meg mindazt, amiért gyermekkoromban lelkesedtem?

– Én nem tagadtam meg. Tanítónő akartam lenni, kisiskolás korom óta. Az lettem, és boldog vagyok.

– Irigylem magát.

Leültek az egyik bástya mellvédjére. Alattuk mély szakadék tátongott. Innen a magasból csodás kilátás nyílt a városkára és a környező vidékre. A szelíd dombhátakon már zöldellt a vetés, a gabonatáblák egyhangúságát feloldották az erdőségek és a ligetek.

– Nem tűnt fel magának valami? – kérdezte a lány.

Endre hunyorítva fürkészte a tájat.

– Azonkívül, hogy maga egyre jobban tetszik, semmi.

– Egyetlen gyárkéményt sem lát.

– Valóban. Legalább tiszta a levegő.

– Ez igaz, és ez nagyon jó. Csakhogy egyre több fiatal megy el Kövesdről. Az Új Hajnal Téeszben az átlagos életkor negyvenen fölül van.

– Tudja mit – mondta Endre, és átfogta a lány vállát. –Engem most nem érdekelnek a gyárkémények, az Új Hajnal dolgozóinak átlagos életkora, az sem, hogy elmennek-e a fiatalok a városból, vagy maradnak. Engem az érdekel, hogy maga nem ment el, hogy itt van mellettem.

– Udvarolni akar?

– Tulajdonképpen magam sem tudom, hogy mit akarok. Amikor az ebédet készítette, arra gondoltam, hogy fel kellene kapnom, csókolnom kellene, ott, ahol érem, bolondul, felszabadultan.

– És miért nem tette?

– Mert arra gondoltam, maga nem érdemelné meg, hogy becsapják.

– Azt tényleg nem érdemelném meg. Van menyasszonya?

– Nincs.

– De udvarol valakinek.

– Magának, elég sután és eredménytelenül.

– Most nem rólam van szó.

– Volt valakim, de a temetés után szakítottunk. Nagyon szép lány. De nem udvaroltam neki. Udvarlás nélkül volt viszonyunk. Haveri alapon.

– Szerelem nélkül?

– Valahogy úgy. Jól megvoltunk egymással… Azért is volt könnyű a szakítás. Abban a körben, ahol én mozogtam, egyre kevesebb szó esik a szerelemről. Tulajdonképpen csak a testek találkoznak egymással. És mindez nagyon természetesen történik.

– Érdekes életük lehet Pesten.

– Inkább unalmas, mint érdekes.

– A húga is ilyen?

– Nem. Zsóka egészen más. Jó szövege van, de ő sokat vár a szerelemtől. Neki elvei vannak. „A szerelem, Bandus, az ember legszebb, legcsodálatosabb érzése” – utánozta húgát.

– Bandusnak hívják otthon?

– Csak Zsó. Apám huligánnak.

– Maga nem huligán. Szólíthatom Bandusnak én is?

– Ahogyan akar, mondhatja azt is, édesem.

A lány az órájára nézett, majd a város felé, mintha a távolságot becsülné fel. Hajába belekapott a szél, felborzolta, de nem törődött vele, láthatóan jól érezte magát, élvezte a csendet, a meleg tavaszi napsütést, a fiú közelségét.

– Arra gondoltam – kezdte a fiú tétován, és lenézett a mélybe –, hogy nem utazom Pestre.

– Három nap szabadságot kapott.

– Annyit. Magával akarom tölteni a három napot.

– Velem?

– Magával.

– Az annyi, hogy egyedül töltené el. – A lány visszafordította a fejét, homlokából elsimította a haját. – Tulajdonképpen már csak két napja van. Holnap én napközis vagyok délután, holnapután meg a könyvtár… Csak este érek rá.

– Kérjen szabadságot maga is.

– Nem tehetem. Kevesen vagyunk így is.

– Akkor megelégszem az estékkel.

– És mit fog csinálni napközben?

– Magára gondolok majd, és izgatottan várom az estét.

Marika cigarettát kért a fiútól. Rágyújtott, kifújta a füstöt.

– Bandus – mondta halkan, és tekintetét a fiú arcára emelte. – Maga január óta nem volt Pesten. Hiányzik a nő, az a bizonyos félóra, amire maguknak szükségük van.

– Ne legyen ennyire cinikus.

– Ne szóljon közbe. Miért higgyem el, hogy a testemen kívül más is tetszik belőlem? Hiszen nem is ismer? Persze, gyorsan hozzáteszem, egyáltalán nem haragszom magára, arra sem, hogy udvarol, és nem bántam meg semmit, ellenkezőleg, jól érzem magam.

– Hány éves maga?

– Húsz leszek egy év múlva.

– Úgy beszél, mint egy idős, tapasztalt és bizonyos értelemben csalódott nő. Miért hiszi, hogy minden férfi csak „abban” a félórában gondolkodik? Nem tudja elképzelni, hogy én mindennél szívesebben ülök itt maga mellett? Nem azért, mert már szerelmes vagyok magába, hanem azért, mert Zsó-hoz hasonlóan tisztelem a szerelmet mint érzést, és nem vagyok hajlandó devalválni.

– És az a pesti lány?

– Látja, az amolyan félórás ügy volt. De maga nem az, Marika – most szólította először nevén a lányt –, én a hülyék közé tartozom, mert elveim vannak. Én féltem a húgom becsületét, és a lányokban a húgomat nézem. Elég ez magának? Vagy tegyem még hozzá azt is, hogy szeretném megszeretni?

Marika nem szólt semmit, lehajtotta a fejét, és maga elé nézett. Aztán leugrott a mellvédről, és a fiú felé nyújtotta a kezét.

– Menjünk.

Endre megfogta a lány vállát, lassan maga felé fordította, aztán gyengéden felemelte az állát.

– Szeretlek – mondta halkan. – Bízzál bennem.

Lehajolt és megcsókolta.

– Jól utaztál? – kérdezte Endre az apjától, s közben lapos pillantást vetett Markó Bözsire, aki az ajkát festette.

– Remekül – mondta Varjas. – Mit iszik, művésznő?

Bözsi megvonta a vállát.

– Igyunk? Maga is iszik, Géza?

– Elnézést – szólt közbe kicsit elfogódva Marika, és mosolyogva Markó Bözsire nézett. – Én már rendeltem konyakokat. De ha a művésznő mást akar inni…

– Hallod-e, kislány, ne magázz engem, nem vagyok én még csataló… Gyere, drágám, kísérj ki.

Varjas figyelmét nem kerülte el Endre komor tekintete, de elhatározta, hogy nem vesz róla tudomást. Végső soron, nem engedheti meg, hogy gyermekei döntsenek életéről. Még nem agyalágyult. Ereje teljében levő férfi, aki tudja, hogy mit cselekszik.

– Muszáj volt magaddal hoznod? – kérdezte Endre.‘

– Nem volt muszáj – mondta Varjas –, de magammal hoztam, mert szükségem van rá. – Hátrasimította a haját. – Szeretném, ha ma este nem vitatkoznánk felesleges dolgokról – Bözsi nem vitatéma. Feleségül veszem. Szándékomat közöltem az illetékesekkel. Most veled is. Nem azért, hogy a véleményedet kikérjem, csak hogy tudd.

– Remélem, nem kívánod tőlem, hogy mamának szólítsam.

Varjas cigarettára gyújtott. Megvárta, míg a pincér leteszi a poharakat az asztalra és távozik.

– Azt remélem, helyesebben elvárom, hogy rám való tekintettel nem fogod ellenszenvedet éreztetni vele.

– Vele nem – mondta Endre. – Markó Böske nekem levegő. Semmi közöm hozzá. Akkor sem lesz, ha feleségül veszed. Különben te tudod, mit csinálsz.

– Tudom, Bözsi új színt hozott az életembe, új távlatokat nyitott meg előttem. Most tudom csak, hogy mit jelent az alkotás és az élet harmóniája.

– Mit fogsz csinálni tizenöt év múlva? Böske legalább huszonöt évvel fiatalabb nálad.

Varjas meggyőződéssel válaszolt.

– Két ember viszonyát, fiam, nem az határozza meg, hogy mennyi a korkülönbség közöttük.

Endre erre már nem válaszolt, mert meglátta a mosdó felől közeledő nőket. Olyan meghitten csevegtek egymással, mintha évek óta tartó barátság lenne köztük.

– Meglepően tiszta mosdót találtunk – mondta Böske, és a szoknyáját megigazítva leült. – És még mondja valaki azt, hogy a vidék nem tart lépést a fővárossal. – Mindezt kedvesen, természetesen mondta, sértő szándék nélkül, kicsit talán büszkén. Igen, büszkén, mert Markó Böske, az ünnepelt pesti színésznő sohasem tagadta meg vidéki származását, és eltökélt szándéka volt, hogy öreg napjait a szülőfalujában, Szamosváron fogja leélni. Néhány szót váltottak egymás közt a vidéken tapasztalható fejlődésről, aztán Varjas jelt adott az ivásra. Endrének feltűnt, hogy apja magatartása mennyire magabiztos, néha már az önteltség határát súrolja, s a vidéki életről megfogalmazott véleménye szinte kinyilatkoztatásszerűen hatott. Hamarosan észrevette, hogy ennek a magabiztos magatartásnak Bözsiben keresendő a forrása, aki a fiatal diáklányok rajongó áhítatával csüngött Varjas minden szaván, és úgy hallgatta beszédét, mint az igazhivő valamely próféta jövendölését.

Marika ezzel szemben pillanatok alatt a szívébe zárta mindkettőjüket; nem csoda, hiszen a fiatal lány a vidéki élet szerelmese volt, mindaz, amit Varjas és Böske pestiek létére kijelentettek, többek között azt, hogy a magyar jövő biztosítéka a vidék, a magyar nemzeti múlt és hagyomány őrizője a vidéki ember – csak megerősítette őt hitében, itt kell élnie, ennek a mostohának tűnő életnek a vállalása számára küldetés, elhivatottság.

– Bocsánat, Varjas elvtárs, meg kellene beszélnünk a programot, mert lassan indulnunk kell. Az igazgató elvtárs már biztosan iz-gatott.

– Helyes, kislány, beszéljük meg.

Marika cigarettára gyújtott. Mikor körülhordta a tekintetét a presszóban, jól látta, hogy a legtöbb asztalnál sustorognak, őket nézik, bizonyára felismerték a művésznőt, akinek egyik filmjét most is játsszák a Vörös Május moziban.

– Úgy gondoltam, hogy Dóczi igazgató üdvözli az elvtársat, tart egy rövid ismertetőt Varjas elvtárs pályafutásáról, helyéről és szerepéről a mai magyar irodalomban.

– Helyes, de csak röviden.

– Az olvasóktól összegyűjtöttem néhány kérdést – kinyitotta a táskáját, és elővett egy összehajtogatott papírt, amire a kérdéseket felírta –, s ha meg tetszik engedni, átadom. – Varjas elvette a papírt, szemüvegét az orrára illesztette. – Ezenkívül még tesznek fel kérdéseket, úgy gondolom.

– Nézzük csak – mondta Varjas, és hátradőlve böngészni kezdte az írást.

Ebben a hátradőlésben is volt valami szokatlan, idegenszerű vonás. Endrének az volt az érzése, hogy az apja szerepet játszik, valahol mögöttük a kamerák lesik a megörökítésre váró mozdulatokat, a rendező pedig az utasításait kiabálja: „Úgy viselkedj, hogy a mozdulataidból megérthesse a néző, te valaki vagy. Érted? Valaki, nem egy átlagember, hanem valaki… Ez már a Bözsi hatása – gondolta. – Anyám mindig azt mondta, hogy az igazi művész szerény, árnyékként meghúzódik az alkotása mögött.

– Érdekes, izgalmas kérdések – mondta Varjas, és továbbadta a papírt Böskének. – Meg akarja nézni, kedvesem?

A művésznő dús haján bronzosan csillant a lámpafény, ahogy előrehajolt, szép vonalú nyaka ívként megfeszült.

– Fizessünk és induljunk – mondta Varjas, és intett a pincérnek.

– Tessék csak hagyni – mondta a lány –, én majd mindent elintézek.

– Csak nem a maga pénzéből akarja kifizetni, kislány?

– Varjas elvtársék most a mi vendégeink.

Felállt, és könnyed léptekkel a pincér elé sietett.

– Csinos kislány – Varjas a távozó Marika után nézett. –Ezért még én is beverettem volna a fejemet.

– A maga fejére szükség van, Géza – mondta Böske, és összehajtogatta a papírt. – Nemcsak csinos, hanem meglepően értelmes is.

– Endre csak értelmes lényeket tűr meg maga mellett. Igaz, fiam?

A fiú megvonta a vállát.

– Mi van Zsókával? – kérdezte.

– Éli a világát és pimaszkodik.

– Veled?

– Velem is, másokkal is.

– Biztosan megérdemlitek – mondta Endre. – Zsóka igazságtalanul senkit sem bánt.

– Várjuk meg a végét – mondta Varjas, és hátrasimította a haját.

Marika jött vissza.

– Indulhatunk.

Endre vezetett. A lányt maga mellé ültette, hogy mutassa az utat. Közben hátra-hátrafordulva magyarázott Varjasnak. Balló elvtárs elnézést kér, de nem vehet részt az író-olvasó találkozón, mert ma avatják fel a földművesszövetkezet újonnan épült falatozóját. Ellenben azt kéri, hogy a találkozó után Varjas elvtársék vegyenek részt az avatóünnepségen.

Endre nem értette, hogy miért kell egy falatozó megnyitását megünnepelni.

– Maga is ott lesz? – kérdezte a lányt, és hirtelen rosszkedve lett, amikor Marika azt mondta, hogy ott kell lennie.

– Miért nem más napra tették a megnyitó ünnepséget? – kérdezte Varjas, és arra gondolt, hogy emiatt nyilván kevesen lesznek a Művelődési Házban.

Tévedett. Megelégedéssel állapította meg, hogy várakozáson felül sokan jöttek el, idősek és fiatalok egyaránt. Dóczi az ölelkezés után nagy örömmel újságolta, hogy a tervtől eltérően a találkozót a nagyteremben kell megtartani.

Endre Böskével félrehúzódva figyelte a nyüzsgést, ami körülfogta apját. Marika el-eltűnt, izgatottan rendelkezett, ellenőrzött, kávét főzetett. Dóczi a Művelődési Ház igazgatói irodájában bemutatta Varjasnak a tantestület tagjait. Endre látta, hogy apjának nagyon jólesik az érdeklődés, a helyzethez illő komolysággal bólogatott, majd töprengőn felelt a hozzá intézett kérdésekre.

– Ezt magyarázom az apádnak – súgta Böske az ablakmélyedésbe húzódva, a fiú mellé.

– Mit? – kérdezte a fiú, és keresztbe fonta karját a mellén.

– Hogy szeretik őt az emberek, és ez a fontos. Nem pedig az, hogy néhány hivatalos tagnak mi a véleménye róla.

Endre elgondolkodva kavargatta a kávét.

– Összeházasodtok? – kérdezte halkan a színésznőt.

Böske szép vonalú arcát lehajtotta, hosszú szempillái beárnyékolták a szeme alatt a bőrét.

– Szerinted nem kellene összeházasodnunk? – ujjai között alig észrevehetően megremegett az ócska, alumínium kanálka. – Szeretnék veled beszélni, komolyan.

– Hallgatlak.

– Ez a szituáció most nem alkalmas a beszélgetésre.

– Máskor nem nagyon lesz rá alkalmunk.

Varjas rájuk nevetett egy pillanatra, aztán feje megint eltűnt a kíváncsiskodók gyűrűjében.

– Tudod, mit – mondta Böske –, azt mondom apádnak, hogy fáj a fejem, és itt maradunk. Vagy te meg akarod hallgatni őt?

– Azt hiszem, ehhez ő sem ragaszkodik.

A színésznő Varjashoz ment. Félrehívta, és halkan beszélgetett vele. A zömök ember zsebre dugott kézzel állt, figyelmesen hallgatta a vörös hajú nőt, akit most hirtelen körülálltak rajongói, és aláírásokat kértek tőle.

„Azt hiszem – mondta magában Endre –, ezt sem igen fogja magával vinni máskor. Apám nem szereti a konkurrenciát. Márpedig népszerűségben nem versenyezhet vele. Talán örült is, hogy nem lesz jelen a találkozón.”

Varjas és kísérete kiment a szobából.

– Maga nem jön? – kérdezte Marika hátrafordulva, és arcán csalódás látszott.

– Már sokszor hallottam apámat, az előadás után találkozunk.

– Menj csak, bogaram – mondta Böske –, majd én vigyázok erre a kiskatonára. – Mosolygott, pedig közel sem volt olyan vidám, mint amilyennek mutatta magát. Endre ezt azonnal látta, ahogy egyedül maradtak. Az egyik fotelre mutatott.

– Parancsolj, foglalj helyet – mondta.

A színésznő leült, megigazította a szoknyáját.

– Arra kérlek, Endre, ne udvariaskodjunk. Én nagyon őszinte leszek, ezt kérem tőled is.

– Én mindig őszinte vagyok, ha hagyják, hogy az legyek.

Az előadóteremből ütemes taps hallatszott be. Endre a fiatal színésznőt nézte, aki nem pózolt, nem játszotta meg magát, hanem természetesen viselkedett. Endre valójában tisztelte a lányt, mert – bár a gyárban sok mindent suttogtak szerelmi dolgairól – ő sohasem tapasztalt viselkedésében kivetnivalót. Szerény volt ott is, nem rendezett hisztériás jeleneteket, előzékeny, udvarias volt, nem engedte, hogy szemtelenkedjenek vele. Endre kellemes, baráti viszonyban volt vele sokáig, csak azután kerülte el, amikor megtudta, hogy az apja szeretője.

– Mit gondolsz, mennyi a havi jövedelmem? – kérdezte Böske.

– Nem tudom, de miért fontos ez?

– Fontos. Nos?

– Fogalmam sincs.

– Számolj. A gázsim a színházban, ehhez tedd hozzá a film-, televízió-, szinkron-, rádiószerepléseimet. Az ORI-t és a haknikat nem is számítom.

– Mennyit kapsz a színházban?

– Háromezret.

– Akkor jóval tízen felül keresel.

– Jóval, bizony. És ha rámennék a pénzre, a húszat is megkereshetném. Most március van, decemberig három filmem van, mindegyik harminc-harmincöt napos. Azt hiszem, világos, apádat nem a pénzéért szeretem. Ezért nem kellene hozzá mennem. Jól berendezett lakásom van, és neked elárulom, jelentős összeggel rendelkezem. – Meggyújtotta a cigarettáját, idegesen kifújta a füstöt, keze remegett. – Ha pénzre mennék, ha csak szerető akarnék lenni, válogathatnék a pénzes külföldiek között.

– Elég sok szeretőd volt.

– Sokkal kevesebb, mint gondolnád. Mondd csak, mit tudsz te rólam egyáltalán, a pletykákon kívül.

Semmit – akarta mondani, de hallgatott, kutatott az emlékezetében. „Semmit se tudok róla azonkívül, hogy jó színésznő.” Most már bánta, hogy belement ebbe a beszélgetésbe, mert érvek nélkül gyenge az ember.

– Azt mondtad, hogy őszinte leszel – mondta a nő, és olyan nyíltan nézett rá, mint egy naiv, bérmálás előtt álló kislány.

– Hallgatsz. Gondolataidat eltitkolod.

– Nem tudom, mit mondjak – dünnyögött Endre –, hülye helyzet ez. Érzéseim vannak csak, de ezeket az érzéseket nem tudom értelmesen megfogalmazni. Úgy érzem, apámnak nem szabad megnősülni.

– Miért ne lenne szabad? Mi vagy ki tiltja meg? Törvény? Erkölcs? Közvélemény? Apádnak társra van szüksége. Fiatal még, nem élhet egyedül. S minél jobban megöregszik, annál inkább szüksége lesz rám. Ne csodálkozz, hogy ezt mondom. Igen, rám van szüksége.

– Addig, amíg nem találkozik egy nálad érdekesebb nővel.

– Nem félek ettől. Ha egy asszonyt elhagy a férje, mindig az asszony a hibás. Megszeretni valakit könnyű, de megtartani már nehéz. Én meg fogom tartani őt. Te tulajdonképpen engem féltesz ettől a házasságtól?

Endre az egyik üres kávéscsészét forgatta az asztalon, s úgy érezte magát, mintha egy ködlepte völgy mélyén lebegne, körülötte minden cseppfolyós, nyúlós állapotban van, és sehol egy szilárd valami, amibe belekapaszkodhatna.

– Szeretem apádat – hallotta nagyon távolról a nő hangját.

– Szeretem, és nem akarok lemondani erről a szerelemről. Nincs jogom, hogy lemondjak róla, mert szüksége van rám. Én nem akarok az anyátok lenni, nevetséges lenne ez a szándék, de abban reménykedem, hogy barátok leszünk. Zsóka, mint hallottam, úgy nyilatkozik rólam, hogy kurva vagyok. Nem ismer, az a baj. Nem vagyok, és nem leszek az.

Zsóka… Az emlékezés kavargó ködéből most teljes határozottsággal kirajzolódott Zsó arca, ferde vágású szeméből gyűlölet sugárzott.

– Zsó – mondta a fiú – sohasem fog megbocsátani sem neked, sem apámnak.

– De mit vétettem én Zsókának?

– Gyűlöl. Meggyőződése, hogy anyánktól te vetted el apánkat. Ő megveti azokat a lányokat, akik családos emberekkel kezdenek.

– Ez így nem igaz. Amikor én megismertem apádat, és megszerettem, az ő házassága már régen a múlté volt, anyád már évekkel ezelőtt elvesztette apádat. – Megigazította a haját. – Nehéz erről beszélnem. De meg kell hogy mondjam, én voltam az, aki apádat felemeltem. Ti nem is tudjátok, hogy mennyire a mélyponton volt. Ha én nem kerülök az útjába akkor, ma nem lenne apátok, egy magatehetetlen, kiégett, elzüllött emberi roncsot hívnának Varjas Gézának. Igen, Endre, az én szerelmem volt az, amiben apád megkapaszkodhatott. S ha én elhagynám, hamarosan megszűnne embernek lenni. Ne érts félre, én nem vagyok vele szemben elfogult. Jobban ismerem én azokat az emberi gyengeségeit, amelyek oly sokszor kiábrándítóan hatnak rám is de ezek a gyengeségek nem homályosíthatják el az ő igazi értékeit, azt a művészi erőt, ami ott szunnyad a lelke mélyén.

– Te hiszel apám tehetségében?

– Jobban, mint a magaméban.

Endre csodálkozva hallgatta a fiatal színésznőt.

– Apádnak a megtett utat kell megírnia – mondta. – Tudom, hogy ez nem lesz könnyű, szenvedni, gyötrődni fog. Nemcsak a korral kell szembenéznie, hanem elsősorban önmagával.

– És gondolod, hogy apám képes lesz erre?

– Azt hiszem, igen. Néhány fejezetet ismerek az új, készülő regényéből.

– Lehet, hogy igazad van – mondta. – De én is ismerem az apámat. Nem tudok hinni benne.

Felállt, és kiment az udvarra.

– Szerelmes lettem az apjába – mondta Marika lelkesedve az előadás után a fiúnak.

A járdán álltak, a kivilágított ház előtt. Endre a hazafelé tartó embereket nézte, el-elkapott egy megjegyzésfoszlányt, amiből megállapította, hogy apja szereplését kedvezően fogadták.

– Megszámoltam a jelenlevőket. Mit gondol, hányan voltak?

– Százan.

– Sokkal többen. Közel kétszáz ember. Miért ilyen lehangolt?

– Nem tudom. Fáj a fejem. – Az emberek egyre ritkábban szállingóztak ki az épületből, köszöntötték a lányt. – Muszáj elmennie arra a kocsmai ünnepélyre? – kérdezte.

– Eljön maga is. Megmutatjuk magunkat és lelépünk. Jó?

– Nem bánom. De menjünk külön. Várjon meg, bemegyek, megmondom apámnak, hogy a kocsmában találkozunk.

Hamarosan visszajött.

– Mehetünk – mondta a lánynak, és megfogta a karját.

Meleg este volt az útszéli lámpák gyéren világítottak, az alacsony, földszintes házak ablakaiból kiszűrődő fény is gyengécske volt nagyon. A távolról motorok dübörgését sodorta feléjük a szél, a gátakon most is folyt a munka.

– Szóval szerelmes lett az apámba?

– Nyakig. Remek ember. És hogy beszél, milyen okosan! Most már bánom, hogy nem vettem magnóra a beszédét.

– Sajnos, úgy látszik, apámmal nem konkurrálhatok. Befutott ember. Mercije van. – Átsegítette a lányt egy keskeny csatornán. – Figyelmeztetem, apámért komoly, mindenre elszánt ellenféllel kell megküzdenie.

A lány ránézett.

– Kivel? Csak nem Markó Bözsivel?

– Bizony vele.

Néhány lépést szótlanul mentek. Keze a sötétben a lány kezéhez ért. Mivel Marika nem vonta el, átkulcsolta ujjaival a tenyerét. Ugyanolyan izgalmat érzett, mint tizenhat éves korában, amikor először volt szerelmes, és a mozi sötétjében a szomszédban lakó Edit kezéhez ért. A lányon különös izgalom futott végig, s várta, hogy Endre bátorságot vesz és megcsókolja, de a fiú mintha elvesztette volna bátorságát, némán, megilletődve lépkedett.

– Apád és Markó Bözsi szeretik egymást? – kérdezte halkan a lány.

– Azt hiszem, igen.

– Az én anyám is szerelmes – mondta Marika. – Karácsonykor tudtam meg. Nagyon örülnék, ha férjhez menne. Szegénykémnek nagyon rossz egyedül. És még olyan fiatal.

– Értem én ezt – mondta Endre. – De gondold meg, csak három hónapja, hogy anyám meghalt.

– Nem akarok beleszólni – mondta a lány –, de úgy gondolom, hogy édesanyádon nem segít már az sem, ha apád haláláig gyászolja, és az sem, ha megnősül. Attól még tisztelheti édesanyád emlékét. De úgy nem lehet élni, hogy az emlékekkel megbilincseljük magunkat.

Befordultak egy szűk, sötét utcán, mely szelíden emelkedett a dombhátra. A házak, mint a városokban, itt is szorosan épültek egymás mellé, egynek sem volt kertje vagy udvara, s a macskakövekkel borított úttest városias jellegre vallott. A kövezett utca a piactérre torkollott, amelyet ostornyeles lámpatestek világítottak meg.

– Oda megyünk – mutatott előre a lány. – A szocializmus nagy dicsőségére ott épült fel Kövesd első számú, ultramodern Falatozója. – Hangjában keserűség volt. – Könyvtárra nincs pénz, tornateremre sincs, de falatozóra van.

– Az is szükséges.

– Hát igen. De ne a kultúra rovására. Az emberek amúgy is többet isznak, mint kellene. Arra vagyok kíváncsi, hogy apád észreveszi-e a hamukát?

– Miféle hamukát? – kérdezte Endre.

– Majd meglátod. A Falatozó építése nem tiszta dolog. Csak egyesek az embereket ostobának nézik. Persze én nem fogom annyiba hagyni az ügyet. A legközelebbi KISZ VB-n felállók majd és kipakolok.

A fiú megállt.

– Egyetlen szavadat sem értem. Miről van szó? Vagy nekem nem mondhatod el?

A lány felnézett a fiúra, és lassan továbblépett.

– Ördöghát környékének nagy kiterjedésű vadászterülete van. Fácán, őz, szarvas, még vaddisznó is akad itt bőven. Pestről is sokan járnak ide. A vadásztársaság már évek óta szeretett volna egy vadásztanyát építeni, de nem volt rá pénz. A Halom téren, ahova megyünk – lakott az öreg Kuner néni. Kofa volt valamikor, de boltját évekkel ezelőtt becsukta. Két évvel ezelőtt meghalt. Szép háromszobás lakása, az üzlethelyiséggel együtt, a város tulajdonába került, mivel nem maradt örököse senki. Dóczi, az igazgatóm, azonnal lecsapott az épületre. Azt mondta, hogy a jóisten is könyvtárnak tervezte. Rábírta a tanácsot, hogy a községfejlesztési alapból csináljunk ott egy modern, szabad polcos könyvtárat. Ment is minden a rendjén. A VB határozatot hozott, miénk a ház, mi meg vállaltuk, hogy társadalmi munkával segítünk az átalakításnál. Tavaly valaki kiszámította, hogy az átalakítás többe kerülne, mint egy új épület felhúzása. Talponállót kell építeni, így a város is jól jár, mert a költségeket a Földművesszövetkezet viseli. Újabb határozatot hoztak, és ezt követően megindult az építkezés. Nem mondom, kitettek magukért. Én még ilyen falatozót nem láttam. Közepén van a söntés, ülőkiszolgálás persze nincs, mert falatozó. A söntéstől jobbra és balra egy-egy terem nyílik. Ajtaja gyalult tölgy. A berendezés is abból van. A lámpatestek szarvasagancsból készültek. Egyszóval nagyszerűen berendezett helyiségek.

– Hát csak helyeselni tudom – szólt közbe Endre, és nem értette, hogy a lányt mi háborította fel. – Legfeljebb jól fogják benne érezni magukat az emberek. Arról nem is beszélve, hogy az így megépített szórakozóhelyek hatással vannak az emberek magatartására. Akaratukon kívül kulturáltabban viselkednek. Neked még nem tűnt fel, hogy mi a különbség az olajozott padlójú és a tisztán tartott helyiség között? Még a legdurvább ember is meggondolja, hogy ráköpjön-e a fényes parkettára.

– Ez igaz – mondta a lány –, s még igazabb volna, ha ennél a falatozónál is így lenne. Az a bibi ugyanis, hogy a két szépen berendezett szoba zárva van. Oda nem léphet be a falatozó közönsége.

– Miért nem?

– Mert nem nekik építették. Az csak papíron az övék. Egyébként a vadásztársaságé. Ugyanis a népnek építették, de ők használják.

Csend vette őket körül egy pillanatig. Aztán megint hallották a gátakról felszüremlő motorzajt. Amint azonban közelebb értek a Halom térhez, a motorok halk, zümmögő hangját elnyomta a tér felől egyre erősebben hallatszó nótázás.

A Falatozó előtt öt-hat személyautó várakozott. Endre észrevette a Mercedest egy Volga szomszédságában. A bejárati ajtónál és a kocsik körül kíváncsiskodó fiatalok őgyelegtek, lány alig akadt köztük. Beszélgettek, nevetgéltek, belestek az ablakokon…

A söntés tömve volt iddogáló emberekkel. A füstöt vágni lehetett, a pálinka nehéz szaga megrekedt a zsúfolt helyiségben.

Endre utat csinálva előrement, a lány mögötte kígyózott, ügyesen kikerülve az útjába kerülő embereket.

Benyitottak. A nótázás fülsértő hangja egy pillanatra kiszökött a nyitott ajtón.

Megálltak, körülnéztek. A füst itt tömörebb volt, mint odakünn. A kecskelábú asztaloknál ember ember hátán, a falak melletti lócákon szinte egymás ölében ültek az ünneplő emberek. Az asztalokon boros- és pálinkásüvegek megszámlálhatatlan sokasága. Endre nemcsak apját meg Böskét látta meg azonnal, hanem Lontai Miklóst is három-négy magas rangú tiszt társaságában. Megismerte az ezredparancsnokát, Bakos őrnagyot, a párttitkárt, aki Zágon vezérőrnaggyal beszélgetett.

A terem egyik tenyérnyi helyén ketten-hárman táncoltak, helyesebben szorosan egymáshoz simulva lötyögtek. Endrének azonnal feltűnt, hogy kevés a nő.

Intett apjának, aki már elemében volt, tele tüdővel énekelt, jobbjával átölelve Böskét. A művésznő arca elárulta, hogy nem érzi jól magát.

Valaki a nevén szólította, de a ricsajban nem tudta megállapítani, hogy ki volt az. Apjával szemben egy ingre vetkőzött, negyven év körüli szikár férfi ült, arca lángolt, szeme élénken ugrált jobbra-balra. Később megtudta, hogy ez a férfi Balló, a tanácselnök. Valaki megfogta a karját. Megszorította. Lontai volt.

– Jöjjön – mondta, és magával húzta. – Mi, katonák, tartsunk össze.

Miklós bemutatta a vezérőrnagynak. Zágon átnyúlt az asztalon, kezet fogott vele. Ezután a többiek is. Hallotta, amikor apja átkiabált Zágonhoz.

– Na komám, milyen fiam van?

Zágon sovány, kemény arca mosolyra húzódott, felemelte kezét, intett. Endrének feltűnt, hogy a katonák nemigen isznak, a hangulatuk se valami emelkedett.

– Mi újság? – kérdezte Miklós közel hajolva hozzá.

– Kaptam három nap szabadságot.

Valaki felugrott a lócára. Kövér, izzadtságtól fénylő arca eltorzult, amikor elkiabálta magát.

– Állj, Lajos!

A cigány muzsikus abbahagyta a játékot, fénylő gombszemével a férfira nézett. Tekintetében sunyi alkalmazkodás volt.

– Azt hogy… – vezényelt a kezével, és énekelni kezdett.

Őrmester úr f…… gyerek, bumsztiráritirárom, tirárom.

Jól ismeri a terepet, bumsztiráritirárom, tirárom…

A többiek vele énekeltek. Endre Marikát nézte, a lány mintha semmit sem hallana az egészből, csendesen beszélgetett Böskével.

A kövér férfi pedig vezényelt és üvöltött. Miklós keserű gúnnyal megjegyezte:

– Ez Csongár, jól nézze meg. A város művelődési főnöke. Az író-olvasó találkozón nem volt ott, mire mi idejöttünk, már elázott a fickó.

Zágon vezérőrnagy, úgy látszik, sokallta az egyre hangosabbá és szertelenebbé váló ünnepséget, mert súgott valamit az ezredparancsnoknak, majd néhány pillanat múlva felállt, és észrevétlenül távozott. Kis idő után a többiek is elhagyták a helyiséget, csak Miklós és Bakos maradt ott. A tanácselnök valamin szenvedélyesen vitatkozott Varjassal és Dóczival, de hogy miről folyt a hangos eszmecsere, azt Endre nem hallotta, mert Csongár vezetésével az éneklők túlharsogták őket.

A tisztek távozásával egyszerre több lett a hely. Endre intett Marikának, hogy jöjjön az asztalukhoz. A lány elnézést kért Böskétől, aki most amúgy is a már eléggé italos Varjast csitítgatta, és Endréhez ment. Bemutatkozott Miklósnak és Bakosnak.

– Maga ismer itt mindenkit, ugye – kérdezte a párttitkár.

– Nem mindenkit – mondta Marika, és látszott rajta, hogy nagyon nem tetszik neki az egyre féktelenebb mulatozás. Többen már az asztalra borulva aludtak, mások öklöndöztek aki pedig még bírta, az kidülledt szemmel üvöltötte a régi katonadalt:

Mikor mentem Bécsbe tegnap este

A muzsikus arca verejtékben fürdött, de azért cifrázta, húzta a vonót, pengette a húrokat. Marika röstelkedve megszólalt:

– Sajnos, ez is mi vagyunk.

Miklós cigarettára gyújtott, tenyerére támasztotta az arcát, szemöldöke felcsúszott a homloka közepébe.

– Órák óta azon tűnődöm – mondta elgondolkodva –, hogy ki fizeti ki a számlát. Az üres üvegek után ítélve, nem is kevés összeget kell majd elszámolni.

A cigány már lassú táncdalt játszott.

A sarokban táncolni kezdtek. Balla abbahagyta az eszmecserét, táncra kérte Böskét. Varjas bárgyún vigyorogva biztatta:

– Menjen csak, kedvesem, táncoltassa meg végre ezt a tanácselnököt – felállt, és kissé bizonytalan léptekkel Endréék asztalához ment. Leült, átölelte a fiát, magához húzta, és elérzékenyülve megcsókolta az arcát. Remegő kézzel pálinkát töltött az üres poharakba.

– Igyunk, fiam, igyunk, gyerekek – Miklós felé intett a pohárral. – Te is igyál, lányom – szólt Marikára. – Igyunk erre a rohadt életre. – A szájához emelte a poharat, és fenékig kiitta. Endre most már sajnálta, hogy eljött, Marikát is le kellett volna beszélnie az idejövetelről.

– Na, fiúk, jó katonát adtam a hazának? – kérdezte Varjas kicsit nehezen forgó nyelvvel. – Alezredes, mi a véleményed? Te mondtad, ha jól emlékszem – utánozta Miklós lassú hanglejtését: – „Most már értem, hogy Varjas Endre miért olyan katona, amilyen.” – Lontai sajnálkozva nézte az elázott embert, de elve volt, hogy részeg emberekkel nem bocsátkozik szócsatába, így hát hallgatott. Csípte a szemét a füst, szívesen kiment volna a friss levegőre. Oldalt nézett, tekintete fennakadt Endre fájdalmas arcán. – „Neki a legkellemetlenebb. Sajnálom őt.” Varjasban lángolt az alkohol. Ebben az állapotban elérzékenyült, szerencsétlennek érezte magát, rendszerint sírt is.

– Most nem szabad ellentmondani neki – súgta Endre az alezredesnek –, mert akkor robban. – Miklós bólintott, hogy érti, és Varjast nézte, akinek a szeme már fátyolos volt a könnytől. A tánczenével nem törődve, halkan énekelni kezdett:

Elindultam szép hazámból…

Kellemes bariton hangja volt. Váratlanul abbahagyta az éneklést, és megragadta a mellette ülő Bakos izmos karját.

– Te vagy a párttitkár, ugye?

– Én vagyok, Géza bátyám. Mi a baj?

– Hát figyelj rám, párttitkár, te is, komisszár – bökött busa fejével Miklósra –, mindenki figyeljen, mindenki, a Krisztusát!

– Apám! – mondta Endre. – Szeretném, ha hazajönnél velem.

– Nem megyek, kicsi fiam, még nem megyek. Beszédem van velük. A katonákkal… – nagyot nyelt, keze fejével megtörölte izzadó homlokát. – Gyerekek, én szeretlek titeket, istenemre mondom, szeretlek. Látom rajtatok, hogy az én fajtám, az én véreim vagytok. De ti nem szerettek engem. Megtagadtatok. – Megcsikordult a foga, keze ökölbe szorult, arcát keserű fájdalom torzította el. – Nektek nem én kellek, a kommunista író, a polgárok kellenek… Ha azok közül jött volna ide valaki, kivezényelték volna az egész laktanyát. Mert a polgár előtt hasra estek ti is. De ők nem jönnek, őket nem érdekli a nép, ti mégis őket becsülitek. Kislányom, figyelj rám, te ott voltál a találkozón…

– Ott voltam, Varjas elvtárs…

– Mondd el nekik, hogy miről beszéltünk. Ne szégyelld magad, kedvesem, mondd el nekik, hogy Varjas Géza, a leköpött és kinevetett Varjas Géza a pártról beszélt. A párt szeretetéről, a hűségről beszélt.

– Ne izgasd fel magad, Géza bátyám – mondta Bakos, és átölelte a vállát. – Hidd el, mi szeretünk téged, és becsülünk. Nem tudtuk, hogy ma író-olvasó találkozót tartasz. Nem szóltak. – De Varjas ezt már nem hallotta, zokogott… Böske észrevette, otthagyta táncosát, és mellé ült.

– Géza, jöjjön velem…

– Nem megy sehova – mondta nagy hangon Csongár, és kövér testével az asztalnak dőlt. – Itt marad és sír. Magyar ember. Mi sírva vigadunk… – Leült a férfi mellé, beszélt hozzá.

– Hagyja békén! – mondta Böske, és a tekintete szikrázott.

– Jól van, művésznő, jól van. Nem bántom én – töltött a poharakba –, egészségünkre.

Miklós azonban nem nyúlt a poharához.

– Na – mordult rá Csongár –, azt mondtam, egészségünkre. Markold meg, pajtikám, és fenékig.

– Nem iszom – mondta Miklós.

– A vendégünk vagy.

– Akkor sem.

Csongár szeme kidülledt.

– Magyar ember vagy te?

Bakos közbeszólt:

– Nyugi, barátom, nyugi. Nem azért vagyunk itt, hogy a magyarságunkkal kérkedjünk. Ittunk. Köszönjük. Elég volt.

– Mi bajotok van, katonák? Nem ízlik? Mást akartok inni? Hé, Pogácsos, ide, hozzám!

Egy fiatal, alig huszonöt esztendős, szőke bajuszos férfi sietett oda.

– Parancsolj, Csongár elvtárs.

– Tíz üveg szürkebarátot a vitézeknek.

– Nincs szürkebarátunk, Csongár elvtárs.

Csongár az asztalra csapott.

– Azt mondtam, tíz üveggel hozz! Értettem? – A férfi megvonta a vállát, és megszeppenve távozott. Csongár utána kiáltott. – Küldd ide Ballát! – Aztán nevetve a döbbent katonákhoz fordult: – Így kell ezt csinálni! Ha akarjátok, tíz percen belül haptákba állítom Ördöghát népét. Akarjátok?

„A pofájába kellene vágnom a poharat” – gondolta Miklós. Kifújta a füstöt, és remegő gyomorral ezt mondta:

– Negyvennégyben egy magához hasonló fickó haptákba állította egy falucska lakosságát. Nem tíz percen belül, félórán belül. Tudja, mi lett azzal a fickóval?

– Nem tudom…

– Felakasztották negyvenötben.

Csongár mintha kijózanodott volna. Bambán bámult maga elé, aztán minden átmenet nélkül röhögni kezdett. Mondani akart valamit, de Endre megelőzte.

– Rosszul vagy, apám?

Felugrott, és Varjashoz ment.

– Rosszul vagyok – dadogta a férfi –, nagyon rosszul vagyok.

Miklós segítségével kivitték, és beültették a kocsiba. Endre előkerítette Koleszárt.

– Nem ivott? – kérdezte.

– Ismerhetsz – mondta az öreg –, ilyenkor nem szoktam inni.

– Jobb, ha maguk nem jönnek velünk – mondta a színésznő –, nagyon szégyelli magát. Te se gyere, Endre. A kocsit majd visszaküldöm érted.

– Nem kell – mondta a fiú. – Holnap délelőtt találkozni akarok vele. Nehogy elmenjetek!

Ott álltak hárman a csillagos ég alatt, és szótlanul bámultak a távozó autó után.

– Szerencsétlen ember az apja – mondta Bakos –, sajnálom őt.

Endre nem válaszolt. Miklós megfogta a karját. – Menj vissza, fiú, a kislányhoz. Hol talállak holnap? Szeretnék beszélni veled.

– Az étteremben leszek délelőtt – mondta a fiú.

Amikor visszament a terembe, azonnal észrevette, hogy Csongár Marikával erőszakoskodik. Testével a lány előtt állt. vastag karjaival pedig úgy támaszkodott az asztalnak, hogy Marika mozdulni sem tudott. Undorral nézett a részeg férfi kövér arcába, és gyűlölettel suttogta:

– Eresszen!

– Nem, galambocskám, előbb táncolunk.

Marika kétségbeesetten körülnézett. Dóczit kereste a tekintetével, de hiába, mert az öreg igazgató még idejében szép csendesen elosont.

– Olyan botrányt csinálok, amilyet még nem látott, ha nem enged el.

– Elengedem, ha vámot fizet.

Endre meghallotta a választ. Megragadta a férfi csuklóját, nagy erővel megszorította, és lehúzta az asztalról.

– Majd én kifizetem a vámot – sárga gyűlölettel nézett a férfi bódult szemébe. Arca nem sok jót ígért. – Nos, mi a vám? – Előrelépett, és testével hátraszorította a férfit. – Tűnj el – sziszegte visszafojtott indulattal –, mert kieresztem a beledet.

Csongár elsápadt. Homlokát kiverte a verejték, nem állta a fiú tekintetét. Nagyot nyelt, lenézett az ijedt lányra.

– Erről még beszélünk.

Az egyik sarokban énekelni kezdtek.

A Schneider Fáni de azt mondta,

Nem kell neki piros szoknya…

A duhaj nótaszó kísérte még egy darabig őket, aztán egyre jobban elhalkult. Mire a fenyves szélére értek, már csak a tűlevelek motozását hallották a fejük felett meg a száraz avar zizegését és a Kövesd partjáról a fáradhatatlanul dolgozó gépek zaját. Akkor még nem tudták, hogy a folyó dél óta több mint egy métert emelkedett, és az ellenségesen hömpölygő víz szintje fenyegetően közeledik a kritikus ponthoz. Egymás kezét fogták, és lenéztek a városra, amelyet apró táblákra osztottak a kivilágított utcák.

– Nem fázol? – kérdezte Endre, és szorosan magához ölelte a lányt.

– Melegem van.

A fiú az ajkához emelte Marika kezét és megcsókolta.

– Most már tudom, hogy szeretlek – súgta –, nagyon szeretlek.

A lány lehunyt szemmel simult hozzá, és nem ellenkezett, amikor megcsókolta.

– Te hova mégy? – kérdezte később, hogy megálltak a kapuban.

– Nem tudom. Szabadságon vagyok.

– Visszamégy a laktanyába?

– Oda nem.

Marika gondolkodott, aztán kinyitotta a kaput. – Gyere be. Aludj nálam.

Előrement. Endre követte.

A rosszul sikerült avatási ünnepély mindkettőjüket lehangolta, komorságukat pedig még inkább elmélyítette ez a váratlanul alakult helyzet. Zavartan néztek egymásra, bár tudták, hogy minek kellene következnie, mégsem mozdultak. Féltek. Egymástól is, önmaguktól is. Endre érezte, hogy Marika nem a Györgyi-féle lányok csoportjába tartozik, valószínűleg Zsóra hasonlít, és éppen úgy, mint a húga, sokat várt a szerelemtől. Ritkaság ma az ilyen lány, vigyázni kell rá, bitang dolog lenne tréfát űzni a szerelméből. Megrabolni és megcsúfolni az érzelmeit.

Különös meghatottsággal nézte a vacsorát készítő lány karcsú testét, könnyed, harmonikus mozgását.

„Szeretem és sajnálom – gondolta –, sajnálom, mert csak addig maradhat tisztességes, amíg a környezetében élő emberek hagyják, hogy az legyen. De erre, ahogy elnéztem ma este ezeket az embereket, nem sok reménye van. Ha nem zárkózik fel mögéjük, veszett kutyaként megmarják, kiközösítik maguk közül, tönkreteszik.” Egy pillanatra felrémlett előtte Csongár undorítóan kövér, izzadságtól fénylő arca, az asztalra boruló részegek meg-megvonagló teste, orrában érezte az alkoholbűz kellemetlen, savanykás szagát.

Marika megterített. Szalonnát, házikolbászt, teát, kenyeret tett az asztalra, és bágyadt, szemérmes mosollyal biztatta a fiút az evésre. Endrének azonban nem volt étvágya, még a nyálát is keserűnek érezte. Alig tudta lenyelni az ételt. „Reménytelen eset ez – gondolta. – Szeretem őt, de ennél többet nem ígérhetek neki. Ez pedig az én helyzetemben nem sokat jelent. Mit érek a szerelemmel? Legjobb lesz, ha vacsora után felállók, és elköszönök tőle, és mindketten elfelejtjük ezt a szépen indult barátságot.”

– Nem ízlik? – kérdezte aggódva a lány. – Hazai. Édesanyám küldte.

– Finom – mondta Endre, és abbahagyta a falatozást. Kortyolt a vízből, majd cigarettára gyújtott. – Megfeküdte a gyomromat a ma este. A fejem is megfájdult. Ne törődj velem, hülye, betegesen hisztérikus vagyok. – Kinyújtotta a karját, és gyengéden magához húzta a lányt.

– Szeretsz? – kérdezte, és megcsókolta az ajkát.

– Nem érzed? Azt hiszem, előbb szerettelek meg, mint te engem.

– Talán az lenne a legokosabb, ha most barátságban elválnánk egymástól.

A lány a tenyerét a fiú homlokára tette, és megpróbálta kisimítani a ráncait.

– Miért kellene elválnunk? – kérdezte kíváncsian.

– Mert szeretlek.

A lány az ablakhoz ment. Leeresztette a redőnyt, megfordult, de ott maradt a könyvállvány mellett.

– Ha szeretsz, miért akarsz elválni? Én mindig veled szeretnék lenni.

– Akit szeretek, azért felelős is vagyok.

– De hát ez természetes. A szeretet és a felelősség ikertestvérek.

– Jobb volna, ha csak kívánnálak.

– Akkor most nem ülnél itt. Engem már megkívántak néhányan, de azokat sohasem hívtam be magamhoz. Ha nem szeretnél, csak kívánnál, most csavaroghatnál az esőben.

A fiú felnyitotta a szemét, és mosolyogva cigarettára gyújtott.

– De magabiztos vagy – mondta. – És ha bevallanám, hogy hazudtam, nem szeretlek?

– Nem hinném el. Te nem vagy hazudós. – Leült a szőnyegre, lábait féloldalt maga alá húzta, állát a fiú térdére fektette.

– De miért vagy ennyire keserű? Őszintén szólva, nem értem. Fiatal, erős, egészséges vagy, még azt sem mondhatod, hogy anyagi gondjaid vannak.

A fiú felemelte a lány állát, és a szemébe nézett.

– Te boldog vagy?

A lány elgondolkodva válaszolt.

– Azt hiszem, az vagyok. Boldog vagyok, mert azt csinálhatom, amire kisiskolás korom óta vágyódom. Tanítok. Nem csalódom az emberekben, mert sohasem idealizáltam őket. Vannak köztük gonoszok és tisztességesek. Tudom, hogy fiatal vagyok, és még nagyon sok érdekes eseménynek leszek tanúja. És boldog vagyok azért is, mert itt vagy, és azt mondod, hogy szeretsz. És ez egészen csodálatos, ha vallásos lennék, azt mondanám, hogy te a jóisten ajándéka vagy. Bizonyára jól viseltem magam, hogy nekem adott téged. – Megfogta a fiú kezét, forró arcához szorította. – Elhiszed, hogy boldog vagyok?

– Elhiszem, és örülök, hogy az vagy.

– És te? – várta a fiú válaszát. S hogy Endre hallgatott, azt mondta: – Te egy kicsit sem vagy boldog? – Tekintetével szinte könyörgött: Mondd, hogy az vagy.

– Most az vagyok.

De a lányt nem csaphatta be. Érezte, hogy Endre még mondani szeretne valamit. De miért nem mondja, miért hallgat, miért rejti el a gondolatait előle, amikor ő teljesen kiszolgáltatta magát neki?

– Mi bajod van? – kérdezte anyáskodó szeretettel. – Miért nem vagy őszinte hozzám?

A fiú tenyere a nyakszirtjére csúszott, érezte az ujjhegyek finom játékát a bőrén.

– Őszinte leszek – mondta Endre. – Most úgy érzem magam, mint az a tudós, aki az ismeretei birtokában döbben rá a tudatlanságára. Boldog vagyok, és éppen azért érzem a boldogtalanságomat. Nincs ennek értelme, Marika.

– Minek nincs értelme?

– Semminek. Annak sem, hogy élek, hogy most itt ülök. Szeretlek, és semmit sem tudok kezdeni ezzel a szerelemmel. Csak tönkretenném az életedet. Ha nem szeretnélek, és nem becsülnélek, most azt mondanám, hogy légy az enyém, de nem mondhatom, mert a szerelmedért semmit sem adhatnék cserébe. Nekem nincs jövőm. Nem tudok mit kezdeni magammal.

– Ne beszélj butaságokat. Nincs jövőd?… Jövő ősszel leszerelsz, visszamégy a Filmgyárba, rendezni fogsz. Ez nem jövő?…

– Semmi közöm a filmhez. Tehetségtelen vagyok. Belőlem éppúgy nem lesz filmrendező, mint szobrász vagy festő. Soha nem akartam filmes lenni. Apám kedvéért státust adtak, apámra való tekintettel kineveztek rendezőasszisztensnek. Utálatos, undorító dolog ez. Van egy sereg tehetséges ember a gyárban, akiknek életcéljuk a film. Elvégezték a főiskolát, évek óta várnak arra, hogy rendezhessenek. De nem rendezhetnek, mert nekik nincs protekciójuk.

– Miért vállaltad el az állást?

– Mert hülye voltam. Az érettségi után szakmát akartam tanulni, de apámék kétségbe estek. Varjas Géza fia nem lehet munkás. De miért ne lehetne, mikor másra nem alkalmas? Gimnáziumi érettségivel csak jó szakmunkás lehet az ember.

– Ha így gondolod, hagyd ott a Filmgyárat, és tanulj valamilyen szakmát, bár hogy őszinte legyek, nem látom be, hogy miért nem végezhetnéd el az egyetemet.

– Mert nincs kedvem tanulni.

– Mihez van kedved? Semmi sem érdekel?

– De igen. Szeretnék leszerelni minél előbb. Szeretnék elmenni valahova, ahol nem ismernek, nem tudják, hogy ki vagyok, ki az apám. Szeretnék megélni a saját erőmből, a munkámból.

– Most nem abból élsz?

– Apám pénzén és mások munkájából élek. De azért a filmre felírják: a rendező asszisztense: Varjas Endre. Amikor ezt látom, csalónak érzem magam. – Lecsúszott a lány mellé a szőnyegre. – Látod, ez vagyok én. Egy jövő nélküli, hisztériára hajlamos, gyenge idegzetű ember.

– Én így is szeretlek.

– Akkor csókolj meg.

Szorosan magához ölelte a lányt. Marika engedelmesen simult hozzá. A fiú ajka a szájára tapadt, furcsa, eddig még soha nem érzett izgalom futott végig rajta, szinte elzsibbasztotta a testét. Lehunyta a szemét, kis ideig a lélegzetét is visszatartotta, és azt kívánta, hogy ez a kellemes zsibbadtság sokáig tartson. Feje a fiú erős karján pihent, testük szorosan összesimult. Bőrén kellemes borzongást érzett, mintha felhevült testét hűvös szél simítaná végig. Endre keze a blúza alá csúszott. S amikor forró tenyere a mellére tapadt, a furcsa borzongás felerősödött. Egy pillanatra felébredt benne az ellenállás gondolata, de nyomban meg is szűnt, akarata mintha megbénult volna. Fejét hátrafeszítette, lehunyt szemhéja mögött fények villóztak.

Csak nagy sokára tudott megszólalni:

– Ne, Endre… – Meggyőződés nélkül mondta, ösztönösen, a lelke mélyén azt kívánta, hogy a fiú ne hallgasson rá.

Látta Endre hosszúkás, sovány arcát, zavaros tekintetét, amely olyan volt, mint a fárasztó álomból ébredő emberé. Marika felült, megigazította blúzát, maga alá húzta lábait.

Odakint üvöltött a szél, az esőcseppek vadul verték a redőny léceit.

– Haragszol? – kérdezte a fiú.

– Miért haragudnék? Neked volna rá okod.

– Nekem, miért? – felemelte a lány kezét, megcsókolta. – Én sohasem fogok erőszakoskodni veled, csak azt teszem, amit te is akarsz.

Rágyújtottak. A füst kígyózva kúszott az ablak felé, ott fátyolosan szétterült.

– Gyáva vagyok. Beláthatod, nekem ez nagyobb ügy, mint neked. Nem azért – mondta a lány eltűnődve –, mintha attól tartanék, hogy ha elveszítem az ártatlanságomat, nem mehetek férjhez, vagy hogy az ártatlanságommal együtt a tisztességemet is elveszíteném. Talán azért, mert sok még a gátlás bennem. Ezeket a gátlásokat nem olyan könnyű feloldani. Nem tudom, de talán éppen így szép a szerelem…

– Hogyan?

– Hát… – leemelte a hamutartót az asztalról, és a szőnyegre tette. – Ha az ember szeret valakit, akkor ábrándozik róla. Ti nem így vagytok?

– De igen.

– Én már gondolatban sokszor csókolóztam veled, tudtam, hogy ez be is következik.

– És a gondolataidban nem akartam, hogy az enyém légy?

– De akartad. És én azt mondtam magamban: szeretlek, miért ne lehetnék a tiéd? Egyszer úgy is túl kell esni rajta. Minden lánynak az a sorsa, hogy odaadja valakinek az ártatlanságát. Én sem vagyok különb a többinél. Miért ne azé legyek, akit szeretek. Aztán amikor az ábrándozásból valóság lesz, az ember megijed. Magam sem tudom, hogy mitől ijedtem meg, azt hiszem, önmagamtól, talán attól, hogy valami elmúlik, visszavonhatatlanul, s valami új, eddig soha nem ismert dolog kezdődik. Az ember meg fél az ismeretlentől, fél, és ugyanakkor mégis kívánja.

A kapucsengő alattomos berregése szakította félbe a beszélgetést.

Először azt hitték, hogy rosszul hallották, de a berregés sürgetően megismétlődött.

Rásó őrnagy volt a késői látogató. Endre láttán csodálkozott.

– Azt hittem, hogy maga Pesten van, Varjas úr. Még szerencse, hogy csak holnap akartam maga után kocsizni Pestre. Hova akaszthatnám az esőköpenyemet? – Marika elvette az őrnagy csuromvizes köpenyét, és kivitte az előszobába. – Csak néhány percig maradok.

– Tessék, üljön le – mondta zavartan a lány, és felötlött benne, hogy Rásó mit fog gondolni róla. Endre is erre gondolt, mert a lányra nézett, és azt mondta:

– Késő van, ha megengedi, én elmegyek. – Rásóhoz fordulva magyarázni kezdett: – Muszáj volt hazakísérni a tanító nénit, mert néhány részeg pimaszkodott vele.

– Várjon egy-két percig, Varjas – mondta az őrnagy. – Aztán együtt elmegyünk. Magával is kell beszélnem.

Leültek mindhárman.

– Arról a bizonyos támadásról van szó – mondta Rásó, és cigarettára gyújtott.

– Én már elfelejtettem – mondta Endre.

– Én viszont nem. Nekem le kell zárnom az ügyet. Maga a hadsereg katonája, megtámadták, leütötték, tudnom kell, hogy ki volt a támadó, és miért támadták meg.

– Tessék elhinni – mondta Endre –, véletlen volt az egész.

– Szerintem nem volt véletlen – mondta Marika. – Én most is azt mondom, hogy annak a tizedesnek köze volt a támadáshoz.

– Nekem is az a véleményem – mondta Rásó. – Abból a feltevésből indultam ki, hogy Böglyös a sértésért nem jelentette fel magát.

– Milyen sértésért?

– Maga letetűzte őt.

– Ja, igen.

– Böglyös viszont ezt elhallgatta, amikor kihallgattam. Vajon miért?

– Ezt nem tudom.

– Mert nem akarta, hogy ügyet csináljunk a dologból.

– Mondhatok valamit, őrnagy elvtárs?

– Nos?

– Tessék elhinni, ez nem ügy. Efféle eset naponta tucatjával fordul elő. Megtámadtak, megvertek… Ha találkozni fogok a támadómmal, megtépem őt.

– Megismerné?

– Azt hiszem, igen. Körülbelül olyan magas volt, mint én. Vagy bokszoló, vagy komoly verekedő, mert egészen laposra volt verve az orra.

Rásó néhány fényképet tett az asztalra.

– Válassza ki az emberét – mondta.

Endre előrehajolt, nézegette a fényképeket, tétován az egyik fénykép után nyúlt, de Marika megelőzte.

– Ez volt. Megismerem.

A fiú a képre nézett.

– Hasonlít rá.

– De még mennyire – mondta Rásó. – Természetesen a fiatalember tagad. Elég jó alibije van, de nem sokáig.

– Ki ez az alak? – kérdezte Marika. – Kövesdi?

Az őrnagy eltette a fényképeket.

– Celldömölki – mondta. – A Vasutas versenyzője. Horváth Bélának hívják.

– Böglyöst honnan ismeri? – Endre érdeklődve nézte az őrnagy nyugodt arcát.

– Unokatestvérek. Újévkor a Vasutas Kövesden versenyezett. A versenyzők a szállodában laktak. Tehát nyilván találkoztak egymással az étteremben vagy a presszóban. A fickó egyelőre tagad, az edzője és a társai azt vallják, hogy a vacsora után lefeküdtek, és csak másnap délelőtt hagyták el a szállót.

– És a tizedes mit mondott? – kérdezte a lány.

– Vele még nem beszéltem. Felveszünk egy rövid jegyzőkönyvet. Csak annyit, hogy a megmutatott fényképről felismerik támadójukat. Egyébként Stolcz Antal is felismerte.

Endre cigarettázva nézte az őrnagyot. Rásó a táskájából egy mappát vett elő. Szétnyitotta, és írni kezdett. Kopaszodó fején szánkázott a lámpafény, szája meg-megrándult, s amikor gondolkodott egy-egy kifejezésen, tekintetét a mennyezetre szúrta. Izmos, köpcös teste mintha a székből nőtt volna ki, egyenes és mozdulatlan volt.

– Na, Varjas uram – mondta mosolyogva, és tömzsi ujjával a papír aljára mutatott –, itt vésse alá a nevét. Ön pedig, kedves tanító néni, Varjas úr neve alá.

– Őrnagy elvtárs, muszáj aláírni?

Rásó, mintha nem értette volna a kérdést, csodálkozva meredt rá.

– Felismerte, vagy nem ismerte fel?

– Felismertem. De én nem akarok feljelentést tenni.

– Ez nem feljelentés.

– Mindegy, hogy minek nevezzük. Böglyösnek baja lesz belőle.

– Az már nem a maga gondja, Varjas. Büntetlenül senki se csibészkedjen. Magának nem ez a véleménye?

– De igen… csakhogy ez kettőnk ügye.

Az őrnagy elkomolyodott.

– Kettőjük ügye? Ne tréfáljon. Böglyös tisztes…

– Úgy tudom, tiszti iskolára akar menni.

– Az efféle alattomos ember ne menjen a tiszti iskolára. Na, ne filozofálgasson, hanem írja alá.

– Őrnagy elvtárs… Böglyöst az ezrednél sokan szeretik. A tisztek is. Ha most miattam baja lesz, senki sem mossa le rólam, hogy spicli vagyok.

– Ne haragudjon, Varjas, de ez butaság.

– Írd alá – mondta a lány, aki közben elolvasta a jegyzőkönyvet. Rásónak feltűnt, hogy Marika tegezte a fiút. Úgy emlékezett, mintha Endre magázta volna.

– Figyeljen rám, Varjas – mondta az őrnagy, és közelebb lépett a fiúhoz. – Megértem az érveit, de nem vehetem figyelembe. Ha Böglyös a tánc után megvárja magát, és szemtől szembe vesz elégtételt, összeverekednek, hajlandó vagyok szemet hunyni a dolgok felett, bár az sem lenne helyes. Ez az eset azonban súlyos. Az orvtámadók ugyanis nem becsületes emberek. Arról nem is beszélve, hogy Böglyös a bajtársiasság ellen is súlyosan vétkezett. Nem érti? Mindketten a hadsereg tagjai, maguk arra is esküdtek, hogy egymást is megvédik, segítik, támogatják. Milyen tiszt lenne az ilyen alattomos fickóból? És ez nem spicliskedés, hanem önmagunk, tisztességünk védelme.

Endre végül is aláírta a jegyzőkönyvet, de továbbra is úgy érezte, hogy helytelenül cselekedett.

Varjas Gézát az orvos hosszan és nagy figyelemmel vizsgálta. Vérnyomása aggasztóan magasra szökött, szívverése felgyorsult, és időnként egy-egy ütemet kihagyott. Úgy találta, hogy a mája is duzzadtabb a szokásosnál. A férfi testét kiverte a veríték, fejében mintha ólom lett volna, elviselhetetlenül nehéz volt, szemét bántotta a fény, minduntalan lecsukta.

Böske látszólag nyugodtan ült az ágy szélén, és várta, hogy az orvos mondjon valamit. De az orvos arca mozdulatlan volt, mint egy bálványé, nem árulkodott a gondolatairól. Csak azután szólalt meg, hogy a nyugtató injekciót befecskendezte a férfi karjába.

– Kicsit sokat ivott – mondta halkan. – Előfordult már máskor is, hogy rosszul lett ivás után?

– Nem emlékszem, hogy valaha is rosszul lett volna. Azt hiszem, az este többet ivott a szokásosnál.

Már az előszobában álltak, Böske becsukta a szobaajtót, hogy Varjas ne hallja a beszélgetést.

– Én nem tudom, hogy a mester szokásos italmennyisége hány liter – mondta az orvos –, de pillanatnyilag úgy át van itatva szesszel, mint egy spongya. Nem ártana, ha holnap csinálnának EKG-vizsgálatot. Meddig maradnak Kövesden?

– Holnap délig.

– Ha tíz órakor bejönnek a kórházba, megcsinálhatjuk az EKG-t.

– Köszönöm, maga igazán nagyon kedves, doktor úr, de nem akarom megijeszteni szegényt. Azt hiszem, jobb lesz, ha Pesten vizsgáltatom meg.

Az orvos meghajtotta a fejét, tekintete végigsiklott a nő testén.

– Ahogy gondolja, művésznő.

Kezet csókolt, eltette a vizsgálati díjat, megköszönte és elment.

Böske bezárta az ajtót, bement a fürdőszobába, és egy pillanatra megnézte magát a tükörben, megigazította a haját, aztán alkohollal végigdörzsölte az arcát.

Fáradt volt, és félt az éjszakától. Géza nehéz beteg, ideges, ingerült és olyan nyűgös, akár egy kisgyerek. De az injekciótól talán elalszik. Bement a szobába, leoltotta a mennyezeti világítást, és cigarettára gyújtott. Az éjjeliszekrényen megigazította az olvasólámpa ernyőjét, hogy Varjas arca árnyékban legyen. Pongyoláját a székre tette, és bebújt a paplan alá. Figyelte a férfi lélegzését, úgy találta, hogy nyugodtabb, egyenletesebb.

A szél besüvített az ablak résein, könnyedén tovalibbentette a cigaretta füstjét. Amikor egy pillanatra megcsendesedett, jól hallotta az utcáról felhangzó zajt.

Hirtelen arra gondolt, hogy mi történne, ha Géza meghalna a mellette levő ágyban. Ettől a gondolattól megrémült, és feszülten figyelt. Nincs semmi baj, alszik. Holnap, ha már teljesen rendbe jön, beszélni fog vele. Ha azt akarja, hogy az élettársa legyen, akkor néhány alapvető dolgot tisztázniuk kell. Eddig csak a szeretője volt, nem szólhatott az életébe, nem volt felelős a magatartásáért, de ha összeházasodnak gyökeresen megváltozik a helyzet. Nemcsak jogilag, hanem erkölcsileg is, mert Géza viselkedése, emberi magatartása is kihatással lesz rá. Szereti Gézát, annak ellenére, hogy mások utálattal beszélnek róla, és egyszerűen nem értik a hozzá fűződő kapcsolatát. Persze hogy nem értik, mert nem tudják, hogy ő mi mindent köszönhet neki. Talán mindent, művészi pályáját, mert Géza volt az, aki titokban segítette, támogatta őt. Nagyon jól tudja, hogy számtalan emberi hibája van, de ő a hibáival együtt szereti. Sokszor azonban megfeledkezik magáról, és úgy beszél, mintha ellensége lenne mindannak, ami van.

A férfi felnyögött, nagyot sóhajtott, megfordult, kezét ösztönösen oldalt nyújtotta. Tenyere forró volt és nyirkos. Lágyan megcsókolta, és ráhajtotta az arcát.

A férfi megmozdult. Felnyitotta a szemét. A mennyezeten fényfoltok ugráltak. Hirtelen szorongó félelem fogta el, és a halálra gondolt. Nem akart meghalni.

– Alszik? – hangja megcsuklott.

– Itt vagyok, drágám – mondta Böske, és megszorította a kezét. – Itt vagyok. Szüksége van valamire?

Varjas megkönnyebbülten sóhajtott.

– Nem is tudom, mit csinálnék maga nélkül – mondta őszintén Varjas, és elérzékenyült. – Maga a jóisten ajándéka.

– Jobban érzi magát?

– Még kábult vagyok egy kicsit. És nagyon szégyenlem magam. Nem szabad innom. Vigyázzon rám.

– Vigyáznék, de maga nem engedi. De most ne beszéljünk. Próbáljon aludni.

A férfi nem válaszolt. Az utcáról beszüremlő zajokra figyelt.

– Percekkel ezelőtt azt hittem, hogy meghalok.

– Ostobaság. Nem beteg maga.

– Ha visszaérünk Pestre, megírom a végrendeletemet. Mindenemet magára hagyom.

– Gondolja, hogy nekem szükségem van a vagyonára? Magára van szükségem. De legyen szíves, és ne haljon meg, mert utálok temetőbe járni. Most pedig aludjon.

– Nem tudok aludni.

– Számoljon magában.

Varjas majdnem ezerig számolt, de az sem segített.

– A gyerekekre nem hagyok semmit sem. – Hirtelen fejébe húzódott a vér. – Látta este azt a szarházi kölyköt? Mintha nem is én lennék az apja. Feltűnően félrevonult. Ott volt a találkozón, de nem jött be.

Böske védelmébe vette a fiút.

– Be akart menni. Én kértem, hogy maradjon velem.

– Ne haragudjon. Ismerem én a fiamat. Gyűlöl. Zsóka is gyűlöl. Felneveltem őket tisztességben, megadok nekik mindent, és ez a hála. Nem tetszik neki, hogy magát feleségül akarom venni.

– Ez talán érthető. Szerették az anyjukat. Most ösztönösen ellenállnak. – Böske kétségbe volt esve. A fáradtságtól alig tudta nyitva tartani a szemét, aludni szeretett volna, de az alvásból most már semmi sem lesz. Géza reggelig beszélni fog. – Egyébként – mondta – egyáltalán nem biztos, hogy a felesége leszek.

– Mit mond?

– Nem biztos, hogy a felesége leszek.

– Meggondolta magát?

Cigarettára gyújtott a sötétben, a hamutartót a keze ügyébe tette. – A ma esti viselkedése erősen gondolkozóba ejtett. Úgy viselkedett, mint egy felelőtlen gyerek. Szégyelltem magam. És azt hiszem, Endre is.

– Mit csináltam már megint? Nem emlékszem, hogy olyasmit követtem volna el, ami miatt szégyellnem kellett volna magam. Ittam. Kicsit sokat, de ehhez jogom van.

– Közben összebeszélt minden marhaságot. Ha tudni akarja, még zsidózott is. Szidta a miniszterhelyettest is, Balló csak pislogott. A barátja, az a nagy bajuszú igazgató, óvatosan lelépett. Hiába kértem magát, hogy hagyja abba, kísérjen ki az udvarra, nem volt hajlandó velem jönni. Csak mondta a magáét. Lejáratják, üldözik…

– Talán nem így van?

– Lehet, hogy így van, de miért tartozik ez az itteni emberekre?

– Maga ezt nem érti – mondta Varjas. – Magát ünneplik, elismerik, és azt hiszi, hogy minden rendben van. Én csak az igazat mondom és mondtam. Lépjen csak be a pártba. Hamarosan vége lesz az ünneplésének. Vegye tudomásul, hogy ezt az országot tönkreteszik. És ez nekem nem mindegy.

– Ugyan, Géza… tönkreteszik… Kik teszik tönkre? Maguk. Azzal, hogy folyton egymást szidják, ott járatják le egymás tekintélyét, ahol tudják. Én szeretem magát, ezt már jó néhányszor bebizonyítottam. De az életemet csak akkor kötöm magához, ha megváltozik.

Varjasban hirtelen fellobbant a gyanakvás.

– Feltűnt valaki a láthatáron? Mondja meg őszintén. Ne találjon ki mindenféle ostobaságot. Beszéljen nyíltan. Öreg vagyok, maga pedig még fiatal. Szakítani akar. Ezt értem. De engem ne oktasson a politikára, mert ahhoz maga nem ért. Ha el akar menni, menjen. Megleszek maga nélkül is. Nem változtatok a magatartásomon, ha így nem felelek meg, csomagoljon össze, és menjen a fenébe. Addig jó voltam, amíg nem csináltam magából művésznőt.

– Maga félreért engem, Géza…

– Nem értem félre. Nem vagyok hülye… Még nem…

Böske már megbánta, hogy belement ebbe a beszélgetésbe. Sejthette volna, hogy Gézában még nem szívódott fel teljesen az alkohol. Ilyenkor kötekedő, de holnap majd sírni fog. Most hallgatni kell és tűrni. Kétségek merültek fel benne, a lélek mélyéről bukkantak a felszínre, s most csak kavarogtak a tudatában, mint az örvénylő víz zavaros, megtört tükrén a hordalék. Elhagyta az ereje, s most úgy tűnt, hogy megoldhatatlan feladatra vállalkozott. Szerelme nem elég, hogy Varjas jellemét átalakítsa. Ez az ember, aki most keserű indulatoktól fűtve mellette fekszik, rendületlenül hisz az igazában. Csalhatatlannak képzeli magát. Pedig nincs igaza. Súlyosan téved, s ha nem tud megállni, ha nem képes megkapaszkodni, tévedései menthetetlenül a mélybe rántják. Egyetlen mód lenne a megmentésére: vissza kell vonulnia átmenetileg a közszerepléstől. Visszavonulni és írni. Keserűségét az írásban kellene feloldania. Rá kell kényszeríteni, hogy lépjen ki önmagából, és kellő távolságból, higgadtan szemlélje a megtett utat, cselekedeteit. S az önvizsgálódás kohójában valószínűleg megtisztulna. Ha vállalja a visszavonulást, ő mellette marad, segít neki…

Az ajtón halkan kopogtak. Böske felkattintotta az olvasólámpát, kibújt a paplan alól, magára kapta pongyoláját, és minden izgalom nélkül kiment ajtót nyitni. Nem lepődött meg, amikor meglátta Endrét. A fiú tányérsapkája, ingblúza csuromvizes volt. Ő sem csodálkozott, tudta, hogy a színésznőt apjánál fogja találni. Nem is azért jött, hogy jelenetet rendezzen, felelősségre vonja apját, hanem azért, mert fáradt, álmos volt, s a szálló minden szobáját kiadták. Arra gondolt, hogy ha Böskét apjánál találja, megalszik a művésznő szobájában.

– Apám? – kérdezte, és sapkájáról leverte az esőcseppeket.

– Fekszik. – Böske az ajtóra mutatott. Pillanatnyi habozás után megfogta a fiú karját és visszahúzta. – Rossz hangulatban van nagyon.

Endre megvonta a vállát.

– Az én hangulatom sem rózsás. – Benyitott a szobába, az ajtót nyitva hagyta.

Varjas arcát oldalról világította meg a fény, s az árnyékok eltorzították vonásait. Az egyébként zsírpárnás arc most furcsán darabosnak, megkínzottnak látszott.

– Szép, hogy eszedbe jutott apád – mondta indulattal. – Tőled akár fel is fordulhatnék. Ezt kapja az ember öregségére a gyerekeitől.

Endrének kedve lett volna azt mondani, hogy mindenki azt kapja öregségére a gyerekeitől, amit megérdemelt, de meggondolta magát, és nem vette tudomásul apja megjegyzését. Megállt az ágy végénél, megigazította a nyakkendőjét.

– Szeretném elkérni a művésznő szobájának a kulcsát. Ott akarok aludni.

– Nem kaptál szobát?

– Nem kaptam.

– Tessék. – Böske átnyújtotta a kulcsot. – A szomszéd szoba.

– Köszönöm. – A fiú tenyerébe fektette a kulcsot, játszott vele, mintha a súlyát mérné. – Akkor hát…

– Már elmégy?

– Fáradt vagyok.

– Aludj. Pihend ki magad.

Varjas felült. Megigazította a párnát a feje alatt, cigaretta után nyúlt. Remegő ujjakkal kivett egyet a dobozból. A fiú hozzálépett, meggyújtotta a cigarettáját.

– Mikor utaztok vissza? – kérdezte.

Varjas köhögni kezdett, arca elvörösödött. Böske vizet töltött egy pohárba, de a férfi elutasító mozdulatot tett.

– Velünk jössz? – kérdezte rekedten, és visszahanyatlott a párnára. Böske megigazította a pongyoláját, és az ágy szélére ült.

– Nem megyek Pestre – mondta a fiú.

– Nem jössz?

– Minek mennék? Semmi dolgom sincs Pesten.

Varjas arcán gúnyos mosoly villant.

– A húgoddal sem akarsz találkozni?

– Nemrégen találkoztunk.

– Ezt nem is mondtad.

– Nem kérdezted. – Megpörgette a kulcsot az ujján. – Hát akkor reggel még találkozunk. Jó éjszakát. – Megfordult, és az ajtó felé indult, de Varjas hangja megállította.

– Hol csavarogtál mostanáig?

A fiú megállt, megfordult.

– Dolgom volt

– Mulattál?

– Nem vagyok mulatós. – Endre érezte, hogy apja kötekedni akar, azt gondolta: rendben van, kötekedjünk. Előrejött, ráült a fotel karfájára. – Megvártam, míg téged lefektettek a kocsiban, aztán továbbálltam, mert szégyelltem magam.

– Miattam szégyenkeztél?

– Hát nem voltál valami gusztusos látvány. Kínosan éreztem magam.

– Ittam. Csak nem sajnálod?

– Nem sajnálatról van szó.

– Hanem miről? – Varjasnak nem ízlett a cigaretta, a hamutartóba ejtette. Bözsi felállt, elnyomta a csikket. A férfi kérdőn nézett a fiúra.

– Ha én író lennék – mondta Endre –, és arra vállalkoznék, hogy embereknek a morálról papoljak, a nyilvánosság előtt nem részegednék le. És részegségemben nem cáfolnám meg azt, amit józanul mondtam. Az emberek most törhetik a fejüket, hogy melyik Varjas az igazi, mikor mondott igazat.

– Ide figyelj, te szarházi – mondta indulatosan –, én részegen is többet érek, mint ti józanul. Neked a részeg Varjas Géza miatt sem kell szégyenkezned.

Böske idegesen felállt.

– Hagyják már abba! Nem unják ezt az ostobaságot? – Endréhez fordult. – Mit cukkolod apádat? Berúgott! Hát aztán? A többiek sem voltak józanabbak.

Endrében is forrt már az indulat, s úgy érezte, hogy most ki kell adnia a felgyülemlett keserűséget, mely úgy megfeküdte a gyomrát, mint a romlott étel. Az este történtek még nem szelídültek emlékké benne, tapintható közelségben volt még minden, a részegek bamba tekintete, az alkoholtól megsavanyodott leheletek bűze, gátlástalan, trágár viselkedésük… Felködlött előtte Csongár izzadságtól fénylő arca, látta a gusztustalanul összesimuló párokat, és látta a magával tehetetlen apját, akit zsákként cipeltek magukkal a kíváncsiskodó emberek között a kocsihoz. „A többiek sem voltak józanabbak.” Böskére nézett…

– Engem a többiek nem érdekelnek – mondta halkan. – Ti egyebet sem tudtok, csak másra hivatkozni. Mások, mindig csak mások. Lopunk? Mások is lopnak. Csalunk? Mások is azt csinálják.

Varjas felhördült.

– Azt akarod mondani, hogy én lopok és csalok?

A fiú apjára emelte a tekintetét. Most nem látszott benne a félelemnek parányi árnya sem. Nyíltan, becsületesen nézett apja döbbent arcába.

– Nem járok messze az igazságtól, ha azt mondom. Persze, te nem tartod lopásnak és csalásnak a tetteidet. Mert mások is ugyanezt csinálják. Legutóbb, amikor Párizsból hazajöttél, véletlenül megnéztem a vámcéduládat. Aláírtad a nyilatkozatot, hogy a magaddal hozott cuccok értéke nem haladja meg a négyezer forintot. Kiszámítottam a behozott dolgok árát. Több mint tizenötezer forint jött ki. Hetven dollárt vittél magaddal. Hogy tudtál te abból a pénzből annyi mindent vásárolni? Egyszerű az ügy. Felvettél Olga nénitől néhány száz dollárt. Persze ez nem csalás, mert te nem tartod annak. Visszaéltél a helyzeteddel, hogy a vámőrök ismerik a nevedet és tisztelnek… Ha akarod, mondok még néhány esetet, ami elgondolkoztatott. És ez a mai este. Te, aki a népet annyira félted, aki mindig a nép nevében beszélsz, nem vetted észre, hogy micsoda bitang népcsalás történt? Falatozó-avatás? Röhej! Ládaszámra ittátok a sört, bort, pálinkát, miért ne, hiszen ingyen volt, nem kellett fizetni érte, s mindezt a nép nevében csináltátok. A nép pedig odakünn ácsorgott, kapkodta a fejét, ámult, s bizonyára boldog volt, hogy az elvtársak mennyire megtisztelik őt. Tivornyáznak őérte, az ő nevében, és azt hiszem, az ő számlájára. De lehet, hogy egyesek azt gondolták, hogy visszatértek a földesurak, mert utoljára azok tivornyáztak így, saját piszkukban henteregve az asztal alatt. És az apám, a cibakházi paraszt, a nagy magyar író, részegségében a fájdalmát üvölti el, a keserűségét önti ki magából, és panaszkodik, hogy elnyomják, üldözik, megfigyelik.

Varjasban mintha megbénult volna az akarat, szinte a nyelvét sem tudta megmozdítani, fejéből kifolyt a vér, az arca elfehéredett, vaskos testét hőhullám öntötte el, szédült, kezével tiltakozó mozdulatokat tett. Mindez csak pillanatokig tartott, óráknak tűnő pillanatokig, aztán mintha erőre kapott volna, felkiáltott: – Takarodj!

Endre kétszer is lemosta testét jéghideg vízzel, de az sem használt. Nem tudott elaludni. Az indulat és a keserűség áramkörei keringtek benne, és ébren tartották. Az ablakok időnként megreccsentek, a viharerősségű szél az üvegtáblákra verte az eső cseppjeit. Hanyatt feküdt az ágyon, lehunyt szeme mögött fénykarikák keringtek.

Megint elfogta a kétség, mint mindannyiszor, amikor az apjával összezördült. Az utálat viaskodott benne a szeretettel és a ragaszkodással, az elidegenülés a sajnálattal és a megértéssel, az apja iránti közöny a féltéssel… Reménytelennek és kilátástalannak találta a helyzetét. „Igazságtalan voltam? Nem, nem hiszem. Én már mindent megpróbáltam, de amikor szépen beszéltem vele, könyörögtem neki, nagy hangon elutasított. Gorombán lehülyézett. Kálmán bácsinak van igaza, apám javíthatatlan. Ilyen korban már nem változik meg az ember. Szeretném megérteni őt, de nem tudom. Most nagyon megbántottam, talán nem lett volna szabad, nem tehetek róla, egyszer meg kellett mondanom a véleményemet. Így is keveset mondtam el.” Forgolódott, nem találta a helyét, végül Marikára gondolt, és bosszankodott, amiért Rásó rájuk tört. Bár talán jobb is így. Ha most ott lenne a lánynál, esetleg mindent elrontana.

Marika remek teremtés, tisztán szabad csak szeretnie. Tisztán… „Bár a jó ég tudja, hogy van-e értelme a tisztaságnak. Az embert kiröhögik, ha tisztaságról beszél. Vele szeretnék álmodni.” Később arra gondolt, hogy mit szólna Marika, ha közölné vele, hogy Nyugatra akar szökni. Nem azért, mert ő ellensége a rendszernek, hanem azért, mert nem akarja leszolgálni a két évet. Rásó most ügyet csinál a verekedésből, s neki nem lesz megállása a fiúk és a tisztek többsége előtt, hiszen Böglyös igen népszerű, s megint azt fogják mondani, persze, mert Varjas papája közbelépett. S ha mondaná: fiúk. higgyétek el, apám a kisujját sem mozdította értem, nem hinnék el.

Reggel úgy intézte, hogy apjával ne találkozzék. Lement az étterembe, kicsit kábult volt még a nyugtalan éjszakától, ezért a reggeli előtt pálinkát kért. Az ital meghozta az étvágyát. Az ablak mellett ült, nézte az ólomszürke égboltot, a házak esőtől csillogó tetejét, a hólyagos tócsákat az úttesten, a dolgaik után siető embereket. Még korán volt, az étterem is kongott az ürességtől, a felszolgálók egymással beszélgettek.

– Az alsóvárosban – mondta egy idős, ősz bajuszú pincér – húsz házat ürítettek ki az éjjel.

– Mese ez, Gyula bácsi – mondta egy nyurga, karikalábú fiatalember. – Arról én is tudnék.

– Húsz házat, ha mondom.

Egy szőke, gyerekképű tanuló érdeklődve közbeszólt:

– És hova vitték őket?

– Az ördögháti iskolába. Odavitték mindet.

– Akkor a srácok most örülnek – mondta a szőke. Néhány vendég érkezett, a pincérek szétrebbentek.

Lontai Miklós tűnt fel az ajtóban. Kezében aktatáskát lógázott, s mint egy szórakozott tanár, körülnézett. Öröm csillant a szemében, mikor meglátta az ablaknál reggeliző fiút.

– Megengedi? – kérdezte, és választ sem várva leült. – Maga mit reggelizett?

– Tojásrántottát.

– Nem rossz – mondta Miklós, és az idős pincérre nézett. – Hozzon nekem is, mondjuk, három tojásból, egy savanyú paprikát, egy üveg sört…

– Én is kérek egy üveg sört – mondta a fiú.

A pincér elsietett.

Miklós cigarettára gyújtott.

– Hogy aludt?

– Nem valami jól. Szokatlan volt az ágy. Alezredes elvtárs mikor utazik haza?

– Még nem tudom. Valószínűleg délben. Be kell mennem a laktanyába. Ha akarja, felviszem Pestre. Édesapja mikor megy?

– Nem tudom. Nem utazom Pestre.

– Zsókának sem üzen?

– Csókoltatom. Azt ne mondja meg, hogy három nap szabadságot kaptam.

– De bizony megmondom. Még azt is, hogy magammal akartam vinni, de nem jött. – Miklós tréfásan hunyorított. – Persze én sem mennék a maga helyében. Csinos az a kis tanítónő. De ahogy láttam, nem valami jól érezte magát az este.

– Ezen nem is csodálkozom.

Abbahagyták a beszélgetést, mert megjelent a pincér, az asztalra tette a rántottát, az üvegeket.

– Az éjjel találkoztam Rásó őrnagy elvtárssal.

– Hol? Egész este nem láttam. Azon a tanácsi házibulin sem volt jelen.

Endre elmesélte a történteket,

– Szóval Böglyös mégiscsak briganti? Helyes – mondta Miklós. – Kapják csak el az ilyen fickók frakkját.

– S ha bebizonyosodik, hogy ő volt az értelmi szerzője a verekedésnek – mondta Endre, és ivott a sörből –, mi történik vele?

– Nem tudom. Ehhez nem értek. Gondolom, hadbíróság elé kerül.

– De akkor nem mehet tiszti iskolára.

– Nem hát. Ez még külön szerencse.

– Alezredes elvtárs – mondta elgondolkozva Endre –, intézze el, hogy ne csináljanak ügyet a dologból.

Miklós csodálkozva nézett rá.

– Miért avatkozzam bele?

– Böglyös elkerül az egységtől, de én itt maradok.

– Csak nem fél?

– Böglyöst szeretik, engem viszont rühellnek. Még nehezebb lesz a dolgom. Spiclinek, besúgónak fognak tartani. És végső soron ez az ügy csak kettőnkre tartozik.

– Szó sincs róla – mondta Miklós. – Ez nem a maga ügye. Attól pedig ne tartson, hogy emiatt majd kitolnak magával. Ennek semmi köze a spicliskedéshez meg a besúgáshoz. – De hiába magyarázott, Endrét nem tudta meggyőzni. – Nekünk az a feladatunk, hogy a hadsereget megszerettessük a fiatalokkal. Ezt a törekvésünket aláássák az ilyen Böglyösök.

– Lehet – mondta Endre –, de én azt hiszem, hogy a Böglyösöket a tisztek bátorítják.

– Látja, hogy nem. Rásó nem volt tekintettel rá.

Endre nem akart vitatkozni. „Kár minden szóért – gondolta. – A tisztek nem tudják, hogy a katonák mire gondolnak, és mit éreznek.”

Az idő ősziesre fordult, megeredt az eső, csendesen szemerkélt. A tócsák hályogos, sima tükrét parányi darabkákra tördelték a szaporán lecsapódó cseppek, a házak felett alacsonyan csüngtek a sötét felhők.

– Kifogtam ezt a rohadt időt – mondta a fiú. – Bőrig fogok ázni, vagy pedig egész nap ülhetek valamelyik presszóban. – Zsó jól van? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen. – Lontai a fiúra nézett. – Mit szólna, ha feleségül venném?

– Én? Nem tudom. Zsó mit szól hozzá?

– Ő benne van.

– Már megbeszélték?

– Nagyjából.

– Mikor lesz az esküvő?

– Még nem tudom. Én hajlandó vagyok megnősülni akár holnap is.

– Apám már tudja?

– Nem beszéltem vele. Tegnap szólni akartam neki, de nagyon elázott.

– Ilyen részegen még nem láttam. Az éjjel azután alaposan összevesztünk. Kirúgott. Az igazság az, hogy sajnálom őt, de most már látom, helyrehozhatatlanul elromlott az élete. – Kitöltötte a maradék sört a poharába, ivott. – Az éjjel nagyon sokat gondolkoztam, magamról, az életről. És semmi biztatót nem látok. Ezt most úgy mondom magának, mint jövendőbeli sógoromnak.

– De hát semmi oka erre a sötéten látásra – mondta Miklós meggyőződéssel. – Nézze csak – gondolkozott egy pillanatig –, most én is nagyon őszinte leszek. Apjáért különösebben nem kell aggódnia. Neki már olyan neve van, hogy az efféle dolgok, mint a tegnap esti, nem befolyásolják a sorsát. Hőbörög, ellenzékieskedik, én azt hiszem, ezt tudják róla odafent is. Ahhoz viszont gyáva, hogy valami komolyabb ostobaságot csináljon. Zsóért pedig nem kell aggódnia. Tanul, dolgozik, ő már lezárta magában az apjához fűződő viszonyát, célja, elképzelése van az életről, és én nagyon szeretem. Maga viszont fiatal, egészséges, a filmrendezés csodálatos dolog, egyszóval, mi itt a probléma? Zsó rajong magáért, ez a kis tanítónő, ahogy az este elnéztem, úgyszintén, és ne feledje el, viszonylag rendes sógora lesz.

Endre keserűen elmosolyodott.

– Így tényleg nagyon egyszerűnek tűnik minden – mondta. – Valamit azonban maga nem ért, és ezért nem is számol vele. Én igazán boldog vagyok, hogy Zsónál minden rendben van. Miatta nem is fáj a fejem. Jó dolog, hogy szeret. Én is szeretem őt. Még azt is el tudom képzelni, hogy tudomásul veszem apám természetét. Csak azt nem tudom, hogy magammal mit kezdjek. Maga hívő ember, Zsó is az, a tanító néni is, de én már semmiben sem tudok hinni. Már régóta. Nincs nekem bajom a világgal, a rendszerrel, egyszerűen nem érdekel. Irigylem magukat, magamat viszont pedig már nem is gyűlölöm. Itt állok a huszonegy évemmel, s olyan üres vagyok, akár egy hordó. Azon csodálkozom, hogy mind ez ideig miért nem lettem bandita, huligán, miért nem verődöm bandába… Talán azért, és biztos, hogy ez a tragédiám, mert még van bennem valami az emberből.

Miklóst megkavarták a fiú szavai. Sajnálta, hogy most nincs ideje, szívesen beszélgetett volna vele hosszabban, mert úgy érezte, hogy most közel kerültek volna egymáshoz.

– Hol ebédel? – kérdezte az óráját nézve. – Sajnos, nekem mennem kell. De még szeretnék találkozni magával.

– Meg akar vigasztalni? Ne fáradjon… Tudom, hogy milyen érveket sorolna fel. Ne aggódjon értem. Nem jelent semmit, hogy Varjas Endre van-e, vagy nincs. Legfeljebb csak önmagamnak. Én pedig már csak üres pillanataimban sajnálom magam.

Fizettek, és kimentek az étteremből.

– Gépkocsival van? – kérdezte a fiú az étterem előtt, és felnézett a szürke égre.

– Hova vigyem?

– Ördöghátra. Az iskolához. Nem nagy kerülő.

Miklós intett a kocsiban várakozó sofőrnek.

– Üljön be – mondta. – És mutassa az utat.

Az autóban már nem beszéltek, zavarta őket a gépkocsivezető jelenléte.

Valamivel az iskola előtt Endre megállította a kocsit. Kiszállt, és kezet nyújtott Miklósnak.

– Köszönöm.

– A viszontlátásra. Ne feledkezzék meg az ígéretéről – mondta az alezredes.

A fiú felvonta a szemöldökét.

– Nem tudom, mire gondol.

– Ha megoldhatatlannak látszó problémája van, ír nekem, és csak azután cselekszik.

– Jó – mondta a fiú. – Megígérem. Zsókát csókolom.

Hosszan nézett a távozó Volga után. Rendes fickó – gondolta –, szerencséje van Zsókának, hogy ráakadt.

Megfordult, és elindult az iskola felé. Ahogy közelebb ért, rögtön meglátta, hogy az öreg pincér igazat mondott. Az iskola tágas udvarán teherautók álltak, bútorokat raktak ki a ponyvák alól. Férfiak, nők elkeseredett arccal, némán dolgoztak, csak a legszükségesebb szavakat mondták: Na most! Egy kicsit emeld meg!

Voltak vagy harmincan a tehergépkocsik körül, a gyerekek ott lábatlankodtak, ugráltak, ricsajoztak, ők még nem tudták, hogy mit jelent ez a hurcolkodás.

– Gyerekek – kiáltott egy nagy bajuszos, kövér arcú parasztember –, menjetek be! – Viharkabátja már csuromvizes volt. – Nem halljátok? Hátrakötöm a sarkatokat. – De a gyerekek rá sem hederítettek. Endre megállt a szélesre tárt kapuban. Nézte a kavargó képet, a keserű arcú embereket, egészen megfeledkezett az esőről. A nagybajuszos fáradhatatlanul intézkedett, parancsokat osztogatott, vigasztalt, hol az egyik csoportnál tűnt fel, hol a másiknál. Egy pillanatra mintha Dóczit látta volna az emberek mögött a lépcsőfeljárónál, de eltakarták sovány testét a szekrényeket cipelő emberek. Egy idős, fejkendős nénike sírva tördelte a kezét, csendesen jajveszékelt, mintha imádkozna.

– Jaj, édes istenkém, oda van mindenünk. Jaj énnekem, édes jó istenem. – A többiek nem törődtek vele, a maguk bajával voltak elfoglalva. Megint feltűnt a nagybajuszos. Átkarolta a síró öregasszonyt.

– Ugyan már, Mari ángyom… Ugyan már… Nem lesz itt semmi baj… Jöjjön csak be, kap egy jó meleg teát…

Endre közelebb ment. Tekintetével Marikát kutatta, de nem látta sehol.

Székek, asztalok, edények, ágyak, dunyhák vándoroltak az autókról az iskolába, s ennek a szomorú vándorlásnak volt valami komor szertartásszerűsége. Mintha egy színjáték jól rendezett tömegjelenete bomlott volna itt ki előtte, vagy egy film külső felvételeinek lenne a szemtanúja, ösztönösen a jupiterlámpákat kereste, várta, hogy felcsattanjon valahonnan a rendező hangja…

De csak az eső esett, és karok nyúltak a levegőbe, vállak görnyedeztek a terhek alatt.

Az egyik kocsiról egy konyhaszekrényt emeltek le. Két asszony emelte a szekrénynek a kocsiból félig kicsúszott részét, odafenn a platón egy zömök, bőrzekés fiatalember erőlködött.

– Na, még egyszer. Hórukk! Egyszerre emeljük, asszonyok…

– Nem bírom – mondta az egyik asszony. Ráncos arcán az esőlé összemosódott a verejtékével. – Várj, Dani, nem bírom.

– Hagyja, anyám – mondta a fiatalabb –, majd én megemelem. Nem várhatunk, tönkreázik minden.

Endre odalépett. Megfogta a szekrény alját.

A fiatalasszony ránézett, szemében megenyhült a szorongás.

– Köszönöm…

Endre a szekrénynek feszítette a vállát, kezével megemelte. Nehéz volt, mintha ólommal töltötték volna meg. Hátralépett, vitte magával a terhet.

Majdnem délig hordta a bútorokat, s közben megfeledkezett a gondjairól, a nehéz, fárasztó munka felfrissítette. Még arra sem jutott ideje, hogy nyugodtan végigszívjon egy cigarettát. Ingblúza teljesen átázott, atlétatrikója, a háta is csupa víz volt. Dóczival kétszer is találkozott, melegen üdvözölték egymást, de nem beszélhettek, mert arra sem volt idő. Az igazgató az emberek szétosztásával volt elfoglalva, meg az iskolai bútorok elhelyezésével. A gyerekeket bezavarta az egyik tanterembe, és Annus nénire bízta őket. Mint egy hadvezér, mindenkinek kiosztotta a feladatát. Amália névsorokat állított össze, a menekülteknek felírta a nevét, személyi adatait, Fábián Magdi a konyhán intézkedett, hogy délre mindenki meleg ebédet kapjon, Virág Zsigmond amolyan szállásmester lett, megpróbált rendet teremteni, hogy a tanteremben elhelyezett bútorok ne akadályozzák a közlekedést, és úgy-ahogy lakni lehessen. Ezért minden teremben szektorokat jelölt ki, és minden család egy-egy szektort kapott, melyeket keskeny utcácskák választottak el egymástól. Aztán megszervezte az egészségügyi szolgáltatást, ez persze nem ment simán, mert sokan tiltakoztak a védőoltás ellen. Endrének új volt mindez. Tulajdonképpen most találkozott életében először az egymásra utaltság érzésével. Szinte azonosult ezekkel a szerencsétlenekkel, belülről érezve a bánatukat és keserűségüket.

– Marika hol van? – kérdezte az igazgatótól.

– A gáton – mondta Dóczi. Kinyitotta az irodáját. – Gyere be.

Endre engedelmesen követte. Át volt fázva, jólesett a meleg.

– Majd csak rend lesz – mondta Dóczi, és a szekrényhez ment. – Okos nép ez, értenek a szóból. Vesd le azt az inget magadról, fiam, pocsékká ázott, megszárad a kályhánál. Befűttettem, mert én fázós vagyok ám. Ülj oda, szárítsd meg magad.

Endrét nem kellett biztatni. Kiterítette az ingblúzát az egyik székre, és a kályhához húzódott.

– Hajtsd fel ezt, fiam. Ettől meleged lesz. – Egy pohár pálinkát nyújtott a fiúnak. – Én főztem. Ha nem ízlik, megmondhatod, ha ízlik, töltök még.

– Ízlik – mondta Endre, és odatartotta a poharát. A második pohár is nagyon ízlett, testén kellemes meleg hullámzott végig. – Mikor ment Marika a gátra?

– Úgy tudom, hajnalban. Mozgósították a kiszeseket. Nagyon veszélyes a helyzet. Aztán ez az eső… Az éjjel több mint nyolcvan centivel emelkedett a Kövesd. Bitang egy folyó… Apád?

– Azt hiszem, már hazautazott.

– Marikával akartál találkozni?

– Szabadságon vagyok. Tegnap megbeszéltük, hogy találkozunk.

– Lehet, hogy már otthon van. Tudod hol lakik?

A fiú bólintott, s tűnődve kibámult az udvarra. Még mindig zuhogott az eső. Most mit csináljon? Járja végig a gátat? És ha rátalál? Nem mondhatja meg neki, hogy hagyja abba a munkát. Ez a rohadt árvíz mindenkire csak bajt hoz.

– Hol ebédelsz?

– Még nem tudom. Együtt akartam ebédelni Marikával.

– Ebédelj velünk. Úgysem tudsz hova menni ebben a cudar időben.

Endre elfogadta a meghívást. Dócziné kedvessége hamar levette a lábáról. Ezek a barátságos emberek szinte egyik pillanatról a másikra elfelejtették vele a gondjait, s most nagyon távolinak tűnt a katonai szolgálat, Böglyös, a kitolások, a fiúk, a hűvös hálóterem, még az is, hogy holnap éjfélkor lejár a szabadsága és elölről kezdődik minden. Maga sem tudta, miért és hogyan, egyszerre beszédes lett, a kérdésekre nem kurtán felelgetett, mint máskor, hanem felszabadultan, részletesen magyarázott. Az asszonyt a filmgyári titkok érdekelték, igaz-e, hogy X színésznő már ötvenéves, hogy Y művész az ötödik feleségétől válik. Aztán azt is tudni szerette volna, hogy hogyan készül a film.

Ebéd után az asszony magukra hagyta őket, de csak éppen hogy felbontottak egy palack bort, Dóczit máris elhívták.

Endre jóllakottan, lehunyt szemmel pihent, s arra gondolt, nem is lehet olyan rossz ez a vidéki élet, ha egy ilyen asszony áll az ember oldalán, mint ez a Dócziné. Vajon Dóczi boldog-e? Érdekes, furcsa ember, keveset beszél, annál többet mosolyog, és a mosolyában van valami hamiskás. Eszébe jutott a tegnap este. Dóczi hallgatag viselkedése. Meg fogja kérdezni tőle, hogy miért ment el az este olyan korán.

– Na, remélem, most már békességem lesz – mondta az igazgató, amikor visszajött. – Az az átkozott eső úgy szakad, mintha dézsából öntenek. – Felhajtott egy pohár bort, leült a fiúval szemközt. – Hanem apád nagyon elázott az este. Csak néztem, hogy mennyire nem bírja már az italt. Nagyon nem tetszett nekem.

– Az még hagyján, hogy elázott, de amiket összevissza beszélt. Persze, Dóczi elvtárs ezt már nem tudja, mert eltűnt, mint a kámfor.

Dóczi megsimogatta selymes bajuszát.

– Nem hiányoztam én ott senkinek.

– Azért tetszett elmenni?

– Azért is meg másért is. – Hosszú karjával az üvegért nyúlt. Töltött mindkettőjüknek, visszatette az üveget, a poharat pedig a tenyere közt melengette. – Nem vagyok bölcs – mondta –, csak öreg, és az öregséggel együtt jár néhány dolog felismerése. Valamikor arról álmodoztam, hogy megváltom a világot, aztán rájöttem, hogy a világ nem hagyja egykönnyen megváltani magát.

– Szerintem a világ megérett a pusztulásra – mondta Endre. – Ahogy én látom, ez hamarosan be is fog következni. Az eszmék csődöt mondtak, semmivel sem tették jobbá az emberiséget, nem tudták megszüntetni a háborúkat, a nyomort.

– És a kommunizmus? – Dóczi hunyorogva nézett a fiúra, kíváncsian várta a választ.

– Hát nem tudom. De félek, hogy a marxizmus is csődöt mondott. Ahogy én látom, ez az eszme sem teszi jobbá az embereket. Apám marxistának mondja magát. De miben áll az ő marxista morálja? Na és Csongár meg azok, akik tegnap este összemocskolták magukat. Marxisták… Tetszik tudni, hogy nekem mi a tapasztalatom a marxista morálról? Ha találkozik két kommunista, mindig a távol levő harmadikat szidják. Apámhoz sok párttag jár. Írók, művészek, esztéták. Gyermekkoromtól kezdve mást sem hallottam, csak a távol levő kommunisták szidását és kigúnyolását. Apám és Kálmán bácsi – tetszik ismerni a nagybátyámat – miért utálják egymást? Most már a huszadik éve építjük a szocializmust. Meglátszik ez az emberek magatartásán? Én úgy képzeltem el a szocialista társadalmat, hogy az üzemekben nem lesz jelenléti ív, nem lesz bélyegzőóra, az öltözőszekrényeken nem lesz lakat, nem lesz a gyárakban motozás. De egyre erősebb és több lakatot meg zárat gyártanak. Egyszer Csepelen részt vettem valamelyik szocialista brigád összejövetelén. Egy filmet forgattunk, abban szerepelt egy szocialista brigád is. Kíváncsi voltam, hogy a valóság és a könyvben megírt brigád élete között mi a különbség. Egész idő alatt azon tűnődtem, hogy ez a brigád miért szocialista. Arról beszéltek, hogy az utóbbi hónapokban elszaporodtak a lopások az öltözőben. Feltörik a szekrényeket és így tovább, őrt kell állítani az öltözőbe – mondta az egyik felszólaló. Nem lehet – mondta az üzemvezető, mert nincs létszámkeret. Az improduktív létszám amúgy is magas. Végül olyan határozatot fogadtak el, hogy az igazgatóság minden szekrényre szereltessen biztonsági zárat. És engem akkor nem az érdekelt, hogy milyen termelési eredményeket értek el. Attól ugyanis még nem lesz valaki szocialista ember. A magatartás, az életszemlélet, a gondolkodás teszi szocialistává az embert. És a szocialista ember ott kezdődik, amikor nem biztonsági zárat szerel a szekrényére, hanem leveszi a lakatokat. De tudnék még sok példát mondani.

Ivott a borból, és mosolyogva nézett az igazgatóra. Dóczi úgy ült a fotelben, mint egy pihenő, nagy madár, kabátján átpúposodott csontos válla, feje szinte a melle közepére csúszott. Azon tűnődött, míg a fiú beszélt, hogy mit is mondjon neki. Jól lát ez a gyerek, valószínűleg sokat van egyedül, és ráér gondolkodni. S úgy látszik, hogy mindenben a lényeget keresi. Azt nem mondhatja, hogy nincs igaza, mert sok igazság van abban, amit elmondott, és mégis ellent kell mondani neki.

– Te nem vagy szocialista ember? – kérdezte.

– Én nem tudom, hogy mi vagyok. Tulajdonképpen én csak ember szeretnék lenni. Azt szeretném, ha az emberek megértenék egymást, tisztelnék egymásban az embert.

– Nem könnyű ellentmondanom neked – mondta Dóczi. – Nem könnyű, mert sok igazságot mondtál. Ha a körülöttem úszkáló nagyhalakat nézem, a Csongárokat, akik mindent felzabálnak, ami útjukba sodródik, akkor igazat kell adnom neked. A mi életünk tele van nagy halakkal, az ő fegyverük a hatalom és az erő, hiszen ők a vizek urai. Aki ezt felismeri, az menekül előlük, vagy védelmet keres az oldalukon. De én nemcsak ezeket a hájasra hízott nagy halakat látom, hanem a hegyi patakok pisztrángjait is, akik töretlenül és sorsszerűén úsznak az elérhetetlennek tűnő cél felé, és nem félnek a nagy halaktól. Szerencsére sok ilyen pisztrángunk van, akiknek a küzdés a lényükből fakad. Közülük sokan sziklákhoz verődnek, elpusztulnak, de a többiek csak törnek előre, mindig csak előre. Néha elnézem az én kis pisztránglánykámat, Marikát. Ez a Csongár szívesen felfalná, ő tudja ezt, és mégsem adja meg magát. És sok ilyen Marika él ebben az országban. Én látom a veszélyt, és nem beszélem le őket a harcról, mert igazuk van. Valamit világosan kell látnotok. Azt, hogy erősek vagytok, s erőtök a tisztességetekben van. A jövő a tietek, húsz év múlva ti lesztek az ország vezetői, ti fogjátok meghatározni sorsunkat. De ti mégiscsak ennek a szocialista társadalomnak vagytok a produktumai, ez a társadalom alakította ki a nézeteiteket, a mi eszméink tartják ébren bennetek az igazságérzetet, a türelmetlenséget, a nagyot akarást, a tisztesség utáni vágyat. A mi rendszerünk furcsasága éppen abban van, hogy a Csongárok kalandorsága ellenére egyre több lesz a becsületes ember. Azt mondtad, csődöt mondott a marxizmus, az emberek nem változtak meg. Megváltoztak, csak ezt a változást nehéz lemérni. – Mintha elfáradt volna, hátát kiegyenesítette, fejét hátrahajtotta, egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán felemelte a poharat.

– Egészségére, Dóczi elvtárs – mondta Endre halkan és tisztelettel.

Ittak. Az igazgató az üres poharat az asztalra tette, és tekintetét a fiúra emelve, lassan elgondolkodva mondta:

– Nem tudom, mi a szándékod Marikával. Tulajdonképpen alig ismerlek. Úgy érzem azonban, hogy becsületes vagy. Marika szerelmes beléd. Talán helytelen, hogy ezt megmondtam, de úgy érzem, jobb, ha tudod. Ne élj vissza ezzel a szerelemmel. Marika tisztességes lány, nem érdemelné meg, hogy becsapd. Ha nem az emberre, csak a nőre van szükséged, keress magadnak valaki mást.

Endrét felkavarta az ebéd utáni beszélgetés. Lassan lépkedett a felázott járdán, annyira elmerült gondolataiba, hogy a tócsákra sem figyelt, cipőjére vastagon rátapadt az agyagos sár. Már erősen szürkült, a távoli hegyek máskor oly tisztán látszó vonulata most elveszett az alacsonyan úszó fellegek egymásra torlódó sokaságában. Az utcák néptelenek voltak, itt-ott már sárgás fénnyel világítottak az ablakok. Találomra befordult az egyik szelíden emelkedő utcába, úgy emlékezett rá, hogy ez a keskeny utca vezet a dombháti fenyveshez. Az utca túlsó oldalán észrevett egy kocsmát. Megállt, körülnézett. Ismeretlenek voltak a házak, erre az elhanyagolt italboltra sem emlékezett. Úgy látszik, eltévedt. Nyakába befolyt az esővíz. Elhatározta, hogy bemegy a kocsmába, megiszik egy üveg sört, megszárítja magát egy kicsit, aztán útbaigazítást kér.

A félhomályos helyiségben azonnal észrevette Sárdi századost, aki az egyik asztalnál ült két munkás kinézésű ember társaságában. Mások nem is tartózkodtak a szűk helyiségben. Endre tisztelgett, aztán a pulthoz lépett. Egy mogorva arcú, negyven év körüli kopasz férfi a szemével intett, hogy mit akar. Endre egy üveg sört kért, és elment a kedve a kérdezősködéstől. Megissza a sört, elszív egy cigarettát és továbbáll. Majd csak megtalálja a fenyveshez vezető utat. A kopasz csapos eléje tette a sörösüveget és a poharat, Endre azonnal kifizette. Megtöltötte a poharat, cigarettára gyújtott. Mögötte hallotta a motozását, de nem nézett hátra. A csapos felkattintotta a villanyt, egyszeriben barátságosabb lett a helyiség. Endre ivott, és azon tűnődött, hogy miért ilyen mogorva ember a csapos. Egyszerre csak úgy érezte, hogy azok ott a háta mögött róla beszélgetnek. Szeretett volna hátranézni, de valami sejtésszerű félelem visszatartotta. A félelemnek ez a furcsa, szinte személytelen érzése megzavarta, bizonytalanná tette. Jobb lesz, ha minél előbb továbbáll. Gyorsan kiitta a maradék sörét, keze fejével megtörölte a száját, biccentett a kopasz csaposnak, aztán megfordult, és az ajtó felé indult.

– Varjas – hallotta Sárdi hangját. Megállt, nagyot nyelt.

– Parancs – mondta halkan.

Sárdi a fejével intett, hogy menjen oda. Odament az asztalhoz.

– Üljön le. – A százados kurta, vastag karjával az egyik székre mutatott.

– Százados elvtárs, jelentem…

– Azt mondtam, üljön le.

Endre engedelmeskedett. A két férfi bemutatkozott. Az egyik fekete nyírott bajuszt, rövidre vágott hajat viselt, Gereben Mátyásnak hívták, az egyes számú gépállomás művezetője volt, mint később kiderült, tartalékos főhadnagy, a másik Hajdi Viktor, kopaszodó, izmos nyakú, szőke fiatalember, szeplős, hosszúkás arccal, világoskék szemekkel, a postán dolgozott, azt mondta, műszerész.

– Négy rumot – rendelkezett Sárdi ellentmondást nem tűrő hangon. Endre abban reménykedett, hogy nem fog megártani a sok ital. Azt rögtön látta, hogy a százados már jócskán ihatott, mert kövér arca paprikavörös volt, és a szeme is zavarosan csillogott.

– Nem lesz sok, Pistám? – kérdezte jóindulattal a fekete bajuszos Gereben.

– Az nem a betyárok gondja, az istenfáját – mondta Sárdi.

– Én fizetem. Minket pedig jól megfizetnek, pajtikám. Hamarosan annyi keresetünk lesz, mint egy jobb női fodrásznak vagy pincérnek.

A mogorva csapos az asztalra tette a négy pohár rumot, aztán unott arccal visszament a pult mögé, és a semmibe bámult.

– Akkor hát – mondta Sárdi, és megragadta a poharát. – Isten, isten. – Arca eltorzult ivás közben, teste megrázkódott.

– Mesélik, hogy az apukája tegnap este szépen szerepelt.

Endre óvatosan válaszolt, nem tudta, hogy Sárdi mit ért a szereplésen.

– Nem tudom – mondta. – Én nem voltam ott az előadáson.

– A díszelőadáson sem?

– Nem tudom, mire tetszik gondolni.

Sárdi kövér arcán a titkokat ismerő ember ravaszkás mosolya fénylett.

– A szeánszra, az istenfáját. Állítólag még bugyibál is volt. Igaz-e, Viktor?

A szőke fiatalember megvonta a vállát.

– Honnan tudjam én azt. Ezt mondják. Meg hogy az író elvtársat úgy hurcolták a kocsijához négyen. Mert tökrészeg volt.

– Voltál már te is részeg – mondta Gereben Sárdinak. –Miért olyan nagy ügy ez?

– De én nem vagyok író, az istenfáját.

– Az író miért ne ihatna? Az is csak ember. – Gereben a fiúra nézett. – Nem igaz?

– Az hát – mondta Sárdi. – Ember. De én utálom az olyan embereket, akik vizet prédikálnak, és bort isznak. Én ezért utáltam meg a papokat is. – Feltartotta a kezét, és intett a csaposnak, hogy hozzon még négy pohár rumot. – És aki író meg ember, az nem vesz részt a bugyibálokon.

– Nem volt ott semmiféle bál – mondta Endre.

– Nem? Maga nem volt ott.

– Egy ideig ott voltam.

– Akkor látta az édesapja megdicsőülését, vagy nem?

Endre megvárta, míg a csapos leteszi a poharakat az asztalra, aztán halkan megszólalt.

– A százados elvtárs azt várja tőlem, hogy eladjam az apámat?

– Várja a jó fene. Nem várok én magától semmit. Azt meg különösen nem, hogy tárgyilagos legyen. Persze hogy nem adja el az apját, de Böglyöst, azt a szerencsétlen gyereket eladták, az istenfáját. Kettévágták az életét. Csakhogy, Varjas honvéd, ez a menet még nincs lefutva.

– Ki az a Böglyös? – kérdezte Gereben.

– Egy belevaló gyerek. Falumbeli. Tizedes az egyik alegységnél. Mivel nem volt hajlandó kivételezni Varjas honvéddel, hát el kellett kotorni az útból. Akik felül vannak, azoknak mindent szabad, azokat nemcsak a törvény védi, hanem egymást is tűzzel-vassal. Böglyös az ősszel ment volna tiszti iskolára, de nem mehetett, mert Varjas Endre feljelentette.

– Én senkit nem jelentettem fel. Nekem nem szokásom a feljelentés.

– Ne hazudjon, az istenfáját. Legalább ne hazudjon.

– Százados elvtárs, én nem szoktam hazudni. Kérek engedélyt a távozásra.

– Itt marad.

– Szabadságon vagyok.

– Akkor is itt marad.

– Nincs joga, hogy itt tartson.

– Nincs jogom?

– Pista – mondta békítő hangon Gereben, és megfogta az indulatos Sárdi karját. – Mit hülyéskedsz? Ha nem akar maradni, hagyd, hogy elmenjen.

– Már ezek a szarházi úrifiúk fogják előírni a jogaimat?

Endre felállt. Magas alakja kiegyenesedett.

– Leülni!

– Elmegyek, mert dolgom van.

Sárdi agyát elöntötte az alkoholos indulat.

– Ide figyeljen, Varjas honvéd. Böglyöst eltették az útból. De engem még nem. A legokosabb lenne, ha főbe lőné magát, mert én vért fogok pisáltatni magával, érti? Azon fog keseregni, hogy miért született. Mert én sem hagyom a fajtámat, az istenfáját. És most mehet ahhoz a részeges apjához és bepanaszolhat. Engem is feljelenthet.

Endrében keserű fájdalom ömlött szét. Válaszolni akart, de Gereben intett, hogy menjen. Megfordult, és a csaposhoz ment.

– Két rumom volt – mondta, és az asztalra dobott egy húszforintost.

Sárdi felpattant, mint a keljfeljancsi, és egy ugrással a pultnál termett.

– A rumokat én fizetem.

Endre lenézett az alacsony, köpcös emberre.

– Maga nekem ne fizessen – mondta keményen, és legszívesebben az arcába csapott volna.

A kopasz csapos unottan nézte a jelenetet.

– Döntsék el maguk között, hogy ki fizet, aztán szóljanak.

– Ott a húszas – mondta Endre, és megfordult. Sárdi keze a húszforintosra csapott.

– Engem ne alázzon meg, Varjas – kiáltotta. – Hallja, az istenfáját.

A fiú becsapta maga után az ajtót.

Sárdi szégyenében a fogát csikorgatta, ostobán bámult a fiú után, érezte, hogy nevetségessé tették. Darabokra tépte a bankjegyet, és a földre szórta.

– Ezt megkeserülöd – suttogta maga elé. – Megkeserülöd, az istenfáját.

Otthon találta a lányt. Marika átázott ruháit a cserépkályhánál szárította. Könnyű, virágdíszes nylonpongyola volt rajta, elcsigázottnak, fáradtnak látszott.

Természetes és magától értetődő volt, ahogy szó nélkül megölelték és megcsókolták egymást. Endre úgy bújt a lányhoz, mint a megfélemlített, védelmet kereső gyerek, s Marika érezte a fiú testének remegését.

– Már azt hittem, hogy nem találkozunk – suttogta. – Olyan nagyon rossz volt. És azt sem tudtam, hogy hol keresselek. – A fiú nem szólt semmit, csókolta a lány szemét, ajkát, nyakát, aztán könnyedén a karjába emelte.

– Úgy hiányoztál – mondta –, de úgy…

Marika lehunyta a szemét, s ahogy magához ölelte a fiút, érezte a ruha nedvességét.

– Csupa víz vagy. – Hirtelen kijózanodott, felült, megigazította a pongyoláját. – Vetkőzz le. Meg kell szárítani a ruhádat.

– És mit vegyek magamra?

– Semmit, odaülsz a kályha mellé. Én meg csinálok egy jó meleg fürdőt. Amíg fürdesz, vacsorát készítek.

Endre vonakodott.

– Csak nem szégyenled magad, te csacsi? Vagy hosszú gatya van rajtad?

– Nem, dehogy…

– Akkor meg vetkőzz. Tüdőgyulladást akarsz kapni?

Marika bement a fürdőszobába. Endre levette ingblúzát, az ingét, az atlétatrikóját azonban magán hagyta. Egy széket állított a kályhához, ráaggatta ruhadarabjait. Még jó, hogy Marika begyújtott – gondolta. Érezte a kályhából kiáradó meleget, végigdörzsölte karját, vállát.

Leült a szőnyegre, és a lángok játékát nézte. Odakünn erős szélvihar volt, a lángok szeszélyesen a magasba csaptak. A nedves fahasábok pattogtak, sisteregtek. Arra gondolt, hogy be kellene kapcsolni a televíziót, de lusta volt megmozdulni is. Hirtelen rosszkedvű lett, eszébe jutott Sárdi. Miért gyűlöli őt ez az ember? Csak azért, mert Varjas Géza fia? Talán az volna a legjobb, ha megfogadná Sárdi tanácsát, és felakasztaná magát. Erre azonban még holnap éjfélig ráér. Ez a másfél nap még az övé. Aztán majd eldöntheti, hogy mit tegyen. Esetleg beszél Bakossal, elmondja neki a történteket. De mivel bizonyítsa állítását? Sárdi nem olyan ostoba, hogy elismerje. Tagadni fog, a barátai pedig majd azt mondják, kérem, mi nem hallottunk semmit. Írjon Lontainak? És akkor mi van? Lontai mit tenne? Semmit.

– Jöhetsz, méltóságos uram – szólt ki Marika a fürdőszobából.

Endre bement. Levetkőzött, aztán kiadta a lánynak a nadrágját, hogy tegye azt is a kályha mellé.

Marika meg azon tűnődött, hogy milyen vacsorát készítsen. Főzni nem tudott semmit, mert nem volt miből, végül úgy döntött, hogy tojásrántottát fog sütni, szalonnával és hagymával, utána pedig jó erős boros teát isznak. Előkészített mindent, de még várt a sütéssel, frissen akarta feltálalni. „Istenem, milyen jó lenne, ha már Endre felesége lennék. Este elkészíteném a vacsorát, utána a meleg kályhánál beszélgetnénk. Nem értem, hogy Endrét miért nem szeretik a bajtársai? Nem értem, hiszen olyan fiú, akit csak szeretni lehet.”

Délután a gáton Kovács hadnaggyal találkozott. A kiszista vezetőkkel megnézték az árvízvédelmi munkákat, és azt beszélték meg a helybeli vezetőkkel, hogy a honvédség szükség esetén milyen segítséget adjon. Amikor észrevette őt, azonnal hozzásietett.

– Csókolom, Marika.

– Jó napot, Péter. Jönnek segíteni maguk is?

– Ha szükség lesz rá, jövünk.

Végignéztek a töltésen, ahol az emberek százai dolgoztak némán, fáradhatatlanul. Távolabb a földgépek dohogtak, erőlködtek, hordták a homokot meg a köveket, oldalt az egyik emelkedő platóján diákfiúk és -lányok homokkal meg puhafölddel zsákokat töltöttek meg.

– Legalább az eső elállna – mondta a lány. – Fejével hátraintett. – Az alsótelepi házakat elöntötte a víz.

– Tudom. Megnéztük. Nyolc ház össze is dőlt már. – Közelebb lépett a lányhoz. – Nem tudja véletlenül, hogy Varjas hazautazott?

– Nem tudom. Miért keresi?

– Szeretnék beszélni vele.

– Úgy tudom, nem utazik Pestre. Biztosan a városban van. Történt valami?

– Tudja, az a szilveszteri dolog. Böglyöst le akarják tartóztatni.

– Megérdemli. Mondtam én, hogy ő szervezte azt a verekedést.

– Lehet, de Varjasnak nem használ ez az ügy. Én tudom, hogy nem tehet róla, de a jó ég tudja, hogy miért, az emberek hangulata ellene fordult.

– A katonákra gondol?

– Nemcsak azokra. A tisztekre is. Böglyöst általában szeretik, jó katonának tartják, Varjast viszont nem kedvelik.

– Ezt akarja megmondani neki?

– Ezt is, mást is.

– Mit?

– Az volna a legokosabb, ha Pestre utazna, és apja elintézné, hogy helyezzék el tőlünk. Félek, hogy nem lesz nyugta.

– De ha igaza van, miért meneküljön el?

– Maga még nem ismeri az embereket? Akit egyszer körülnyálaztak, az nehezen tudja tisztára mosni magát. Az emberek érzéseik után ítélkeznek. Sokszor még akkor is, ha ismerik a tényeket. Higgye el, ez volna a legokosabb megoldás.

– Megmondjam neki, ha találkozom vele?

– Nem ártana.

A lány zsebkendőjével megtörölte az arcát, megigazította a kapucniját.

– Megmondom neki. De azt is, hogy ne adja meg magát. Tudja, Péter, az a baj, hogy megfutunk, nem merjük vállalni a harcot az igazunkért. Csak ne tiltakozzon – mondta kezét felemelve, amikor észrevette, hogy a férfi tiltakozni akar. – Maga biztosan jó katona, de nyilván gyáva, ha ilyen tanácsot akar adni Varjasnak.

Kovács az esőtől elhomályosult szemüvegét megtörölte, aztán csizmája orrával egy átázott göröngyöt rugdosott.

– Nem gyávaság ez, Marika – mondta elgondolkodva. – Nem az a bátor ember, aki fejjel megy a falnak.

Be kellett fejezniök a beszélgetést, mert Kovácsot a küldöttség valamelyik tagja elhívta…

Hallotta az ajtónyikorgást, tudta, hogy Endre kijött a fürdőszobából. Melegíteni kezdte a zsírt.

Vacsora közben Endre arcán látszott, hogy valójában nincs is jelen, gondolatai valahol messze járnak.

– Délután azt ajánlotta valaki – mondta mosolyogva –, hogy akasszam fel magam.

– Ki volt az a marha?

– Az egyik politikai tiszt.

– És miért kellene felakasztanod magad?

– Böglyös miatt. – Elmesélte a találkozását Sárdival.

A lány figyelmesen hallgatta. Félelem fogta el, fájó, nyomasztó érzés: el fogja veszíteni Endrét, elveszti anélkül, hogy megismerték volna egymást, hogy szerelmük beteljesülhetett volna. De akkor nemcsak a fiút veszti el, hanem önmagát is, mert egyre határozottabban érezte, hogy életében most következett be az igazi szerelem, és ha száz évig fog élni, ez nem ismétlődik meg többé soha.

A fiú felkelt az asztaltól, a kályhához ment, és két-három fahasábot tett a tűzre, aztán ottmaradt a szőnyegen ülve. Térdét átkulcsolta, állát ráhelyezte, és nézte a lángokat.

Marika mellé ült, fejét a fiú karjára hajtotta. Valami egészen különös hangulat lett úrrá rajtuk. Hasonlatos volt a bánathoz, és mégsem volt az, de öröm sem lehetett, mert érzéseiket átszőtte a gond és a töprengés.

– Kovács keresett délután. A gáton találkoztam vele. – Elmondta, hogy mit beszéltek.

Endre átkarolta a lányt, szorosan magához húzta.

– S te mit tanácsolsz? – kérdezte. – Menjek vagy maradjak?

– Én önző vagyok. Ha elmégy, ha elhelyeznek, tudom, hogy soha többé nem találkoznánk. És az nagyon rossz lenne. Kovácsnak azt mondtam, megfutni a harc elől gyávaság. De tudom, most már tudom, hogy ez nem igaz, nem azért mondtam én ezt…

– Hanem miért? – szólt közbe a fiú.

– Mert szeretlek, és nem akarlak elveszíteni. Boldog akarok lenni. És tudom, hogy csak veled lehetek az.

– Nagyon szeretlek én is. – Lágyan simogatta a lány karját. – És mégis azt kell mondanom, hogy hagyj el, szerencsétlen ember vagyok. Ha hozzám kötöd magad, te is szerencsétlen leszel.

– Boldogok leszünk – Marika hangja határozott volt. – Tudom, hogy azok leszünk.

– Sárdi azt mondja, vért pisiltet velem.

– Most ne gondolj rá.

– De mi lesz, ha nem bírom elviselni a kitolásokat?

Megremegett, mintha fázna, s a lány még szorosabban, még odaadóbban simult hozzá. – Félek, tele vagyok különös szorongással. Nem Sárditól vagy Böglyöstől félek, valami mástól, amit nem tudok megmagyarázni, talán önmagamtól…

– Helyeztesd el magad. Én meg utánad megyek. Nem hagylak el, bárhová mész is, követlek.

– Nyugatra is velem jönnél?

– Nyugatra? – A lány csodálkozva emelte fel a fejét. – Ne bolondozz! Hát miért mennénk nyugatra?

– Csak úgy eszembe jutott. Párizsban él a nagyapám és a nagynéném. A bevonulásom után sokszor gondoltam arra, hogy ha nem bírom a szolgálatot, Párizsba szököm. De téged nem tudnálak itthagyni. Ne beszéljünk róla. Maradok, aztán majd csak lesz valahogy.

Száját a lány forró szájára tapasztotta. Marika engedelmesen, ösztönös asszonyi odaadással simult a fiúhoz. Mintha megállt volna az idő, megfeledkeztek szorongásaikról, félelmeikről, nem hallották a viharosan feltámadó szél zúgását, az eső dobolását sem, nem látták a lángnyelvek különös játékát a falon; boldogok voltak, mint azok az emberek, akik tisztán és őszintén szeretik egymást, és nem sejtették, hogy az igazi szerelem nemcsak boldogsággal terhes, hanem megpróbáltatásokkal és gyötrelmekkel is.

Rásó őrnagy már hosszú percek óta figyelte Böglyös csontos, kemény parasztarcát. A fiú vonásait élesebbé tette a lámpafény, észrevehető volt az izmok és az inak parányi rezdülése is, de az őrnagy hiába leste az árulkodó rezdüléseket, a tizedes arca komor volt, de mozdulatlan.

– Nos, Böglyös, még mindig tagad?

A fiú megnyalta a nyelve hegyével száraz, cserepes ajkát.

– Jelentem, nincs mit tagadnom.

– Tehát nem beszélt az unokabátyjával.

– Nem találkoztam vele.

– Konok ember maga. – Lecsatolta a karóráját, és maga elé tette az asztalra. – Nem zavarják a tények? A portás azt vallotta, hogy érdeklődött az unokabátyja után.

– Érdeklődtem. De nem találkoztam vele. Ha a portás azt állítja, hogy együtt látott az unokabátyámmal, hazudik. – Böglyös magabiztos volt. Ha kitart állítása mellett, nem történhet baja. Az unokabátyja nyilván nem ismert el semmit. Mert ha elismerte volna, hogy találkoztak, Rásó már szembesítette volna vele. Tagadni, tagadni, ameddig csak lehet.

Rásó cigarettára gyújtott. Megkínálta a tizedest is. Látszólag békésen cigarettáztak, de közben feszülten figyelték egymást.

– Maga gépipari technikumot végzett?

– Azt végeztem.

– Milyen eredménnyel?

– Négy egész három volt az átlagom.

– Mikor jelentkezett az Egyesített Tiszti Iskolára?

– A múlt hónapban. Most készülök a felvételire.

– Varjas a támadójában felismerte az unokabátyját.

– Lehet, ehhez nem tudok hozzászólni. Én csak annyit mondhatok, hogy Varjas honvéd gyűlöl. Elismerem, hogy én sem kedvelem őt. De ha én meg akartam volna verni, akkor megvertem volna. Nem kell nekem ehhez segítség.

– Miért gyűlölné magát Varjas?

– Nyilván azért, mert nem kivételezek vele. Nem vettem tudomást róla. hogy ő Varjas Géza író fia. De lehet, hogy másért gyűlöl. Ő tudná megmondani, hogy miért. Mi az oka annak, hogy Varjast az egységnél nem szeretik? Mert lenézi a többieket, nem áll szóba velük.

Rásó hagyta, hogy a tizedes beszéljen. „Nem fogsz túljárni az eszemen, barátocskám – gondolta közben. – Ravasz, konok, dörzsölt fickó vagy, éppen ezért veszélyes, de ennél bonyolultabb ügyeket is tisztáztam már. Hamarosan meglesz a bizonyítékom, de meg ám, galambocskám, úgy berepülsz a kalitkámba, hogy észre sem veszed.”

– Na jól van, Böglyös, egyelőre befejezzük ezt a beszélgetést – mondta. – Persze, jobban szerettem volna, ha azt mondja, nézze, őrnagy elvtárs, elismerem, hibát követtem el, megverettem Varjast, de megbántam.

– Miért ismerjek el olyasmit, amit nem követtem el? – kérdezte Böglyös. Sértett arcot vágott, és komoran, a megbántott emberek tekintetével nézett maga elé. – Őrnagy elvtárs, én a katonai pályát élethivatásomnak tekintem. Tiszt akarok lenni. Miért nem hisz nekem?

– Ne érzelegjen, Böglyös, mert sírva fakadok. Végeztem.

Amikor a fiú elment, telefonon felhívta a városi rendőrség Varga nevű nyomozó főhadnagyát. Megkérdezte, hogy mi újság, tud-e mondani valami biztatót?

– Horváth ma délelőtt Kövesdre utazott – mondta a nyomozó. – Az éjjel táviratot kapott Böglyöstől. Felolvassam?

– Olvasd.

– Sürgősen beszélnem kell veled. – Ennyi az egész. Egyelőre – mondta Varga. – Horváth urat nem tévesztjük szem elől.

Rásó megköszönte a felvilágosítást, és letette a kagylót. „Tulajdonképpen nem kell sokat gatyázni ezzel az üggyel. Hárman felismerték a fényképről Horváth Bélát, ez elegendő bizonyíték, hogy sarokba szorítsuk a fickót. De hát vigyázni kell a törvényességre. Még a huligánokkal szemben is. De el kell kapnom ezeket a banditákat.” – Elgondolkozva sétált, olyan megoldáson tűnődött, amivel bebizonyíthatná Böglyös bűnösségét. Eszébe jutott valami, mert felcsillant a szeme. Felöltözött és lesietett a főkapuhoz.

Böglyös nagy gonddal borotválkozott. A fiúk észrevették, hogy a tizedessel valami baj történt, mert dél óta jószerint semmivel sem törődik, nem ellenőrzi a kiadott parancs végrehajtását, mozdulatai gépiesek, látszik, hogy saját magával van elfoglalva. Ha nem tudnák, hogy mi baja, azt hihetnék, hogy szerelmes, hiszen akkor olyan elgondolkodó, semmivel sem törődő az ember. De a fiúk hamarosan megtudták, hogy mi bántja a tizedest. Mondták is többen, hogy nem lett volna szabad kikezdeni Varjassal.

– Miért ne – mondta a vörös Polláck –, Varjas talán tabu? Csak velünk szórakozhatnak ebben a fiúinternátusban?

– Itt nem szórakozásról van szó – mondta Anti, és leült az ágy szélére. Keresztes helyeselt, a szlávosan lágy arcú Hunya, aki naponta változtatta véleményét, most hirtelen Böglyös védelmére kelt.

– Én nem rajongok Böglyösért – mondta, és az ölébe tette ingblúzát, amire gombot varrt éppen –, de igazán nem csinált olyat, amiért most ki kell nyírni.

– Múltkor te is ki akartad nyírni – mondta Keresztes az ablaknál állva –, már elfelejtetted?

– Jó, jó, az ember dumál, de nem gondolja komolyan. A fateromat nem keverném az ügybe akkor sem.

Keresztes a szürkésfekete égboltot nézte. Az udvari lámpák fényei csillogtak a tócsák felszínén, a fák lombtalan koronáit vadul cibálta a viharos szél.

– És ha belekevernéd – szólt hátra –, akkor mi lenne? Semmi. A fateroddal legfeljebb én vagy ez a játékkatona állna szóba.

– Szállj le rólam – mondta Hunya. – A menyasszonyoddal szórakozz.

– Megsértődtél, öcsi? – kérdezte Keresztes. – Csak tréfáltam. Tudom, hogy jó katona vagy. Csak ne felejts el a csizmádhoz nyakszegélyt hordani, nehogy feltörjön a nyakad. Egyébként amiket mondtok, marhaság. A nyakamat teszem, hogy Varjas egy árva szóval sem panaszkodott az apjának. Nem olyan srác az.

– Most hiába nyomod a sumákot – mondta Polláck. – Martsa mesélte, hogy Varjas faterja tegnap itt volt Kövesden, és beszélt az ezredparancsnokkal meg Zágon vezérőrnaggyal.

– De azt honnan tudjátok, hogy mit beszélt vele? – mondta Stolcz Anti. – És ha beszélt, jól tette. Legalább megszabadulunk Böglyöstől.

Elnémultak, mert a tizedes lépett be. Nem szólt senkihez, öltözködni kezdett. Anti visszafeküdt az ágyra, kíváncsi volt, hogy Böglyös kifogásolni fogja-e? A tizedes nem szólt, egyszerűen nem vett tudomást a fiúkról.

El sem köszönt, amikor kiment a hálóteremből.

– Jól ki van borulva – mondta Polláck, és ágyazni kezdett. – Varjas mikor jön vissza szabadságáról?

– Holnap éjfélkor – mondta Anti.

– Szóval, dumálhattok nekem, akkor sem tisztességes eljárás ez – mondta Hunya. – Ez protekcionizmus.

– Amit Böglyös csinált, az meg huliganizmus. – Stolcz már dühös volt. – Nem tudom, te mit szólnál ahhoz, ha négy-öt markos legénnyel megveretnélek. Ne haragudj, Hunya, de ez mégiscsak furcsa. Az egyik katona megvereti a másikat…

– Tényleg – mondta Keresztes –, még nem is beszélted el a bulit. – A fiú mellé ült. – És Varjas hagyta, hogy verjék?

– A fenét hagyta. Két srácot egyből kiterített. Ha nem verik halántékon, a többieket is elintézte volna. Csuda ütése van.

– Nem gyenge fickó, az tény. – Keresztes ásítva nyújtózkodott. – Gyere mosakodni.

A folyosón Böglyössel találkoztak. A tizedes arca ijesztően feldúlt volt.

Keresztes megállt.

– Nem megy ki a faluba, tizedes elvtárs? – kérdezte barátságosan.

Böglyös összeharapta keskeny száját, arcizmai meg-megrándultak, gyűlölettel nézett a sovány, félmezítelen Stolczra. Anti zavartan igazgatta a szemüvegét.

– Aljas ember maga, Stolcz – mondta fojtott hangon. – Ezt jól kisütötték a haverjával.

– Nem sütöttünk ki semmit. Csak az igazat mondtam.

– Erről majd beszélgetünk, Stolcz. Egy-két szavam nekem is lesz – mondta Böglyös. Megfordult és kiment. A hálóterem előtt azonban megállt, s mintha meggondolta volna magát, visszafordult. A fiúk már bementek a mosdóba, csak Lombos ügyeletes topogott az asztalnál.

– A kantinba megyek – mondta a tizedes.

Lombos bólintott.

– Sárdi századossal már beszélt? – kérdezte.

– Keresett?

– Néhány perccel ezelőtt.

– Nem üzent semmit?

– Nem, nem szólt semmit.

Böglyös tűnődött egy keveset, aztán elhatározta, hogy lemegy a kantinba, megiszik egy féldecit, utána pedig megkeresi Sárdit.

Félrevonult az egyik sarokba, és sörösüvegből itta az erős kisüsti szilvapálinkát. A kantinban egyébként tilos volt a tömény szesz fogyasztása és forgalmazása, de a kantinos ezt a rendelkezést ügyesen kijátszotta, volt néhány állandó vendége, akiknek titokban adott pálinkát is.

A kantinban sokan voltak, főleg honvédek és növendék tiszthelyettesek, sört ittak, beszélgettek, nevetgéltek, vitatkoztak egymással. A fel-felröppenő szavak, hangosabban kimondott félmondatok lágy zsongássá folytak össze. Böglyös azonban most nem figyelt a többiekre, gépiesen fogadta az ismerősök köszönését, némán, csak fejének biccentésével viszonozta. Most már nagyon bánta, hogy szilveszterkor elvesztette a fejét, úgy érezte, akarata ellenére olyan barlangrendszerbe került, ahonnan nem találja a kivezető utat. Hallomásból ismerte jól Rásót, tudta, hogy az őrnagy nem nyugszik addig, amíg ki nem deríti az igazságot. Talán az volna a legokosabb, ha azt mondaná neki, kérem, őrnagy elvtárs, belátom, hogy marha voltam, de tessék elhinni, én nem akartam Varjast megveretni. Egyszerűen csak bosszantani akartam, megfélemlíteni egy kicsit, és én tudom, verekedés sem lett volna, ha Varjas nem üt. Ez így volt.

– Hidd el, Lőrinc – mondta neki Horváth a verseny után újévkor az öltözőben –, én nem akartam megverni. A srácok sem. De az a hülye katona úgy lecsapott, hogy egyből kiszámoltak. Hát persze hogy a srácok visszavertek.

– Boxerrel, te hülye.

– Ami volt. Ő kezdte, nem mi.

– De ha kiderül, hadbíróság elé állítanak.

– Miért derülne ki? Én nem mondom el. A többiek is hallgatnak.

„Rásó valamiben töri a fejét – tűnődött Böglyös, ha olyan utasítást adott ki, hogy nem hagyhatom el a laktanyát, akkor annak oka van.” Mi az úristent csináljon, találkoznia kell Bélával, minden körülmények között, hiszen a jövőjéről van szó.

Kiment az udvarra. A szél az arcába verte az esőcseppeket, mosdatta, hűtötte áttüzesedett bőrét, s ez most nagyon jólesett neki, indulata is mintha megszelídült volna. Józanul, okosan kell most gondolkodnia. Tiszti iskolára akar menni, ennek a törekvésének kell most alárendelnie mindent Találkoznia kell Bélával, ez most a legfontosabb.

Sárdi századost az irodájában találta. A köpcös férfi az íróasztalnál ült, olvasott valamit és jegyzetelt.

– Kerestelek – mondta, és intett a fiúnak, hogy üljön le. Böglyös leült, és keserű képet vágott. – Na, mi van veled?

– Semmi. Rásó egész délután faggatott. Nem hisz nekem. Most meg parancsot adott, hogy nem mehetek ki a laktanyából.

– Miért nem?

– Nem tudom.

– Hová akartál menni?

– Találkozóm van Horváth Bélával.

– Rásó tudja, hogy Horváthtal akarsz találkozni?

– Nem tudja.

A százados feje még mindig nehéz volt a délután elfogyasztott alkoholtól. Cigarettára gyújtott, és szúrós tekintettel fürkészte Böglyös szegletes, csontos arcát.

– Mondd csak, Lőrinc, de igazat mondj, az istenfádat, tényleg semmi közöd a verekedéshez?

– Pista bátyám, hát már te sem hiszel nekem?

– Hinni akarok neked.

– Neked megmondanám, kemény vagyok, talán durva is olykor, de az útonállás nem mesterségem.

– És miért akarsz találkozni Horváth Bélával?

– Írta, hogy őt is meggyanúsították. Szerinte provokációról van szó, azt szeretné elmondani, hogy miből következtetett erre.

– Beszéljek vele?

– Nekem kell beszélnem Bélával. Pista bátyám, vigyél ki a laktanyából. Csak egy órára. Szavamat adom, hogy egy óra múlva visszajövök.

Sárdi az asztalra könyökölt. Tömzsi ujjaival dobolni kezdett.

– Hol kellene találkoznod vele?

– A Napraforgó eszpresszóban.

– És ha már nincs ott?

– Biztos, hogy ott van. Egészen biztos.

– Hívjuk fel telefonon a presszót – mondta Sárdi, és a telefon után nyúlt. Kikereste a Napraforgó telefonszámát, aztán tárcsázott. – Halló, központ? Kapcsolja, legyen szíves, a huszonhármast. – Várt, amíg a Napraforgó jelentkezett. – Azonnal – mondta, és átadta a kagylót Böglyösnek.

– Halló – mondta rekedten a fiú. – Horváth Bélával szeretnék beszélni.

– Megnézem – mondta egy nő a vonal túlsó végén, és a fiú hallotta, ahogy kiáltott: Horváth Bélát kérik a telefonhoz.

– Itt Horváth Béla. Kivel beszélek?

– Szevasz. Lőrinc…

– Honnan beszélsz? – Horváth hangjában megérezte a megdöbbenést.

– A laktanyából.

– A haverod azt mondta, hogy kórházban vagy.

– Milyen haverom?

– Tamási György. Öt perce sincs, hogy elment

– Nekem ilyen nevű haverom nincs.

– Ne hülyéskedj. Akkor átejtettek. Még levelet is küldtem vele.

Böglyös arcából kifutott a vér. Érezte, hogy Sárdi mereven nézi, nagyon kellett vigyáznia minden szavára és mozdulatára.

– Mondd el, mi történt?

– Megjelent a haverod, illetve ez a Tamási. Azt mondta, te küldted, mivel vakbéllel kórházba szállítottak. Kérdezte, hogy mit vallottam. Elmondtam neki mindent. Azt is, hogy te mit mondjál.

– Értem. Látszik, hogy bunyós vagy. Szétverték az agyadat, nem tudsz gondolkodni. – A beszélgetés hirtelen megszakadt, a vonal túlsó végén egyenletes búgás hallatszott. Böglyös izgalmát leplezve nem árulta el magát, tovább beszélt a néma készüléknek: – Csak vicceltem. Ismersz. Meddig maradsz ott? Nem értem. Ja… Ilkához. Jól van. Megpróbálok odamenni. Jobb is, ha ott találkozunk. Szevasz… – Visszatette a helyére a hallgatót, aztán Sárdira nézett. – A menyasszonyához ment – hazudta. – Ott vár rám. Pista bátyám, vigyen ki. Nem is kell egy óra.

Böglyös most már értette, hogy mi történt. Ez volt hát a Rásó húzása. Valakit az ő megbízásából elküldött Bélához, az az állat pedig elmondott mindent. Még levelet is írt. Ez annyit jelent, hogy lebuktak, ha nem sikerül meglépnie perceken belül, akkor őrizetbe veszik. De azt már nem tudta megmagyarázni magának sem, hogy miért akar kimenni a laktanyából, és ha kimegy, mit fog csinálni. Pánikszerű félelem vett erőt rajta, nem akarta, hogy letartóztassák. Csak azt nem.

Úgy érezte, hogy időt kell nyernie, s ha sikerül kijutnia, tisztázódni fog minden.

Másnap délelőtt Sárdi jelentkezett Rásó őrnagynál. A százados egész éjjel nem aludt, Böglyöst kereste, aki szőrén-szálán eltűnt. Átkozta magát, könnyelműségéért.

– Mi van, Pista? – kérdezte Rásó. – Bitangul össze vagy törve. Mintha egész éjjel lumpoltál volna. Beteg vagy?

– Elfogtátok már Böglyöst?

– Még nem. De elkapjuk. Biztos vagyok benne.

– Azt már tudjátok, hogy mikor és hogy szökött ki a laktanyából?

– Majd elmondja. Lehet, hogy az üzemanyagraktárnál mászott ki. Ott nagyon rossz a kilátás. Bár nyomokat nem találtunk.

– Az országos körözést már elrendeltétek?

– Természetesen. Gondoltad volna, hogy ez a Böglyös ilyen szemétláda alak?

– Nem, az istenfáját. A tűzbe mertem volna tenni érte a kezemet.

– Még az a szerencse, hogy nem tetted.

– Sajnos, igen. Átejtett a fickó, bitangul átejtett, az istenfáját. Ezért jöttem hozzád. Ezért vagyok így lerobbanva. Egész éjszaka őt kerestem.

– Honnan tudtad, hogy megszökött.

– Én vittem ki a laktanyából.

– Te?

– Én, az istenfáját. Tomcsányitól kölcsönkértem a kocsiját egy órára, hogy hazaugrom, és magammal vittem Böglyöst.

– Megőrültél, Pista? Hát nem tudtad, hogy nem hagyhatja el a laktanyát?

– De tudtam. Átvert a gazember, az istenfáját. Horváth Bélával akart találkozni…

– Hát ezt jól megcsináltad. És hova vitted?

– A Várhegy utca sarkán kiszállt. Azt mondta, várjam meg, azonnal jön. Vártam, és nem jött.

– Kihez ment?

– Horváth menyasszonyához. Valami Ilka nevű lány.

Rásó nyugalmat erőszakolt magára, nem volt könnyű, mert ezekben a pillanatokban nemcsak dühös volt Sárdira, hanem sajnálta is őt.

– Horváth nős ember – mondta. – Gyereke is van.

Sárdi összeráncolta homlokán a bőrt.

– Nem értem. Böglyös előttem beszélt telefonon Horváth Bélával. – Aztán lassan, vontatottan elmondta a telefonálás történetét.

– Horváth Bélát a presszóban letartóztatta a rendőrség – mondta Rásó. – Éppen telefonon beszélt valakivel. Egyébként nemcsak teljes beismerő vallomást tett, hanem elmondott néhány undorító dolgot a kegyeltedről. Tudod, ki ez a Böglyös? Közönséges huligán. Egyenruhába bújtatott huligán.

– Nem hiszem – mondta Sárdi. – Ismerem a szüleit, rendes, becsületes emberek. Ez a legegyszerűbb, az istenfáját. Rá fogni valakire, hogy huligán. Belátom, hogy marhaságot csináltam. Becsapott, de ennek nyilván komoly oka van.

– Hát persze hogy komoly oka van. Kiderültek a csibészségei, és megszökött a letartóztatás elől.

– Miféle csibészségekről beszélsz?

– Ez nem tartozik rád. Most azt magyarázd meg, hogy miért szöktetted ki a laktanyából Böglyöst, amikor tudtad, hogy nem hagyhatja el a laktanyát.

Sárdi hallgatott. A nap néhány pillanatig kibújt a felhők mögül, a szoba kivilágosodott. A százados a falon alig észrevehetően mozgó fénysugarakat nézte. Nem tudta, hogy mit válaszoljon. Úgy érezte, hogy nagyon régi történetek felsorolásával magyarázhatná meg cselekedetét. De ezeket Rásó úgysem értené meg, őt csakis a tényállás érdekli. És az eredmény, a vétkes elfogása. Most ő is vétkezett, tudja, ezért bűnhődni fog, biztosan lefokozzák, talán el is ítélik, de neki most már teljesen mindegy. Az élete zsákutcába került, új életet kell kezdenie, sok mindent fog elveszteni, de visszanyeri a függetlenségét.

– Kérdeztem valamit – mondta Rásó. – Miért nem felelsz?

– Mit mondjak? – A fényhasábok elszürkültek a falon, a bádogszürke felhők egymásra torlódtak. – Kiszöktettem, mert abban a helyzetben azt kellett tennem. Úgy éreztem, hogy igazam van. – Cigarettára gyújtott, mélyre szívta a füstöt, aztán majdnem sóhajtásszerűen fújta ki. – Így történt, és hidd el, nem bánom, hogy így történt. Most úgy érzem magam, mintha megkönnyebbülnék. Most már nincsen vesztenivalóm, az istenfáját, s elmondhatom mindazt, ami a szívemen van. S ha éppen tudni akarod, én egyáltalán nem bánom, hogy azt a Varjas kölyköt megverték, minden káderfickóra ráférne olykor egy kis verés… S ha tudni akarod, most már azt is megmondom, hogy ebben az országban nincs proletárdiktatúra, itt az igazi osztályöntudatos harcosoknak tartani kell a pofájukat, mert itt nem mi vezetünk, hanem a polgárok.

– Egyelőre ezt befejeztük. Menj a szobádba, és a további intézkedésig maradj ott. Várd meg az ezredparancsnok elvtárs döntését – mondta Rásó.

Böglyös egész nap özvegy Maklári Vilmosné lakásán rejtőzött. A fiatalasszony éjszakás volt a nyomdában, este tízre ment dolgozni, és alaposan kihasználták a napot. A tizedes tudta, hogy itt nem fogják keresni, mert szerelmi viszonyukról a laktanyában senki sem tudott. Az asszonynak azt hazudta, hogy négy nap szabadságot kapott, s most négy napig övék a világ. Délutánra már eláztak mindketten, a fiatalasszony elaludt, Böglyös hiába költögette, nem sikerült felébresztenie. A részegség bódulatából olykor pillanatokra kijózanodott, ilyenkor eszébe jutott a helyzete, tűnődött, hogy mit tegyen, de nem sikerült elhatároznia magát, mert agyára újból felhő borult. Böglyös az asszony mellé feküdt, csókolgatni, becézgetni kezdte, aztán hirtelen mély, nehéz álomba zuhant. Sötét volt a szoba, amikor felébredt. Fájt a feje, szédült. Az asszony még mindig mellette feküdt. Felkattintotta az olvasólámpát, megnézte az óráját, fél ötöt mutatott. Megállt. Az asszony óráján tíz óra múlt három perccel. Felült, kábultan körülnézett a szobában. Mint egy csatatér, gondolta, aztán azon tűnődött, hogy hogyan is került ide. Megdörzsölte kemény, szegletes állát, szakálla sercegett. Hát igen – dünnyögte magában, és nyújtózva felállt. Szomjúság kínozta, a demizsonból bort töltött egy vizespohárba, és kiitta az utolsó cseppig. A rádióhoz ment, bekapcsolta. Híreket mondtak. Nem érdekelték a hírek, de hagyta, hogy szóljon a rádió, legalább az asszony is felébred. Odakünn megállás nélkül zuhogott az eső, jól hallotta a bádogcsatornán leömlő víz sustorgását. Elza motyogott valamit álmában, hasra fordult és tovább aludt.

– Ez jól elázott – mondta halkan, és hosszan nézte az asszony testét, a felcsúszott kombiné alól kilátszó rózsaszínű bőrét. De most nem érzett semmi vágyat, hogy mellé feküdjön. Mit tegyen? – töprengett. Valamit tennie kell. Itt maradhat még három napig, utána azonban meg kell mondani Elzának az igazat. És ha megmondja, mi történik? Az asszony kétségbeesik, és elárulja őt. Keserűség öntötte el, a tehetetlenség érzése lett úrrá rajta. Két lehetőség között választhat. Az egyik, megpróbál nyugatra szökni, a másik az, hogy visszamegy a laktanyába és jelentkezik. A szökés kockázatos nagyon, nem ismeri a határt, kicsi a valószínűsége, hogy átvergődhet a műszaki záron. De talán sikerül, és akkor mihez kezd? Politikai menedékjogot kell kérnie, az pedig egyenlő a hazaárulással. Katona, ezt tehát nem teheti. Hazaárulásért halálbüntetés jár. Nem fogják felakasztani, mert távollétében ítélik el, de soha többé nem jöhet haza, nem találkozhat az anyjával, azt pedig biztosan elpusztítaná a bánat. Hirtelen maga előtt látta anyja őszülő haját, magas, szikár termetét, és elérzékenyült. Szerette az édesanyját. Hirtelen vágy fogta el, hogy újra láthassa, beszéljen vele. Nem, ő nem bírná ki idegenben az édesanyja nélkül. Bort töltött újból, ivott. Furcsa nyugtalanságot érzett, szűk lett egyszerre a szoba, úgy érezte magát, mintha börtönben lenne. Börtön. Hány évre ítélik el, ha önként jelentkezik? Kettőre, háromra? Talán még annyira sem, hiszen egy sor enyhítő körülmény szól mellette, kiváló katona, jó a minősítése… Két évet ki lehet bírni, tulajdonképpen nem olyan hosszú idő, s ha jól összeszedi magát, még harmadot is kaphat. És aztán? Büntetett előéletű lesz, tönkrement az élete, s mindazt annak a tróger Varjasnak köszönheti. Az indulat majdnem szétfeszítette. Magasra lobbant benne a gyűlölet, hogy Varjasra gondolt. Ha az ő apja is képviselő lenne, meg híres ember, most nem kellene félni semmitől, a fejesek elsimítanának mindent. De az ő apja csak egyszerű, szürke parasztember, senki, vele szóba sem állnának, ő nem mehet panaszra sehova.

Felfigyelt. A rádióbemondó Kövesdet említette.

,,… a város megmentése érdekében dél óta a katonai egységek is részt vesznek az árvízvédelmi munkában. A helyzet kritikus, de az illetékesek szerint most már remény van Kövesd megmentésére…” Kikapcsolta a készüléket. Megszűnt a fejfájása, enyhe mámort érzett. „Jelentkezem – mondta magában. – Jelentkezem, de előbb hazautazom anyámhoz. Elmondom neki, hogy mi történt, elbúcsúzom tőle, aztán lesz, ami lesz.”

Eszébe jutott, hogy katonaruhában nem mehet, azonnal elfognák. Felnyitotta a szekrényt, és válogatni kezdett a ruhák között. Az asszony még nem adta el a férje ruháit, úgy gondolta, hogy az öltönyökből kosztümöt csináltathat magának.

Átöltözött. Kicsit még lötyögött is rajta a ruha, mert Elza férje nagy termetű, hízásra hajlamos ember volt. Elhatározta, hogy elgyalogol Baglyaspusztáig, és ott ül vonatra, ha jól kilép, két óra alatt játszva megteszi az utat. Nem utazik Pestig, mert a pályaudvaron nyilván igazoltatás van, előtte leszáll, és autóstoppal megy majd tovább.

Különös módon, az utcán jobban érezte magát, mint a lakásban. Az orkán gallérját felhajtotta, szembefordult a széllel, és a falakhoz húzódva osont előre. Mi lenne, ha felhívná telefonon Rásót, és megmondaná neki, hogy két nap múlva jelentkezni fog? Talán elhinné, talán nem, valószínűleg arra gondolna, hogy időt akar nyerni a szökéshez. De annyira megtetszett neki az ötlet, hogy elhatározta, beszél Rásóval.

Az utcák néptelenek voltak, csak elvétve találkozott késői járókelőkkel. A viharerejű szél majdnem ledöntötte a lábáról, végigverte rajta az esőt. Úgy képzelte el, ott majd rátér a Baglyaspuszta felé vezető kövesútra. Alaposan átázik, de a fiúk még jobban áznak a gáton, az is lehet, hogy derékig a vízben állnak. Persze most szívesen lenne a fiúkkal együtt. Erre a gondolatra megint eszébe jutott Varjas. Gyűlölettel gondolt a fiúra. Egy kivilágított italbolt mellett haladt el. Megállt, gondolkodott egy pillanatig, aztán bement. Hátha talál telefont. Az italboltban néhány idősebb ember üldögélt, halkan beszélgettek. Rögtön látta, hogy nincs telefonkészülék, de ha már itt van, iszik valamit.

Leült az egyik üres asztal mellé, és konyakot kért az odasétáló, középkorú tömzsi asszonytól. Hirtelen félelem markolt a mellébe, az volt az érzése, hogy valahonnan figyelik minden mozdulatát. Óvatosan körülnézett, de a beszélgető öregek nem figyeltek rá. Karjába, lábába ólmos fáradtság húzódott, a legkisebb mozdulat is fájdalmat okozott. Ez biztosan a félelemtől van – gondolta, és egyre reménytelenebbnek találta a helyzetét. Nem, bármennyire is szeretne találkozni az anyjával, most már tudja, hogy nem juthat el hazáig, már országosan körözik, minden rendőrnek megküldték a személyleírását és a fényképét, a szülei házát pedig biztosan figyelik. Az asszony az asztalra tette a konyakot.

– Tudna valami ennivalót adni? – kérdezte.

Az asszony a pult felé nézett.

– Főtt tojást, konzervet. De van turistaszalámi is…

– Hozzon néhány tojást, kenyeret meg húsz deka szalámit.

A konyaktól még éhesebb lett, nem csoda, hiszen nem is ebédeltek, csak ittak. Még szerencse, hogy jól bírja az alkoholt.

Újabb vendégek érkeztek, férfiak, nők, most jöttek a munkából. A pultnál állva felhajtottak egy-egy féldecit, vagy megittak egy üveg sört, aztán továbbálltak.

Alaposan megvacsorázott, de nagyfokú nyugtalanságát nem enyhítette az sem, hogy jól megtömte a gyomrát. Megszámolta a pénzét, volt még százötven forintja. Kért egy üveg bort, most már úgysem indulhat tovább, mert záporszerűen esni kezdett. Megvárja, míg elcsendesül az idő, de belül, a lelke mélyén tudta, csak az időt akarja húzni, nem meri elhatározni magát. A bor hamarosan éreztette a hatását, növelte a keserűségét, elmélyítette a gyűlöletét, s voltak pillanatai, amikor undorodott önmagától, az élettől is. Ha már nem lehet tiszt, akkor teljesen mindegy, hogy mi történik vele. Nem érdekli semmi. Leissza magát a sárga földig, akkor nem fél, akkor nem fáj az élet, aztán majd csak történik valami. Horváth Béla azóta már úgyis bevallott mindent, s ahogy ismeri, hogy a bőrét mentse, egészen biztosan ellene vallott. De hát mindennek Varjas az oka. Ha nem kéri le a tanítónőt, nem történik semmi, de az a bitang meg akarta alázni, tulajdonképpen meg is alázta, hiszen letetűzte… Még mindig nem látta be, hogy Varjas Endre iránti gyűlölete indokolatlan, hiszen sohasem bántotta őt.

Kifizette a vacsorát, és újabb üveg bort rendelt. Az asszony készségesen kiszolgálta, de azt mondta, gyorsan igya meg, mert hamarosan bezárnak.

– Hány órakor?

– Tizenegykor.

Az órájára nézett.

– Még jó tíz percem van. Addig három üveggel is megiszok.

A tömzsi asszony elmosolyodott.

– Nem hiszem – mondta az asszony –, nem, nem hozok több bort.

– Nem? És miért nem, ha én inni akarok?

– Mert már most is keresztbe áll a szeme – mondta.

– Rosszul ismer maga engem, mama. Sokra vagyok ám én hitelesítve.

Többen felkerekedtek az asztaloktól és elmentek. Az asszony hangosan köszöngetett, de nem mozdult a fiútól.

– Maga nem idevalósi, ugye?

– Nem. Pesti vagyok – hazudta. – Járt már Pesten?

– Persze hogy jártam. A lányom Pestre ment férjhez, az unokám meg már ott született. A férjem is ott dolgozik az építkezéseken. Magának mi a foglalkozása?

– Találja ki.

Az asszony hosszan fürkészte a fiú csontos, szegletes arcát. Ez az átható nézés zavarba hozta a tizedest, gyorsan teletöltötte a poharát és ivott. Az asszonyt – mielőtt válaszolhatott volna – elhívták, az egyik asztalnál fizettek. Eltette a pénzt, és visszament a pult mögé, csak néha vetett egy-egy pillantást a fiúra. Böglyösben hirtelen felébredt a gyanú. Ez az asszony azért érdeklődik, mert lehet, hogy már itt is keresték, talán a személyleírását is közölték vele. Jobb lesz, ha sürgősen továbbáll. Az üveg még félig volt borral. „Jó, jó – csitítgatta önmagát –, megyek már, de a bort nem hagyom itt. Kifizettem, hát megiszom. Aztán visszamegyek Elzához.”

A bor teljesen megzavarta a fejét, kábultan bámult maga elé, és halkan dünnyögött.

Nem emlékezett rá, hogy Varjas Endre mikor lépett be az ivóba. Egyszer csak ott látta őt a pultnál. Mosolyogva beszélt az asszonnyal, kezében pálinkáspoharat tartott, sapkáját hátratolta a fejebúbjára. Most hangosan felnevet, a poharat a pultra teszi, és cigarettára gyújt. Ha észrevesz, végem van – gondolja Böglyös –, és szinte maga előtt látja a laktanya felé rohanó Endrét. Aztán katonákkal megrakott teherautók fordulnak ki a laktanyából, az első kocsiban Rásó őrnagy áll, karjával bekerítő mozdulatot tesz. Úgy érzi, nem menekülhet, a katonák csatárlánca körbezárja a vidéket. A félelem megizzasztotta, homlokán, hátán kiüt a verejték. Hirtelen eszébe jutott Sárdi. Biztosan letartóztatták, erre nem is gondolt. Most már csak az járt a fejében, hogy Varjas nem árulhatja el. Meg kell akadályozni, hogy visszatérjen a laktanyába. Úgy kapaszkodott ebbe az őrült gondolatba, mint a fuldokló a szalmaszálba, mintha ettől függne az élete. Gyilkos indulat munkálkodott benne, s ahogy a mosolygó, vidám Endrét nézte, gyűlölete magasra lobbant. Most már nem gondolt másra, csak arra, hogy Endre tette tönkre az életét, ő az oka minden keserűségének.

Endre megfordult, s ahogy körülnézett, észrevette Böglyöst. Karját ösztönösen tisztelgésre emelte, közben azon tűnődött, hogy miért van a tizedes civilben.

– Ismeri? – kérdezte az asszony.

Endre bólintott.

– A tizedesem – mondta halkan, és újra Böglyösre nézett. Tekintetük összevillant, furcsa szorongást érzett. – Mennyit fizetek? – Valami azt súgta, hogy minél gyorsabban hagyja el az ivót, rossz sejtések ébredtek benne. Tíz forintot adott az asszonynak, megigazította a sapkáját, és indulni készült.

– Várjon, Varjas – mondta Böglyös és felállt.

Endrét a három nap, amit Marikával töltött, különös módon megváltoztatta, már nem tűnt olyan elviselhetetlennek a hátralevő másfél év, hiszen értelmet nyertek napjai, van miért és kiért élnie, a szombatok és a vasárnapok is tartalommal telítődnek meg, tudja, hogy Marika izgalommal vár rá. A szerelem érzése kimosta lelkéből a haragot, a kétségbeesést, megbocsátott apjának is, miért neheztelne a tizedesre? Igen, az lesz a helyesebb, ha megmondja neki, szüntessék be az ellenségeskedést, fogjanak kezet, ami történt, elmúlt, felejtsék el örökre. Legyőzte szorongását, mosolyogva nézte a közeledő tizedest.

– Jó estét – mondta kedves, meleg hangon, és nem akarta észrevenni a tizedes feldúlt arcát, gyilkos, sötét tekintetét –, maga is jön, tizedes elvtárs?

Böglyös bólintott, néhány papírpénzt dobott a pultra.

– A magáé – mondta az asszonynak, és elindult az ajtó felé.

Léptei kicsit bizonytalanok voltak, minden akaraterejére szüksége volt, hogy megálljon a lábán, és ne árulja el részegségét.

Odakünn a vihar még mindig tombolt. Koromsötét volt az éjszaka, az utcai lámpák gyéren, nagy távolságban világítottak egymástól.

– Bitang idő van – mondta Endre, és a tizedes után lépett.

– A fiúk most ugyancsak áznak a gáton. – Böglyös nem válaszolt, és ez nem tetszett neki. Az sem, hogy civilben van.

– Hol van az egyenruhája? – kérdezte, de a tizedes most sem válaszolt.

Szó nélkül taposták a sarat. Már elég messze jártak a kocsmától, mikor Böglyös hirtelen megállt, és azt mondta:

– Nem tudod, hogy hol van az egyenruhám?

– Nem tudom. Szabadságon voltam…

Nem fejezhette be a mondatot, mert a tizedes irtózatos erővel az arcába csapott. Elvesztette az egyensúlyát, elvágódott, fejét beverte valami kődarabba. Fel akart állni, de megszédült, és újból elesett. A tizedes megragadta mellén az inget, kicsit felrántotta és ütött. Endre karját ösztönösen az arca elé kapta, lábával találomra előrerúgott. Böglyös elengedte az ingét. Karjával most megtámaszkodott a sáros talajon, és tekintetével a tizedest kereste. Böglyös görnyedten állt fölötte, lába rúgásra lendült. Endre fájdalmat érzett a mellében, azt hitte, eltört valamelyik bordája. Felnyögött. Ösztönösen menekülni szeretett volna, de a tizedes rávetette magát, nehéz testével a földre szorította. Újabb ütések érték az arcát, az orra vérezni kezdett, szemöldökénél felrepedt a bőr, a meleg vér elöntötte a szemét. Összeszedte maradék erejét, életösztöne fellobbant, megérezte, hogy halálos veszedelemben van, az életéért kell küzdenie. Megpróbálta lerázni magáról támadóját, de nem sikerült. Némán, iszonyatos erővel birkóztak. Már nem érezte az ütéseket, az arca mintha elzsibbadt volna. Maga alá húzta a tizedes karját, és hassal féloldalt fordult. Böglyös hirtelen felugrott, néhány lépést hátrált. Endre bukdácsolva menekülni próbált, futott néhány lépést, melle Zihált, gyomra görcsösén összerándult, öklendezett, de nem menekülhetett, egyre közelebb hallotta a tizedes futó lépteit…

Megállt, karjával letörölte arcáról a vért. Ott sötétlett előtte Böglyös hatalmas teste. Kezében kést szorongatott, a hosszú pengén tompán villant a fény.

– Ne – nyögte. – Ne!… Mit akarsz?… – Szeretett volna segítségért kiáltani, de megnémult a nyelve. Tudta, hogy nem menekülhet, vállalnia kell a küzdelmet, az életéért kell verekednie…

Nem sokkal később Marika döbbenten hallgatta Endre zaklatott szavait. Megborzongott, szinte átélte a két férfi irtózatos küzdelmét. Endre arca dagadt, véraláfutásos volt, szemöldökére vastagon tapadt a megalvadt vér.

– Aztán… aztán nem tudom, hogyan történt. Nem tudom. A kés az ő kezében volt… Én a csuklóját fogtam, ha nem fogom, leszúr… Tudtam, hogy meg akar ölni, láttam a tekintetéből. Kértem, hogy ne csinálja, hagyjon békén… Aztán elterült, ott feküdt a hátán, a kés meg a melléből állt ki…

– Meghalt?

– Nem tudom… Én segítségért kezdtem kiabálni. Aztán láttam, hogy emberek sietnek ki a házakból. Elszaladtam. Megijedtem és elszaladtam. Megöltem… – Könyörögve nézett a lányra. – Nem akartam megölni… Ugye, elhiszed, hogy nem akartam? Nem tudom, hogy történt…

Marika könnyek nélkül sírt. Sajnálta a fiút, önmagát, boldogságukat. Mi lesz most velük?

– Gyere – mondta nagy sokára –, lemosom az arcodat. – Endre engedelmes gyerekként követte a lányt. A meleg víztől a seb újra vérezni kezdett, csak nehezen sikerült elállítani a vérzést. Marika hanyatt fektette a fiút, behintette a sebet Ultraseptyl-porral, tapaszt ragasztott rá, aztán hozzáhajolt, és megcsókolta a homlokát.

– Nagyon fáj? – kérdezte meleg, anyás szeretettel, s közben arra gondolt, hogy történjék bármi, az ő helye most már Endre oldalán van, sorsuk szétválaszthatatlanul összefonódott, és ő örömmel vállalja ezt a sorsot. Endre embert ölt, de nem gyilkos, akkor sem az, ha az egész világ annak fogja tartani. Simogatta, csókolgatta a fiú arcát, azt akarta, hogy megnyugodjon, megszűnjék elcsigázott testének remegése.

– Senki sem fog hinni nekem – mondta a fiú. – Senki. Azt fogják mondani, hogy leszúrtam.

– Miért mondanák azt?

– Mert mindenki tudja, hogy gyűlöltem Böglyöst. És nincs tanúm, aki bebizonyítaná, hogy önvédelemből tettem. Én csak védekeztem. Nem akartam verekedni, elfutottam előle.

– Ne beszélj róla, és ne gyötörd magad. Pihenj, aztán bemegyünk a laktanyába. Elmondunk mindent, meglátod, hogy hinni fognak.

– Nem – mondta ijedten Endre. – Nem megyek vissza. Nem akarok börtönbe kerülni. Inkább felkötöm magam. Egy napot sem bírnék ki…

A lány ráhagyta.

– Jó. Akkor nem megyünk be. De mégis mit csinálunk?

– Nem tudom. Bármit, de nem jelentkezem. – Felült, nyugtalan tekintettel a lányra nézett. – Ha azt akarod, hogy elmenjek, mondd meg. Nem akarlak bajba sodorni.

– Hova mennél? Meg különben is… én hozzád tartozom. De ha itt akarsz maradni, akkor ki kell találnunk valamit, mert keresni fognak. Talán már keresnek is.

– Itt nem fognak keresni, mint ahogy apámnál sem. Feltételezik, hogy nem ismerősöknél keresek menedéket.

– Akkor is fel kell készülnünk – mondta a lány. – Táncsics Mihályt, ha jól emlékszem, nyolc évig rejtegette a felesége. Épített neki egy vermet a ház alatt, ha idegenek jöttek, oda bújt szegény öreg. Az asszony még a pipára is rászokott, hogy a füst ne árulkodjon. A detektívek rafináltak, ők nem úgy gondolkodnak ám, mint mi. Ha például két személyre van megágyazva, ha két teríték van az asztalon, mondhatod, hogy egyedül vagy, nem hiszik. Majd én gondolkodom helyetted…

Az éjszaka kínos lassúsággal telt el. Nem jött álom a szemükre, ha rövid időre mégis elaludtak, a legkisebb zajra felkapták a fejüket.

Marika tudta, hogy ostobaságot csinálnak, a józan ész azt diktálja, hogy jelentkezzenek, mert minden nappal nehezebb, súlyosabb lesz a helyzetük, hiszen Endre már most katonaszökevény, holnap, holnapután még inkább az lesz, de tehetetlen volt, nem cselekedhetett a fiú akarata ellenére. Endre pedig most olyan idegállapotban van, hogy minden őrültségre képes.

Reggel korán kelt, Endrét még hagyta pihenni. Reggelit készített, aztán beágyazott. Tudta, hogy most nem szabad idegeskednie, el kell titkolnia szorongását és félelmét, ez az egyetlen mód, és lehetőség, hogy Endrét talpra állítsa, magához térítse.

– Ennivalót találsz a kamrában – mondta a lány az órájára nézve. – Senkinek se nyiss ajtót, ne húzd félre a függönyt, és még véletlenül se menj ki az udvarra. Különben is szakad az eső.

– Muszáj bemenned?

– Hát persze hogy muszáj. Nekem úgy kell élnem, mintha semmiről sem tudnék, mintha semmi közöm sem lenne hozzád.

– Az iskolába mégy?

– Oda hát. Böglyös meghalt, de az élet nem állt meg.

Marika tegnap óta felnőtté vált. Forrón megcsókolta a fiút, aztán elsietett. Kívülről bezárta az ajtót.

Dóczi azonnal behívta magához. Az igazgató ideges volt, ezt nem is leplezte. Most nem simogatta, hanem ráncigálta selymes, kétoldalt lelógó bajuszát.

– Hallotta, mi történt?

Marika csodálkozó arcot vágott.

– Tessék már mondani…

– Endrével mikor találkozott utoljára?

Tűnődve összeráncolta a homlokát, nehezére esett a hazudozás.

– Mikor is? Két napja…

– Tegnap nem?

– Arra mégiscsak emlékeznék. A falatozó avatása után hazakísért, mert Csongár szemtelenkedett. – Magában azt gondolta: „Szegény jó öreg, ha tudnád, hogy mennyire nem szívesen hazudok. Különösen neked nem. De nem tehetek mást.”

– Endre az éjjel agyonszúrta a tizedesét.

Marika belesápadt.

– Endre? Ez nem lehet igaz… És miért?

– Én nem tudom. Azt mondják, hogy gyűlölték egymást.

– Úristen! És mi van Endrével?

– Eltűnt. Egész éjszaka keresték.

– A tizedes meghalt?

– Azt mondják, még élt, amikor a kórházba szállították. Endre tegnapelőtt itt ebédelt nálunk. Téged keresett. Azt hittem, találkoztatok.

Marika maga elé bámult. Szó nélkül ült, nem mert az igazgató szemébe nézni, félt, hogy elárulja magát.

– Hát ez van, angyalkám. Mondanom sem kell, nagyon felzaklatott a hír. – Pipára gyújtott, elgondolkodva pöfékelt. – Telefonáltak a városi KISZ-bizottságtól. A brigáddal azonnal menjetek ki a Köles dűlői gátszakaszra.

Erre azonban nem került sor, mert Rásó őrnagy akart beszélni vele. Megkérte az igazgatót, hogy hagyja magukra. Marika érthetően ideges volt, s most minden akaraterejét latba vetette, hogy nyugodtnak látsszon.

– Gondolom, hallotta a történteket.

– Hallottam – mondta a lány. – Döbbenetes.

– Reggel kerestem a lakásán, de maga már elment hazulról.

Marika úgy érezte, hogy a kopasz őrnagy gyanakodva fürkészi az arcát. Ha ez így folytatódik – gondolta –, az idegeim kikészülnek.

– Szeretném, ha őszintén válaszolna a kérdéseimre.

– Miért tételezi fel az őrnagy elvtárs, hogy nem leszek őszinte?

Rásó elmosolyodott.

– Ez csak olyan konvencionális megjegyzés a részemről. Az érdekelne, hogy milyen viszonyban van Varjassal?

– Futólag ismerjük egymást. Háromszor vagy négyszer találkoztam vele. Vagy másra gondol? – Ezt azért kérdezte, mert Rásó gyanakodva összeráncolta a homlokát. Nem hitte volna, hogy a hazudozás ilyen megerőltető. Vigyáznia kell minden szavára, nehogy ellentmondásba kerüljön.

– Viszonyt mondtam, ezen nemcsak szexuális kapcsolatot értek. Persze, ha ilyen kapcsolat volt maguk között, nekem azt is elmondhatja.

– Gondolja, hogy a lányok ilyesmit elmondanak?

– Tehát találjam ki. – Az őrnagy nevetgélt. – Nos, nem találgatok, tulajdonképpen az ügy szempontjából lényegtelen. Tett említést arról, hogy Böglyössel rossz viszonyban van?

– Nem a katonaságról beszélgettünk.

– Hanem miről?

– Mindenféléről. Főleg magunkról. Én például az iskoláról meséltem neki, a gyerekekről. Aztán édesapja regényeiről vitatkoztunk. Ő ugyanis nem tartja sokra apja műveit. Általában nincs jó viszonyban az apjával. Viszont a húgát nagyon szereti. Folyton róla beszélt. Tessék mondani, és honnan tudják, hogy Varjas szúrta le azt az embert?

– Nem volt nehéz kitalálni. Az italbolt vezetője elmondta, hogy a fiúk együtt hagyták el a helyiséget. Néhány perccel ezután történt a gyilkosság.

– Gyilkosság? Hát Böglyös meghalt?

– Akit szíven szúrnak, az általában meg szokott halni. – Ezt csak azért mondta, mert kíváncsi volt, hogy a haláleset milyen hatással van a lányra. Tudta, hogy a tizedes életben maradt, holnap már ki is hallgathatja. Látta, hogy a lány szája széle megrezzent, arca elfehéredett.

– És az nem lehet, arra nem gondoltak, hogy Varjas esetleg önvédelemből szúrta le a tizedest?

– De, gondoltam erre. Csakhogy ennek ellene mond Varjas szökése. Ha önvédelemből tette, miért szökött meg? Maga szerint hova szökött?

– Fogalmam sincs. Hova szökhet valaki, hol rejtőzködhet el? Pláne katonaruhában.

– Talán nyugatra. Legalábbis megkísérli. Persze, a határon nagyon nehéz és kockázatos az átjutás. Szerencsére az időjárás nem kedvező a szökevényeknek. Hacsak nem rejti el valaki, előbb-utóbb horogra kerül, mert néhány napnál tovább nem tanyázhat az erdőkben. Nem tett említést a nőismerőseiről?

Marika hosszabban hallgatott.

– Valamilyen Györgyiről mesélt. Pesten lakik, úgy tudom, jóban voltak.

– A vezetéknevét nem ismeri? – kérdezte Rásó, és feljegyezte a lány keresztnevét.

– Nem ismerem.

Rásó felállt. Az ablakhoz sétált, ujjával meglebbentette a függönyt, aztán megfordult, kezét hátratette.

– Marika – mondta halkan. – Varjas szerintem a városban vagy a környéken bujkál, valahol. Ahhoz, hogy mozoghasson, civil ruhára van szüksége. És segítségre. Tehát lehetséges, hogy fel fogja keresni magát. És ez a beszélgetésünk tulajdonképpeni lényege. Arra kérem, beszélje rá, hogy jelentkezzen, vagy maga értesítsen. Megteszi? Számíthatok magára?

A lány nem válaszolt, lehajtotta a fejét. Azt sem mondta, hogy igen, azt sem, hogy nem. Úgy érezte, ez a leghelyesebb, amit tehet.

A gát kilométer hosszúságú szakaszain éjjel-nappal emberfeletti munka folyt. Öregek és fiatalok, diákok és katonák hordták a homokzsákokat, döngölték a földet, emelték, erősítették a gátat. Ahova nem juthattak el a gépek, oda még mindig eljutott az ember: egyes helyeken derékig a hideg, zavaros vízben állva verték a felázott talajba a pátrialemezeket. A viharos erejű szél, a hullámzó víz, a napok óta tartó eső megnehezítette a munkát, sokszor még a lánctalpas vontatók is elakadtak a sárban és a puha talajban.

A gátak innenső oldalán, az alacsonyabban fekvő városrészeken feltört a talajvíz, a házak pincéi, udvarai megteltek vízzel, s újabb száz házat kellett kiüríteni, mert a régi épületek falai megrepedeztek. Ez azonban nem ment olyan könnyen, mert a lakók közül egyesek nem akarták elhagyni a házaikat. A védelmi munkákat Balló tanácselnök irányította. Napok óta csak félórákra ment haza, éjjel-nappal künn volt a gáton, most derült csak ki, hogy ez a magas, szikár férfi nemcsak az ivászatot bírja rendületlenül, hanem a munkát is. Az áttöréssel fenyegető pontoknál azonnal megjelent, és átvette a munkálatok irányítását. Kitűnő szervező volt, s ha valamit elhatározott, annak megvalósításában nem ismert tréfát. Akik nem akarták elhagyni a házaikat, azokat erőszakkal vitette el, tudta, hogyha pánik üti fel a fejét, vége a további erőfeszítésnek, a víz legyőzi őket.

Marika a gépipari technikum felsőosztályos diákjaival az alsóvárosi templom előtti téren töltötte a zsákokat homokkal. Alig negyven méterre voltak a gáttól, a tér és a gát között húzódó terület már víz alatt állt, homokzsákokból készített úton közlekedtek a katonák. Innen messzire láthatott, egészen a magasan fekvő Ördöghátig. A túlsó oldalon több kilométer szélességben a víz már elöntötte az árterületet, az emberek visszahúzódtak a kettes számú védelmi gát mögé, ami tulajdonképpen az új Hajnal Téesz földjeit, sertéshizlaldáit és baromfitelepeit védte, no meg Peresznyeg községet, amely alig öt kilométer távolságban feküdt Kövesdtől. Ha a kettes számú védelmi gátat áttöri a víz, nemcsak több ezer hold szántást önt el, hanem víz alá kerül a község is.

Éppen azért a peresznyegi embereknek is érdekük volt a kettes számú gát erősítése, de érthetetlen okokból ők ezt nem akarták tudomásul venni. Saját elképzeléseik szerint a község határát védő régi töltésen piszmogtak, ezt erősítgették, de igencsak nehézkesen, mert a megyei árvízvédelmi megbízott a földgépeket Kövesd védelméhez összpontosította. Mindezeken felül Balló, a rendőrség vezetője és a helyőrség parancsnoka úgy intézkedett, hogy fegyveres őrjáratokat szerveznek, nemcsak a gátak mentén, hanem a városban is, nehogy egyesek halászni kezdjenek a zavarosban. Ebben a közbiztonsági és rendfenntartó munkában részt vettek a munkásőrség tagjai is.

Marika a katonák elejtett megjegyzéseiből hamarosan megtudta, hogy a laktanyán belül nagyon erős az Endre elleni hangulat. Általában Böglyöst sajnálták, s Endréről úgy beszéltek, akár egy közönséges gyilkosról. Erről persze, amikor esténként átázva és átfázva hazament, nem beszélt Endrével, hallatlan önuralommal, legyőzve fáradtságát és kimerültségét, kedves, gondoskodó volt. Tulajdonképpen még azt sem tudta bizonyosan, hogy Böglyös él-e, vagy meghalt.

Egyik délután Kovács Péterrel találkozott. A szemüveges hadnagy vette át az alsóvárosi szakasz védelmi munkáinak irányítását. Ezen a napon kivételesen nem esett, a felhők felszakadtak, és az erős napsütés levetkőztette derékig az embereket.

– Ráér egy pillanatra? – kérdezte Marika a hadnagytól.

– Azonnal – mondta Péter –, csak még néhány utasítást kell adnom. – Eltűnt a katonák gyűrűjében, de hamarosan visszajött. Felsétáltak a templomhoz, és egy szélvédett helyen megálltak. Távolabb, az egyik fiúnál zsebrádió szólt, a szél feléjük sodorta a Viaszbaba kedves dallamait.

– Mi újság van, Péter? – kérdezte a lány.

Kovács cigarettára gyújtott és körülnézett.

– Ez az újság. Egyre emelkedik a víz. Ausztriából pedig újabb árhullám közeledését jelzik.

– Nem erre gondoltam – mondta a lány, és zavartan a hadnagyra nézett. – Mit tud Varjasról?

– Körözik. Minden járőr megkapta a személyleírását, úgy tudom, a fényképét is. Szerintem már régen Ausztriába szökött. Tudja, nagy csalódás nekem ez a Varjas.

– Böglyössel mi van?

– Túl van az életveszélyen. Azt vallotta, hogy Varjas megtámadta őt, aztán verekedés közben leszúrta.

– Böglyös késével?

– Azt mondja, hogy nem az ő kése. Neki sohasem volt rugós bicskája.

– És Varjasnak volt?

– Nem tudom.

– Maga elhiszi, hogy Varjas támadta meg a tizedest?

– Éppen ez az, hogy nem támadták meg Szilveszterkor sem. Jó hangulat volt, csak tréfálkozni akartak.

– Ezt utólag találták ki.

– Lehet, de a tény, az tény marad. Azt maguk is elismerik, hogy először Varjas két embert leütött.

Marikában forrt az elkeseredés.

– Várta volna meg, hogy őt ütik le?

Kovács látta a lány elkeseredését. Megszívta a cigarettáját, tekintete végigsiklott a napsugaras víztükrön, a félmeztelenül dolgozó katonák hajladozó testén, aztán eszébe jutott saját keserűsége. Mit szólna Marika – gondolta –, hogyha megmondaná neki, hogy Varjas a feleségével is kikezdett. Lehunyta a szemét egy pillanatra.

– Figyeljen rám, Marika – mondta. – Én nem haragszom Varjasra, jóllehet okom volna rá. Mindig tárgyilagosan néztem a magatartását, próbáltam megérteni. Bíztam benne. De milyen ember, milyen férfi az, aki megszegi esküjét, aki cserbenhagyja bajtársát? Nézze azokat a fiúkat a gáton. – Előremutatott, a lány követte tekintetét. – Nekik semmivel sem könnyebb a katonai szolgálat, mint Varjasnak. Azt hiszem, kevesebbet kaptak a társadalomtól, mint ő. S látja, ezek a fiúk negyedik napja harcolnak a víz ellen a közösségért. Nem magukért, másokért. Varjas pedig bujkál valahol. Mit gondoljak én arról az emberről, aki nem meri vállalni önmagát, a cselekedetének következményeit? Az emberek általában azoknak hisznek, akik a nehéz helyzetben is megállják a helyüket. Manapság csak a bűnösök bujkálnak, a becsületes embernek nem kell bujkálnia.

Marika érezte Kovács szavainak az igazságát. Nem tudott vitatkozni vele, nem voltak érvei.

Késő este leváltották őket. Fáradtan, elgyötörten indult hazafelé. Vele tartott néhány ördögháti lány is. Fáradtak voltak, de azért vidámak. Mókáztak, ugratták egymást, a katonákról beszélgettek, kinek melyik fiú tetszett. – Ha soká tart az árvíz – mondta egy Kati nevű copfos lány –, kicsi lesz a házasságkötő terem.

Marikát, amikor elbúcsúzott a lányoktól, hirtelen szorongató félelem fogta el. Mi lesz vele, ha Endrét elfogják és elítélik? Ő meg itt marad egyedül, a teljes bizonytalanságban.

És ha gyereke lesz? Mert már erre is kell gondolnia. Az biztos, hogy meg fogja szülni, de mi lesz azután?

Endrét nem tudta félrevezetni. Kényszeredettnek és mesterkéltnek érezte a mosolyát, és tudta, hogy valami emészti a lányt. Az ő idegeit is megviselte a kényszerű börtön, az egyedüllét, a félelem szorongató érzése és a jövő kilátástalansága. Reggelenként, hogy Marika eltávozott, az ablakhoz ment, és a függöny mögül figyelte a lány távolodó alakját. Aztán a felhőket kémlelte, melyek sötétszürkén csüngtek a fenyves mögött az égbolton, vagy oly alacsonyan szálltak, hogy eltakarták a távoli hegyek csúcsait. Az esőcseppek halkan doboltak az üvegen, idegesítő, nyugtalanító volt ez a kitartó, monoton dobpergés. Szeretett volna begyújtani a cserépkályhába, de nem mert, nehogy a kéményfüst elárulja. Bekapcsolta a rádiót, lehalkította szinte suttogóra, és gondolataiba mélyedve hallgatta a külvilág jelzéseit és híreit. Az ajtókat kitárta, a fürdőszoba szellőzőablakát kinyitotta, hogy a cigarettafüst ne ülepedjen meg, aztán hanyatt feküdt a heverőn, és gondolataival viaskodott. Teljesen reménytelennek látta a helyzetét. Örült ennek a szerelemnek, ugyanakkor azt is tudta, hogy ez a nem várt szerelem fogva tartja, bilincsbe veri, megbénítja cselekvőképességét. Ha nem szeretné Marikát, ha nem érezne felelősséget érte, egy pillanatig sem gondolkodna, és valahogy átküzdené magát a határon. „Párizsba mennék. Olga néni szívesen fogadna, állást is szerezne. De nélküle nem mehetek. Csak vele akarok élni, nem hagyhatom el. Csak ő az, aki ide köt? – kérdezte vitatkozva önmagától. – Hát igen. Csak Marika. Zsó hamarosan férjhez megy, boldogságát nem keseríti meg az ő tragédiája, ha tudja, hogy életben van. No és apád? – Apám? Azt hiszem, neki köszönhetem, hogy ide jutottam. Nem, senki sincs, aki miatt itt kellene maradnom.” Az egyik este átvitte a televíziót a hálószobába, mert ott le voltak eresztve az ablak redőnyei, nyugodtan bekapcsolhatta, a fény nem szűrődött ki. Végignézte a tévé-híradót, és a látott képsorok különös hatással voltak rá. Nyugtalanságát még jobban elmélyítették, furcsa gondolatokat ébresztettek benne. Külön kiadásban sugározták az árvízvédelemről készített felvételeket. Diákok, katonák küzdöttek az árral. Egy pillanatra mintha bajtársait látta volna a képernyőn, Stolcz Antit, Vörös Polláckot, Keresztest meg a többieket: lehet, hogy nem ők voltak, de benne mégis vihart kavartak fel ezek a képek. Valami megmagyarázhatatlan érzés fogta el az árral küzdő, derékig vízben álló katonák láttán. Ki kellett kapcsolni a készüléket. Sétálni kezdett, lépteinek puha koppanásait számolta, de ettől sem nyugodott meg. Szerette volna feltépni az ajtót, és menni, rohanni, szaladni valahova, mindegy, hogy hova, előre, mindig előre, hogy megszűnjék ez a bizonytalanság, ez az önként vállalt rabság. Aztán lefeküdt, becsukta a szemét, számolni kezdett, hogy megnyugodjon. Képek villantak fel a múltból, látta magát, a félénk kisfiút, aki összerezzen apja haragos tekintetétől. „Mi leszel, kisfiam, ha megnősz?” – kérdezi Kálmán bácsi. – „Katona leszek. Tankos”…

„Én, Varjas Endre, a dolgozó magyar nép fia, esküszöm, hogy hazámat, a Magyar Népköztársaságot minden külső és belső ellenséggel szemben megvédem…” Hallja az eskü monoton szövegét, látja az ezredzászlót, a tribünön a parancsnokokat, a város vezetőit, a szülőket, ott áll az apja is, ősz haján megcsillan a kora őszi napfény, az ég felhőtlen, kemény, mint az üveg, és valószínűtlenül kék, az eskü szövege szinte visszaverődik a kék égboltról… „Ha pedig a haditörvényeket megsértem, eskümet megszegem, sújtson a Népköztársaság törvénye és dolgozó népünk megvetése…” Aztán újabb képek villannak élesen a tudatába, robbanásszerűen, mint a meteorok. Londoni fiatalokat vernek a rendőrök, lábuknál fogva húzzák a betonon, alabamai néger fiatalok viaskodnak az éles fogú rendőrkutyákkal, vietnami diákgyerekek testei csüngnek élettelenül a kivégzőoszlopokon…

Fejgörcs kínozta, és olyan menekülésszerűen vetette magát a hazatérő lány karjai közé, mint az üldözött. Mindketten érezték, hogy ismeretlen érzések feszülnek közéjük, mint az elektromossággal telített tüskés drótsövények, a bágyadt, kényszeredett mosolyok mögött titkok, ki nem mondott szavak, meg nem fogalmazott sejtések lapulnak, amiket elmélyít a végtelennek tűnő csend. Mintha nem volna mondanivalójuk egymás számára.

Szó nélkül vacsoráztak, aztán elmosogattak. Endre törölgetett, mozdulatai tétovák voltak, egyre jobban érezte helyzete tarthatatlanságát, a tapintható ellentmondást, amiben négy nap óta élnek.

Később csendben, kicsit megnyugodva nézte a lány hajladozó alakját, amint ágyazott.

– Már megbántad? – kérdezte.

Marika a lepedőt simította az ágyra. Nem fordult hátra, úgy válaszolt.

– Én gyerekkoromtól kezdve úgy akartam élni, hogy soha semmit se bánjak meg.

– Tehát megbántad?

– Miből gondolod? – Leült az ágy szélére, kezét ölébe ejtette. Homokszín haja homlokába hullott, beárnyékolta az arcát.

– Te mondtad. Úgy akartál élni. Vagyis csak akartál, de nem sikerült.

A lány tekintete kétségbeesetten tiltakozott.

– Rosszul mondtam. Nem bántam meg semmit. Boldog vagyok, hogy találkoztam veled, hogy szeretlek.

– És mi lesz holnap meg holnapután?

– Nem tudom, hogy mi lesz holnap. Nem akarok a holnapra gondolni.

A fiú lehajtotta a fejét. „Nemcsak én félek a holnaptól. Ő is fél. Mindketten félünk. Pedig a ma semmit sem ér a holnap nélkül. A holnap félelme megkeseríti, beárnyékolja a mát.”

– Szeretlek – mondta, és sovány arca megrándult. Mélyen ülő szeméből régóta titkolt fájdalom ömlött a lányra. – Nagyon bánom, hogy megszerettelek. Nem lett volna szabad. Nemcsak éreztem, tudtam is, hogy a szerelem szerencsétlenséget hoz rád.

– Ne, ne mondd ezt – tiltakozott a lány. – Nem vagyok szerencsétlen. Boldog vagyok.

A fiú megingatta a fejét, hangja csendes volt nagyon.

– Nem lehetsz boldog. Ne csapd be magad. Kedves vagy, hogy meg akarsz nyugtatni. Megbuktunk, Mari, tudomásul kell vennünk. – Hangját maga is idegennek, ismeretlennek találta. Furcsa – gondolta –, hogy egyszerre milyen világosan látom a helyzetünket. – A lányra nézett. – Megbuktunk.

– De miért buktunk volna meg?

– Te is tudod. De ha mégsem, megpróbálom megmagyarázni. – Cigarettájáról lepöckölte a hamut, felállt, az ágyhoz ment, és leült a lány mellé. – Akaratom ellenére embert öltem. Az is lehet, hogy ez a gyilkos ösztön már régóta bennem él. Csak az alkalom késett. Katonaszökevény vagyok. Két eshetőségem van. Vagy elhagyom az országot, vagy jelentkezem. A mostani helyzet sokáig nem tartható. Ez egyikünknek sem jó. Előbb-utóbb rám találhatnak, és neked is bajod lesz. – Megfogta a lány kezét, megcsókolta. – Várj, ne szólj most semmit. Én már régen foglalkozom a nyugatra szökés gondolatával. Úgy képzeltem el, hogy átverekszem magam a határon, és Párizsba megyek a nagynénémhez. Kockázatos vállalkozás, de ha szabadon akarok élni, kockáztatnom kell. Csakhogy, amióta megszerettelek, nélküled nem akarom elhagyni az országot. Azt viszont nem kérhetem tőled, hogy velem gyere. Éhhez nincs jogom, s mivel szeretlek, felelős vagyok érted. Tehát maradok. Ha jelentkezem, bíróság elé állítanak, és elveszítelek. A rabságot pedig nem tudnám elviselni. A katonai szolgálat nem rabság, és én mégis szenvedtem. Mennyit szenvednék rabként! A rabságnál még a halál is jobb. Csakhogy én meghalni sem akarok, mert szeretlek. Vagyis, egyszerűen, nem tudom, hogy mit tegyek.

Csend vette őket körül. A lány megmozdult, hátrasimította a haját. – Ahogy jöttem hazafelé – mondta halkan –, arra gondoltam, hogy gyerekem lesz. – Észrevette a fiú szemében a felvillanó ijedtséget. Sápadtan elmosolyodott. – Ne ijedj meg. Még nem biztos. De ha terhes lennék, megtartanám a gyereket. Most már elhiszed, hogy szeretlek?

– Tudom, hogy szeretsz. De a gyerek… Ezt meg kell gondolni…

– Meggondoltam, Nagyon nehéz lesz, de én nemcsak a sorsodat vállalom, hanem a holnapot is. – Úgy beszélt, olyan határozottan, mintha biztos lenne, hogy Endre gyermekét már a szíve alatt hordja. – Ha lányként szülöm meg a gyerekemet, az emberek nemcsak itt Ördögháton, de másutt is megszólnak majd. Talán az állásomat is elvesztem. Az anyák azt fogják mondani, nem bízzuk a gyermekeinket olyan tanítónőre, akinek zabigyereke van. És én mégis így akarok tenni, mert tudom, hogy igazam van. Tudom, hogy a szerelmünk tiszta és tisztességes. És azt is tudom, hogy egyre többen lesznek azok, akik meg fognak érteni. Az ország nemcsak Csongárokból áll.

A fiú nem válaszolt. Azon tűnődött, hogy honnan meríti a lány ezt a hallatlan önbizalmat, és egyáltalán, miért ennyire bizakodó, és éppen most, amikor mélyponton vannak mindketten, amikor boldogságukkal nem sokat érnek, hiszen a társadalmon kívül élnek, egy maguk választotta szigeten, amelynek határait lezárják a falak és a mennyezet. De hát a mi boldogságunk miért függ másoktól? – kérdezte önmagától. – Talán azért – tűnődött, mert félünk, mert üldözöttek vagyunk, tele szorongással. Az ember csak félelem nélkül lehet boldog.

– Endre – hallotta a lány hangját. – Böglyös nem halt meg.

A fiú döbbenten nézett rá.

– Honnan tudod?

– Kovács mondta. Túl van az életveszélyen. Megmentették.

– Nem halt meg?

– Él. És azt vallotta, hogy te támadtad meg őt.

– Ez nem igaz. Én menekültem előle…

– Endre… – a lány akadozva beszélt, látszott rajta, hogy keresi a szavakat, olyasmit akar mondani, ami nehezére esik. – Jelentkezned kell… Ne érts félre… én sohasem adlak fel, mert szeretlek, és erre senki sem kötelezhet, csak a saját lelkiismeretem. De jelentkezned kell, mert így mindent rád fognak, mindenki ellened fordul, és te nem tudsz védekezni a hazugságok ellen, nem tudod bebizonyítani az igazat.

– Azt akarod, hogy jelentkezzem? Börtönbe kerülök…

– Endre, ha igazán szeretjük egymást, vállalnunk kell mindent. Én mindig melletted leszek… És nem biztos, hogy bezárnak… Ha bebizonyítod az igazat…

– De miben van nekem igazam? – kérdezte kétségbeesve a fiú. – Miben? Hogyan bizonyítsam be, hogy én csak védekeztem… Nincsenek tanúim…

– Böglyösnek sincsenek. Ő sem tudja bebizonyítani, hogy te támadtál rá. Az ő egyedüli bizonyítéka az, hogy te megszöktél. De ha jelentkezel, kiderül, hogy hazudott. Rajtunk csak az őszinteség segít. Semmi más. De ahogy múlik az idő, azzal együtt az őszinteség is veszít az erejéből. Ma, holnap még hinni fognak nekünk…

– Kik? Mari, nekem senki sem hisz. Engem gyűlölnek… Engem Zsón kívül soha senki sem szeretett.

– Nem így van. Én is szeretlek. Kovács sem haragszik rád… Csak…

Endre felkapta a fejét.

– Csak?

A lány hallgatott. Bánatosan nézett maga elé. A fiú megfogta a karját.

– Miért hallgatsz?

– Kovács azt mondta: „Hogyan higgyek annak az embernek, aki megszegte az esküjét, cserbenhagyta bajtársait, bujkál, tettéért nem meri vállalni a felelősséget.”

– Ezt mondta?

– Lehet, hogy nem ezekkel a szavakkal, de ez volt a lényege.

Endre furcsán felnevetett.

– Értem. Tehát jelentkezzem. – Felállt, idegesen sétálni kezdett. Nem, ha feladja magát, elveszett ember. Hadbírósági tárgyalás, börtön. Nem akar börtönbe kerülni. Egyre jobban belebonyolódott életének ellentmondásaiba, tehetetlennek érezte magát, annak a hűvös nyugalomnak, amellyel nemrég még olyan tárgyilagosan felmérte helyzetét, most nyoma sem maradt. Görcsös félelem fogta el, s úgy érezte, mindenki összefogott ellene, s a vesztét akarják.

– Endre – mondta a lány –, ne gyötörd magad. Úgy lesz minden, ahogyan akarod. Gyere, feküdj le.

Csendesen feküdtek egymás mellett a sötétben. Figyelték egymás lélegzését, halk sóhajait. Marika közelebb húzódott a fiúhoz, Endre magához ölelte, lágyan simogatta a haját.

– Egyszer azt mondta valaki – kezdte nagyon halkan, szinte suttogva –, hogy vannak emberek, akik születésüktől fogva magukban hordják tragédiájukat. Úgy látszik, én ezek közé tartozom. Az a rendeltetésem, hogy elpusztuljak.

– Ez buta miszticizmus. Az ember nem tragédiákra születik. Ne gondolj rá.

– Órák óta azon tűnődöm, hogy hol siklott ki az életem. Hol és mikor futottam mellékvágányra? Az apám tette tönkre az életemet – mondom magamnak. És forr bennem az indulat, és gyűlölettel gondolok rá, szidom és elátkozom őt. Aztán józan pillanataimban, mint például most, azt mondom, hát ez így nagyon olcsó, a legegyszerűbb és a legkényelmesebb, ha mindenért az apámat okolom. Engem nemcsak ő nevelt. Valami közöm nekem is van önmagamhoz. Az ember nemcsak másokat, önmagát is neveli. Én arra neveltem magam, hogy csigaházban éljek. Nem engedtem, hogy társaim megismerjenek, és én sem akartam megismerni őket. Társtalanná váltam. Bántott, amikor azt tapasztaltam, hogy az emberek nem értenek meg. Persze hogy nem értenek meg, hiszen a megértéshez az út a megismerésen át vezet. De hogyan értsék meg azt az embert, aki sorompókkal zárja el maga körül az utakat. És most itt állok, magamra maradtan, gyáván, tehetetlenül.

A lány megmozdult. Felemelte a fejét, és suttogó hangon kérlelte a fiút:

– Endre, én nem akarok neked rosszat. Nehéz erről beszélni, mert félek, hogy félreértesz. Higgy nekem, az emberek nem gonoszak, bízni kell bennük.

– De ha én nem tudok bízni.

– Akard.

– Bizalom nélkül nem lehet élni. Ezért kell elpusztulnom…

Elhallgattak. Marika érezte, hogy most úgysem tudja meggyőzni a fiút, mert az csak saját keserű tapasztalatainak hisz.

Másnap reggel kicsit szomorúan és fáradtan búcsúzott Endrétől.

– Sietek haza – mondta.

– Az volna jó, ha el sem mennél.

– Muszáj. Ma az Ilka majorba kell mennünk.

– Az merre van?

– A Kövesd túlsó oldalán. Egyszer mutattam is neked. Amikor a várban jártunk Nem emlékszel? Hatalmas nyárfák veszik körül, olyan, mint egy nagy tanya.

Endre egy pillanatra lehunyta a szemét, s felidézte magában a várról megfigyelt tájat. Maga előtt látta a téesz fehér épületeit, a csillogó víztükröt és a jegenyékkel szegélyezett nyílegyenes utat, ami a majorba vezetett. S a távolban egy lankákkal védett völgy ölén jól látta a majorságot.

– Miért mentek oda? – kérdezte.

– A szárnyasokat kell biztonságba helyezni. Ott van a téesz baromfitelepe.

– És mikor látlak?

– Nem tudom. Szívesen itthon maradnék, de nem lehet.

Hosszan megcsókolták egymást, mint azok, akik hosszú időre válnak el egymástól.

Hát ez így lesz most már mindig? – kérdezte Marika önmagától. Elmegyek, ő pedig a függöny mögül néz utánam, és nyugtalanul várja hazatérésemet.

A lányok már a kapu előtt várakoztak rá, védelmet keresve a fal mellett a viharos erejű szél elől.

Az előző napi derűs időnek nyoma sem látszott, a hegyek fölött sötétszürkén csüngtek a duzzadt felhők, egymásra torlódtak, mint összeütközéskor a vasúti kocsik. A megáradt folyó haragos, rohanó vizét és a völgyek mélyét megülte a tejszínű köd. A fenyves valamennyire lecsökkentette a szél erejét, de a süvöltése, zúgása félelmetesebb volt, mint a házsorok között.

A temető omladozó kőfala mellett ereszkedtek alá a csúszós, felázott ösvényen az alsóvárosi templomhoz. Innen nagyon jól látták a gátakon dolgozó emberek ütemes mozgását. Marika, ahogy végignézett a tájon a magasból, szorongást érzett. A folyó két oldalán már csak a vékonyka csíkként húzódó nyúlgát védte a várost és túloldalt a távolabb fekvő Új Hajnal Téesz központi épületeit. Hirtelen megállt, a torka elszorult.

– Lányok! – kiáltotta. – Lányok, a híd!

Mindannyian megálltak, és a templomtorony mellett elnézve a hidat keresték. De csak a pillérek roncsait látták, amik tört csonkokként emelkedtek ki a hullámokból.

– Elsodorta az ár – mondta Kati, a copfos hajú lány. – Még az éjjel. Azt hittem, tudod.

A látvány lehangolta őket, némán, libasorban lépkedtek, gumicsizmáik meg-megcsúsztak a síkos, köves talajon.

A templomtéren nagy volt a nyüzsgés és a tolongás. Kovács hadnagy gyorsan, de megfontoltan intézkedett. Friss erőket küldött a veszélyeztetett szakaszokra, egyes csoportoknak pihenőt rendelt el. Tisztek, tiszthelyettesek vették körül, hangosan beszéltek, de Marika nem értette, hogy miről, mert a szél továbbröpítette a szavakat.

Tulajdonképpen nem is érdekelte, hogy miről beszélnek, hiszen látott és megértett mindent. A folyó most ezekben az órákban tetőzik, s ha nem sikerül a medrében tartani, akkor hiába volt minden erősködésük. De sikerülni kell, hiszen a város lakóival együtt az ezred is részt vesz a védelmi munkában, Bakó az imént haladt el a templom mellett az ezredparancsnokkal meg néhány magas rangú tiszttel. A pihenő katonák a széltől védett templom falainál ültek, forró teát ittak, és tréfálkoztak a lányokkal, akik a beosztásukra várakoztak. Marika egy pillanatra meglátta a háromtagú fegyveres járőrt, a fiúk karján vörös karszalag volt. Megismerte Stolcz Antit. Utánakiáltott. A sovány, szemüveges fiú megállt, megfordult. Valamit mondott a társainak, és a lányhoz sietett. De mielőtt Marika szólhatott volna, szinte rákiáltott.

– Hol van Endre? Mit tud róla?

A lányt megdöbbentette a kérdés.

– Én… én semmit sem tudok. És maga?

A fiú megrázta a fejét. Szemüvegén tompán, hályogosan csillogott a fény.

– Meg kell őt találni… Még nem késő…

A járőrparancsnok, egy lányos arcú, szőke tizedes intett Antinak, hogy fejezze be a beszélgetést.

– Ha találkozna vele, mondja meg neki, ne hülyéskedjen. Mondja meg neki, Marika… – Mondott még valamit, de szavait elnyelte egy közeledő teherautó dübörgése. Valaki hangosan kiáltott.

– Második szakasz! Gépkocsira!

Marika kábultan nézett a távozó járőr után. Olyan érzése volt, hogy Anti mindent tud. Azt is, hogy Endre nála rejtőzik. Nem, csak képzelődöm – gondolta. Semmit sem tudhat. De azért nem sikerült megnyugtatnia a lelkét. Végre ők is megkapták a feladatukat,

– Tízen átmennek az Ilka majorba – mondta Kovács Péter.

– Hogyan? Nincs híd.

– Csónakkal. – A hadnagy arcán fáradtság ült, sápadt, gyűrött volt. – Hol vannak a lányok?

– Azonnal hívom őket. – De nem mozdult, várakozóan nézett a hadnagyra.

– Semmit sem tudok – mondta Kovács halkan. – Azt hiszem, Nyugatra szökött.

– Miből gondolja?

Kovács fáradt mozdulattal megtörölte nedves homlokát.

– Kihallgatták az apját, a húgát is. Mindketten azt mondják, hogy véleményük szerint Varjas Párizsba szökött a nagynénjéhez.

A lány a víz felett gomolygó ködöt nézte.

– Lehet. Ők jobban ismerik, mint én. De ennek ellenére sem hiszem.

Kovács megigazította a sapkáját. Tanácstalanul nézett a lányra.

– Minden lehetséges, Marika. Na, indulunk? A csónak a hídroncs mellett van.

A lányok néhány lépés távolságból követték őket. Széllel szemben lépkedtek, előredőlve, nehézkesen, mintha nehéz terhet cipelnének a hátukon.

– Évával mi van? – kérdezte a lány, hogy gondolatait elterelje Endréről.

– Tegnap kaptam levelet tőle. Nincs más megoldás, válunk.

– Ostobaság! Hiszen szeretik egymást,

– Nem tudom. Azt hiszem, az elképzeléseinket, ha úgy tetszik, elveinket, még jobban szeretjük. Csökönyösek vagyunk, egyikünk sem enged a magáéból.

– És nem lehet valami kompromisszumos megoldást találni?

– Nem lehet – mondta Kovács. – Éva teljes fegyverletételt követel tőlem. Feltétel nélküli megadást. Hát ez van.

A major körül feltört a talajvíz, nemcsak a környező rétek álltak már víz alatt, hanem az épületek között elterülő udvarok is. Nem volt magas, épphogy csak bokáig ért, de a szárnyasok ezreinek a dombra szállítása így is nehézségbe ütközött. A mentési munkálatokat a testes, szókimondó Komáromi néni, a major telepvezetője irányította. A magas nyárfák hajlongtak az erős szélben, Marikának az volt az érzése, hogyha nem csökken a szél erőssége, tövestől kidőlnek. Tíz óra tájban felszakadt a ködpaplan, de megeredt a záporszerű eső. A távoli dombok lankái már kifehéredtek a libák és kacsák sokaságától. A magasabban fekvő jegenyesoron a szarvasmarhákat, a lovakat és a sertéseket terelték a dombok felé. Mögöttük nehéz zsákokkal megrakott teherautók cammogtak. Minden élt, mozgott, ennyi embert és állatot még sohasem látott ez a táj.

Marika, a copfos Kati, a szeplős Málnási Teri, és még két kislány a C épületben a hónapos csibéket mentették. Ketreceikbe rakták a pihés kiscsibéket, és a ketreceket az udvarra vitték, Komáromi néniék onnan szállították azután tovább.

– Kevés lesz a ketrec, Lujza néni – mondta Marika. – Az üreseket vissza kellene hozni.

– Majd mindjárt intézkedem, lelkem. Addig csak ügyeskedjetek szaporán.

A csibeházban jó meleg volt, a szél zúgását sem hallották olyan erősen, mint künn, s ez megnyugtatta a lányokat. Egyre vidámabbak lettek, s hogy biztonságban érezték magukat, szokás szerint ugratták egymást, tréfálkoztak. Az egyik lány meleg alt hangon énekelni kezdett.

Ablakomba, ablakomba

Besütött a holdsugár…

A többiek is átvették a dallamot, s halkan énekeltek. Egyszer csak a copfos Kati megkérdezte.

– Marika, nem tudod, elfogták már a gyilkost?

– Melyik gyilkost?

– Azt a katonát, aki leszúrta a tizedesét.

– Úgy tudom, még nem fogták el – mondta Marika és felegyenesedett. Tenyerében egy picike csibét tartott, lágyan simogatta. – De honnan veszed, hogy gyilkos?

– Aki embert öl, az gyilkos – mondta Málnási Teri.

– Még törvény szerint sem az minden esetben. Egyébként Varjas Endre azért sem gyilkos, mert a tizedes nem halt meg.

– Én úgy tudom, hogy meghalt.

– Rosszul tudod.

– Varjas – mondta elgondolkodva az egyik kék szemű kislány, és lehúzta a lábáról a gumicsizmáját, aztán az összegyűrődött zoknit igazgatta. – Igaz, hogy az író fia?

– Igaz.

– Akkor én ismerem őt. Ott volt az író-olvasó találkozón. Csuda jóképű fiú. Egyből jó lett nálam. Biztosan valami nő miatt szúrta le a tizedest. Nem gondoljátok?

– Azt csak ő tudná megmondani. – Málnási Teri Marikához fordult. – Nem igaz?

– Azt hiszem, igen – mondta a tanítónő. – Hátha önvédelemből tette.

A copfos Kati leült az egyik ketrecre.

– Akkor nem szökött volna meg – mondta. – Ha én önvédelemből leszúrok valakit, nem szököm meg. Nincs igazam?

– Nem tudom – mondta Marika, és kiment az udvarra. A szél majdnem ledöntötte a lábáról, meg kellett kapaszkodnia egy vékony törzsű akácfában. „Hogyan értessem meg ezt Endrével, hogy jelentkeznie kell. Nincs más megoldás. A szökés a bűnösségét bizonyítja. Pedig nem bűnös. Csak a szökésben az.”

Az eső végigvert rajta, forró bőrét lehűtötte. „Mit szólnak majd a lányok, ha kiderül, hogy Endre nálam rejtőzik”. Most jutott csak eszébe, hogy tulajdonképpen ő is bűnt követett el, ha Endrét elfogják, bíróság elé állítják őt is. Az legfeljebb csak enyhítő körülmény, hogy szereti. A következményektől való félelem lassan húzódott a szíve felé. „Börtönbe zárnak. Talán több évre is. Ha bezárnak, többé nem taníthatok, mert büntetett előéletű leszek. És még csak nem is zúgolódhatok, mert én sem bíznám a gyerekem nevelését olyan nőre, aki börtönben ült. De hát mit kellene csinálnom? Más mit tenne az én helyemben? Én mindig azt hittem, hogy a szerelem szárnyakat fog adni, felemel a magasba. Mi igazán tisztán szeretjük egymást, hogyan lehetséges akkor, hogy a mélybe kerültünk, hogy mindkettőnk élete tragikussá vált. Ha nem taníthatok, az a börtönnél is súlyosabb büntetés.”

Gondolataiból furcsa, ismeretlen hangok zökkentették ki, úgy érezte, hogy a föld mélyében morajlik valami, aztán hangos, kétségbeesett sikoltásra lett figyelmes…

Endre sokáig nézett a távozó lány után, Marika már régen eltűnt, de ő még mindig ott állt a függöny mögött, és üres tekintettel bámult a semmibe. Később sétálni kezdett. Egyik szobából a másikba lépkedett, s mivel nem akart gondolkodni, számolta a lépéseit. De a gondolatok elől nem menekülhetett el, azok utolérték, és nyomasztó súlyukkal ránehezedtek. Nem térhetett ki a lelkifurdalás elől sem, s egyre jobban érezte a fura helyzetéből adódó felelősséget. Arra még talált mentséget, hogy a verekedés után megszökött, bár a lelke mélyén érezte érveinek soványságát, de arra már semmiféle mentőkörülményt nem talált, hogy miért kergette Marikát is ebbe az őrültségbe. Már nemcsak sejtette, hanem tudta is, hogy tönkretette a lány életét, rajongó, tiszta szerelmével visszaélt, a bűn útjára sodorta.

A felismerés lázas izgalomba hozta, azon tűnődött, hogy hogyan hozhatná helyre a lány ellen elkövetett vétkét. Teljesen megfeledkezett saját sorsáról, és most már csak Marika érdekelte.

„Most már nemcsak azért vagyok bűnös, mert megszegtem az eskümet, hanem azért is, mert Marikát bűnbe sodortam. És ez nagyobb bűn, mint a szökés, még akkor is az, ha ezért a törvény nem ítél el.”

Tíz órakor meghallgatta a híreket és a lapszemlét. Egyszer csak felfigyelt. Rövid, szűkszavú közleményt olvastak fel. „Kövesd város árvízvédelménél ma a kora délelőtti órákban három honvéd hősi halált halt.”

A hír megdöbbentette.

Az ember igazi valóját a bajban ismerni meg. Nem tudta, hogy hol olvasta, vagy kitől hallotta ezt a megállapítást, de most, hogy eszébe jutott, igaznak találta. Könnyű tisztességesnek, becsületesnek lenni akkor, amikor tisztességünk, becsületünk nincs próbára téve. „Megvetem apámat és mindazokat, akik hozzá hasonló életet élnek. Azt mondtam, hogy különb vagyok, mint ők, és sohasem fogok felzárkózni mögéjük, nem akarok lépést tartani velük. Az ő járható útjaik az én számomra járhatatlanok. Elzártam magamtól az embereket, a bajtársakat, mert különbnek tartottam magam. És azok, akiket önmagamnak olyan fölényesen lenéztem, a negyedik napja megszakítás nélkül dolgoznak, vállalják a veszélyt másokért. Ismeretlen emberekért. Egyszer azt mondtam Zsónak: Tudod, Zsó, a szocialista ember ott kezdődik, ha vállalni meri az ismeretlen társa igazáért a harcot, és nem mérlegeli egyéni sorsát. Ócska, vacak fickó vagyok. Saját igazamért sem vállalom a harcot, hogyan vállalhatnám másokért?”

Délben a nyugtalansága fehéren izzott, akár az acél. Nem találta a helyét, a maga választotta börtön szűknek bizonyult. A tehetetlenség fájdalmasan belémart, úgy érezte, megfullad, ha nem megy a levegőre. Menni, rohanni, mindegy, hogy merre és hova. Ki kell szabadítani magát ebből a börtönből.

Italt keresett, de nem talált. Kínjában cigarettára gyújtott megint, pedig már keserű volt a szája a sok nikotintól. Nyugalmat erőltetett magára, józanul akart gondolkodni. Ha szereti Marikát, egy percig sem marad itt tovább. Ha viszont kimozdul, hamarosan elfogják. Mindegy, vállalni kell önmagát, a sorsát. Elmegy. De előbb Marikával kell beszélnie. Meg kell mondani neki, hogy mit valljon, ha őt elfogják. Hazudni fog, hogy megmentse őt, s ezt a hazugságot neki is vállalnia kell. Nem lehet, hogy Marikának baja történjék. De nem volna jobb, ha estig várna, és nyugodtan megbeszélnének mindent? Biztosan sokkal jobb lenne, ezt súgja az értelme is, valami érzés viszont arra kényszeríti, hogy egyetlen pillanatig se maradjon.

Tulajdonképpen maga sem tudta, hogyan került a fenyvesbe, arra sem emlékezett pontosan, hogy bezárta–- a lakást. Zsebében a kulcs után tapogatott. Megtalálta, tehát nyilván bezárta az ajtót. Nézte a fényes kulcsot, aztán hirtelen elhatározással messzire eldobta. Most már nem mehet vissza, legfeljebb este, ha Marika hazaért. A vár felé vette az útját. Könnyen, frissen lépkedett, szinte súlytalanul, a szelet és az esőt a hátába kapta. Megállt az egyik bástya tövében, egy szakadék mélyén. Végignézett a tájon. Víz, víz, mindenütt víz. Tekintetével az Ilka majort kereste. Úristen – gondolta, hogyan jutok én oda. Jól látta, hogy a majorságot körülvevő nyárfák a vízben állnak. Mindegy, át kell jutnia valahogyan… Zsebkendőjével megtörölte a szemét. Ahogy újból végignézett az árvíz sújtotta vidéken, akkor vette csak észre, hogy a folyó túlsó oldalán, egy kétszáz méteres szakaszon át van szakadva a védőgát, s a víz a szabaddá vált úton, viharos gyorsasággal, tajtékozva zúdult a termelőszövetkezet földjeire, átcsap a nyárfákkal övezett nyílegyenes úton. A lányra gondolt, és elszorult a szíve.

Az első csónakban öten ültek. Marika, a copfos Kati, a szeplős Málnási Teri, a hosszú lábú Keresztes honvéd és az a kék szemű kislány, aki olyan szép alt hangon énekelt a csibeházban. A másik ladikban, amely mintegy húsz méterrel lemaradt az első mögött, hatan ültek: Kovács Péter hadnagy, Hunya és négy diáklány. Az első ladikban Keresztes evezett, a másodikban Hunya.

A lányok testére rátapadt a vizes ruha, arcuk kék volt a hidegtől, és halálra vált a félelemtől, ami még most is fogva tartotta remegő testüket. De nemcsak ők féltek, hanem Keresztes is. Tudta, hogy a ladik az erős hullámzásban bármelyik pillanatban felborulhat. Fáradt, kimerült volt, de azért nem adta fel a harcot, minden erejét összeszedve küszködött a víz sodrásával, a fel-felcsapó hullámokkal.

Egy órája mentették ki a lányokat szorongatott helyzetükből, ott álltak derékig vízben a szerencsétlenek, egymásba és az ablakokba kapaszkodva. Még szerencse, hogy Kovács Péter idejében észrevette, hogy a lányok ott rekedtek a majorban. Először arra gondoltak, hogy a dombra viszik őket, de Kovács hamar felismerte a helyzetet, és megváltoztatta a szándékát. A bőrig ázott, csuromvizes lányokat azonnal meleg ágyba kell fektetni, egyeseknek orvosi kezelésre van szükségük, hiszen a halálveszély megviselte idegeiket, tehát vállalni kell a kockázatot, át kell jutniok a hullámverte vízen az alsóvárosi gátra.

Nehezen haladtak előre, mert az átszakadt gáton áttörő víznek iszonyatos ereje volt, s a farlapát kevésnek bizonyult. A ladik is túl volt terhelve, de ha a menekültek nyugodtan viselkednek, elkerülhetik a bajt.

Marika a ladik orrában ült, szemben a hosszú lábú Keresztessel. A fiú arcát nézte, a konokul összezárt, keskeny ajkat, az erőlködéstől megfeszült izmait. Kettőjük közt a padon, a három lány, kékre fagyva, remegett. Marika egy-egy másodpercre lehunyta a szemét, s megpróbálta visszaidézni a történteket, de nemigen sikerült, hiszen olyan meglepetésszerűen és olyan gyorsan tört rájuk a víz és olyan erős robajjal, hogy Lujza néni figyelmeztető kiáltását nem is hallották. Amikor a szokatlan morajlásra felfigyelve kiszaladtak a csibeházból, félelmetes erővel tört rájuk az áradat, tajtékozva, dühöngve, a csipkézett víztarajok mintha forrtak volna. Marika azonnal felismerte a helyzetet, látta, hogy a major és a dombok közötti lapályon már előretört a víz, elvágta a menekülés útját, egyetlen lehetőségük maradt, a csibeház fala, mert itt viszonylag szelíden, hullámverés nélkül emelkedett a víz, a raktárépület ugyanis megtörte a sodrás erejét.

– Ide mellém! – kiáltotta. – Ide, mindenki… Lányok! – Határozott fellépése eredményesnek bizonyult, a többiek engedelmeskedtek. A falak mellé húzódtak, és az ablakrácsokba fogózkodva tartották magukat. Csak Málnási Teri vesztette el a fejét, hisztérikus ordítással a dühöngő árba vetette magát. Marika csak nehezen tudta kimenteni a fuldokló, eszét vesztett lányt, s addig pofozta, amíg magához nem tért.

Később, hogy meglátták a gyorsan közeledő ladikokat, megnyugodtak.

Most itt ülnek átfagyva, vizes ruhákban, az orkánszerű szél szinte a lelket is kifújja a testükből, az eső veri őket, s a hullámok, ahogy közelednek a gátszakadás felé, egyre erőteljesebbek, egyre magasabbra csapnak. Ha ezt a kalandot megússzák egy tüdőgyulladással, elmondhatják, hogy szerencséjük volt. Óvatosan megfordult, és átkémlelt a túlsó partra. Jól látta a templomtéri magaslaton ácsorgó és integető embereket, de azt is észrevette, hogy a templomtól északra húzódó gátszakasz néptelen, csak egymástól nagy távolságban álldogál egy-egy ember, nyilván a gátőrök. Nem tudta, hogy minden épkézláb embert elvittek mintegy két kilométerrel délebbre, ahol ugyancsak gátszakadás történt a keleti parton, s ha nem sikerül eltorlaszolni az áttört partszakaszt, a város háromnegyed része, a házak százai, a víz alá kerül.

Marika visszafordult. Sajnálta a kimerült fiút, szeretett volna segíteni rajta, de nem volt mivel.

Kovács túlkiabálta a szél zúgását.

– Keresztes, északnak tartson. Érti?

A fiú felemelte az evezőlapátot, mutatta, hogy megértette a parancsot.

– Északnak, mert erős a sodrás, nehogy a hídroncsokra sodorjon a víz. Érti, Keresztes?

A fiú hátrakiáltott.

– Értem.

A bal oldalon húzott néhány erőteljes csapást, a ladik irányt változtatott.

Endre a félig beomlott útkaparóház falánál megbújva figyelte a közeledő ladikot. Megismerte Marikát, Keresztest s a másik ladikban ülő Kovácsot és Hunyát. Megkönnyebbülten lélegzett fel a lány láttán. Nem történt baja, és ez most mindennél fontosabb. Az örömtől könnyes lett a szeme, szeretett volna hangosan felnevetni, de vigyáznia kellett, nehogy elárulja magát.

Elhatározta, hogy megvárja, míg a lány partot ér, aztán utánalopózik. Furcsa, meleg szeretettel gondolt most Keresztesre, úgy látta, mintha a fiú erőteljes csapásai vesztenének erejükből. Ne hagyd magad, Keresztes, ne hagyd magad, kiáltott gondolatban a fiúhoz. Most értek az átszakadt gát fölött a megáradt folyóba, mely szédületes sodrással, hullámokat verve, örvényeket kavarva zúgott délnek. Kovács most óvatosan helyet cserélt Hunyával, és nekivetkőzve evezni kezdett. A ladik siklása felgyorsult, egyre jobban megközelítette a lankadó Keresztest. A hosszú lábú fiú mintha összeszedte volna maradék erejét, gyorsított a csapásokon. A ladik rézsútosan közeledett a part felé, most az útkaparóházzal éppen szemközt siklott, az innenső parttól mintegy negyven-ötven méterre. Ha a fiú bírja erővel, és sikerül az irányt tartania, éppen itt fognak kikötni a közelében valahol. A két ladik között csökkent a távolság, úgy látszik, Kovács meg akarta előzni a fáradt Keresztest. Valószínűleg segíteni akar rajta – gondolta Endre, és helyesen okoskodott, mert észrevette Hunya kezében a kötelet. Hallotta, hogy Kovács kiált valamit, de a szél elsodorta a hangokat. Marika ellenben megértette, mert féloldalt fordult, kezét előrenyújtotta, várta, hogy Hunya átdobja a kötelet.

A partról hangokat hallott. A vízbe gázolva óvatosan a ház mögé húzódott, és a hangok irányába nézett. Egy járőr közeledett a nyúlgáton. Azonnal megismerte Martsa őrmestert és Stolcz Antit. A harmadik fiú azonban ismeretlen volt. Bosszúság fogta el, mert elvesztette szeme elől a ladikokat. Áthúzódott a ház túlsó oldalára, itt a víz majdnem térdig ért. A nyúlgát homokzsákjai alig tíz méterre voltak tőle. A szél zúgását most hisztérikus sikolyok szakították félbe, aztán többször egymás után hallotta a fulladozó emberek hangját.

– Segítség! Segítsééég!

Most már nem gondolkozhatott. Kiugrott rejtekéből, sapkája leesett a fejéről. Belegázolt a térdig érő vízbe, megcsúszott, térdre esett, de csak ment előre. Egy pillanatra jobbra nézett, látta a futólépésben közeledő járőröket, aztán a vízre nézett. A csónak felborulva sodródott a hídroncs felé, a hullámok között több fuldoklót vett észre. A másik csónakban Kovács iszonyú küzdelmet folytatott az árral.

A méteres hullámok mögött eltűntek, aztán megint előbukkantak a fuldoklók. Marikát kereste, de sehol sem látta. Most húsz-huszonöt méterre a parttól felbukkant a víz alól Keresztes feje. A fiú arcát szinte felismerhetetlenségig eltorzította a halálfélelem, bal kezével fáradtan csapkodott, jobbjával megpróbálta a víz fölé emelni a copfos lány fejét. Még látta, hogy a lány mindkét karjával átöleli Keresztes nyakát, aztán mindkettőjüket elnyelte a víz.

Sikolyszerűen törtek fel melléből a hangok.

– Keresztes! Keresztes!

Mintha Kovács felfigyelt volna a hangra. Mintha a nevét hallotta volna a távolból, mintha valaki azt kiáltotta volna: állj!

De megállhat-e, amikor bajtársa a halállal vívódik? Hirtelen elhatározással a hullámok közé vetette magát, és erőteljes karcsapásokkal úszott arra, ahol Keresztes eltűnt a lánnyal.

A feje felett sistergő sorozat sziszegését és a dörrenést sem hallotta.

Kovács kétségbeesetten kiáltott:

– Ne lőj!

De Martsa, mintha nem hallotta volna a parancsot, célzásra emelte fegyverét újra.

Anti hirtelen hozzáugrott, kiütötte a kezéből a géppisztolyt, s önuralmát vesztve üvöltötte.

– Marha! Keresztest akarja kimenteni! Nem látod?

Endre a víz alá bukott. Lélegzetét visszatartva körülnézett a zavaros, tompa fényű vízben. Még mélyebbre merült, előreúszott. Néhány méterre tőle sötét, alaktalan tömeget vett észre, melyet gyorsan sodort a víz magával. Erőteljes csapásokkal odaúszott. Keresztes és a lány görcsösen ölelték át egymást, élettelennek látszottak.

Hátulról átkarolta a fiút, szorosan a melle alatt, és a lábával a vizet taposva felküzdötte magát a felszínre. Féloldalt fordult, s amennyire erejétől telt, a fiú fejét a víz fölé emelte, szabad kezével a part felé úszott. A partról hangokat sodort hozzá a szél, de nem értette, hogy mit kiáltoznak az emberek: mozdulatai ösztönösek voltak.

Stolcz Anti feje bukkant fel mellette, majd nyomban egy másik fiú is mellé ért.

– Bírod még? – kiáltott Anti, és rövidlátó szemével furcsán hunyorgott.

– A lányt… a lányt… – lihegte, és fejével a vízen szétterülő szőke hajra mutatott. Anti a lányhoz úszott, belemarkolt a hajába, és kiemelte fejét a vízből.

– Marika… hol van Marika?

– A parton. Kovács kimentette – mondta Anti.

Endre arcát furcsa, görcsös mosoly torzította el, az öröm mosolya volt ez. Fejét oldalt fordította, bal arcát a vízre fektette, mintha aludni készülne. Most jól látta az egyre közeledő partot, az integető és a mereven figyelő embereket a gáton. Nem érzett félelmet, nem gondolt arra, hogy mi fog történni, ha partot ér. Marika él, Keresztes feje itt pihen a mellén, most ez mindennél fontosabb.

Erős férfikarok nyúltak érte, megragadták, s mintha súlytalan lenne, kirántották a vízből. Egy pillanatra elsötétült előtte minden, megszédült, lehunyt szemhéja mögött fények villóztak, összekeveredtek benne a hangok, aztán csend lett.

Arra eszmélt, hogy pokrócok között fekszik, dörzsölik a testét, pálinkával itatják. Felemelkedett, tekintetével Marikát kereste.

A lány vastag pokrócba burkolva feküdt, egy fiatal orvos élesztgette. Néhány méterrel hátrább feküdtek a többiek: Keresztes, a copfos lány, Málnási Teri és a kék szemű kislány. Az eső elállt, a felhők felszakadoztak, távol a hegyek fölött elővillant a napfényes égbolt egy darabja. A szél ereje is mintha alábbhagyott volna, a hullámok is megszelídültek.

Marika felnyitotta a szemét. Még kábult volt, tekintetén látszott, hogy nem tudja, hol van. A puha csendet a közeledő mentőautók szirénája tépte fel. Most fordultak a templom előtti térre.

A lány bágyadt tekintetével végigtapogatta az ismerős és ismeretlen arcokat. Most vette észre Endrét. Lágy, szelíd mosoly futott végig sápadt arcán, ajka szólásra nyílt:

– Endre – suttogta, és karjával tétova mozdulatot tett. Egy másodpercre kisütött a nap, sugara a lány fáradt, elcsigázott testére tapadt. – Endre…

Valaki megszólalt a fiú háta mögött.

– Varjas honvéd, letartóztatom.

Martsa őrmester előrelépett, megfogta a fiú karját.

Endre hátranézett, tekintetét Martsa kövér arcára emelte. Megfordult, megfogta az őrmester csuklóját, és kezét leemelte a karjáról. A takaró lecsúszott a válláról, nem nyúlt utána, hanem a lány mellé térdelt.

Az őrmester megmozdult, de Kovács hangja megállította:

– Hagyja, Martsa elvtárs! – elfordult, és a hordágyakkal közeledő embereket nézte. A többiek is elfordultak.

Endre két tenyere közé fogta a lány sápadt, vértelen arcát, melyen tompán fénylettek a szeméből kicsorduló könnycseppek. – Bocsáss meg – mondta neki lágy, elcsukló hangon. – Bocsáss meg. – Lehajolt, és forró szerelemmel megcsókolta. – Szeretlek. Nagyon szeretlek. – Várt néhány pillanatig, aztán még hozzátette: – Ha megvársz, megköszönöm.

Marika felnyitotta a szemét.

– Várlak – suttogta. – Várok rád.

A fiú a takarót a lányra terítette. Felállt, és Kovácshoz fordult.

– Köszönöm, hadnagy elvtárs.

Kovács bólintott, teste megremegett a takaró alatt. Endre most végignézett a fiúkon, tekintete egy pillanatra megpihent Antin, aztán továbbsiklott Martsa őrmesterre.

– Mehetünk, őrmester elvtárs.

A fegyveresek közrefogták, és elindultak a templomtér felé. Mellettük két katona hordágyon vitte Keresztes elkínzott testét. Endre a fiú arcát nézte. Keresztes lehunyt szemmel feküdt, de már egyenletesen lélegzett. Megálltak, utat adtak a hordágyakat vivő katonáknak. Ott vitték el előtte a lányokat, Keresztest és végül Marikát. Tekintetével követte őket. Aztán továbbmentek. Endre felemelte a fejét, keményen lépkedett a fegyveresek között, lépteik ritmusa egybeolvadt, mintha mindig együtt meneteltek volna. Felnézett az égre. A felhők felszakadoztak, a napfényes égbolt kemény és áttetszően kék volt.

Úgy érezte, nincs már egyedül. Megtalálta önmagát, társát, van kiért élnie. Boldogságot és megnyugvást érzett.

– Várok rád! Várlak! – hallotta Marika üzenetét. És tudta, többé soha nem marad magára, a lány igaz szerelme és embersége, társa lesz a tisztító magány hűvös csendjében is…

Budapest, 1965–1966