Claire Kenneth

A rubin kereszt

Vesztett játszma

A rubin kereszt

Femme fatale

Holtverseny

(Részlet)

Regények

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-612-7

Vesztett játszma

I

– Nincs szándékomban udvarolni magának – mondta mosolyogva a férfi, miközben lesegítette Hannáról a kabátot.

A pincér már ott állt az asztaluknál és várta a rendelést.

– Mit szokott inni? Milyen koktélt parancsol? – kérdezte a férfi, mire Hanna azonnal, szinte túl gyorsan válaszolta, hogy egy Manhattant.

Furcsa lett volna, ha azt mondja, hogy semmilyen koktélt nem szokott inni, sőt nős emberekkel sem szokott randevúzni ilyen helyeken, mint az Americana hallja. De eljött, mert kíváncsi volt, hogy mit akar tőle Mr. Gordon. Mit akarhat?…

Nagyon meg volt lepve, mikor ma délben bejött hozzá az irodába, és halkan, nehogy a többiek hallhassák, azt mondta, hogy okvetlenül beszélni szeretne vele.

– Miről van szó? – kérdezte Hanna ijedten, mert csakis valami hibát követhetett el, amit most a nagy Mr. Gordon számon kér tőle… Persze ez kissé szokatlan volt, hogy ő maga jön be, küldhetné a titkárnőjét is.

– Itt most nem tudom elmondani, de ha lehetséges volna, hogy találkozzunk valahol… Például beülhetnénk az Americana koktélbárjába, mondjuk, ma hatkor. Megfelel? Ráér?

– Ráérek – válaszolta tétovázva.

Hát most itt van és várja, hogy mi lesz. Mit akar tőle ez a Gordon… Eddig soha nem vette észre, hogy másképpen nézett volna rá, mint a többi tisztviselőnőre, akikkel egy nagy, közös teremben dolgozott. Előfordult, hogy a második emeleti étkezdében néha beleütközött. Ilyenkor sem beszéltek egymással soha.

Gordon nem látszott playboy típusnak, aki sorra ki akarná próbálni a lányokat. Komoly tekintetű, kopaszodó, ötven körüli férfi volt, sötét öltönyöket és konzervatív nyakkendőket viselt. Azt, hogy nős, tudták róla, de még senki sem látta a feleségét.

– Köszönöm, hogy eljött! Kedves magától, mert hiszen mondhatta volna, hogy foglalt, randevúja van… Ilyen csinos, mutatós lány, mint maga!

– Ne bókoljon, Mr. Gordon! Vagy mégis udvarolni akar? –

– Nem akarok, kedves Hanna, az nem az én stílusom! Üzletember vagyok és egyszerűen egy ajánlatot teszek magának! Remélem, elfogadja, mert ha nem, kénytelen lennék egy másik jó kinézésű, fiatal nőt kiválasztani…

– Mr. Gordon! Mit képzel maga rólam?

– Kérem, ne szólítson Mr. Gordonnak, egyszerűen csak Jacknek, ez sokkal bizalmasabban hangzik.

Hanna felkelt az asztaltól. Érezte, hogy az arca kipirosodik, de megpróbált nyugodtan elköszönni. Elvégre ez az alak a vállalatnál főember, ő pedig kis senki. Hogy mire fel akar neki ajánlatot tenni, azt nem értette.

– Csodálom, Mr. Gordon, hogy callgirlnek néz, hiszen évek óta láthatja, hogy a könyvelőségen dolgozom!

– Ne hagyjon itt, Hanna! Hallgasson meg, hiszen fogalma sincs, miről van szó! Semmi erkölcstelenség sincs az ajánlatomban, és csak egyetlen éjszakáról volna szó… És az árat maga szabja meg!

Milyen egyszerű lenne, ha pofon vághatná Gordont. De ezt nem teheti, sajnos, nem.

– Hanna! Félreérti! Én imádom a feleségemet, és azt terveztem, hogy holnap a Kensburry tiszteletére rendezett nagy fogadáson maga flörtöljön velem!

Hanna elnevette magát, ez valóban meglepő ajánlat volt.

– Csak nem képzeli, hogy meg vagyok híva a Kensburry-partira?

Gordon benyúlt a zsebébe és előhúzott egy borítékot. A címzés rajta: Miss Hanna Kapossy részére…

– Amint látja, meghívóról gondoskodtam. Egy elegáns estélyi ruháról viszont magának kell gondoskodnia! Menjen be Sakshoz, itt az Fifth Aveune-n, és válasszon ki valamit, az ár mellékes! És a tiszteletdíj, amit ezért a szereplésért fog kapni tőlem – hát azt teljesen magára bízom!…

– Csak nem képzeli, hogy elfogadnék pénzt? És ruhám is van, egy fekete bársony.

– Ragaszkodom ahhoz, hogy legalább egy szép ruhát vegyen erre az alkalomra, ezt igazán megérdemli, ha jól játssza a szerepét…

– Attól tartok, hogy rosszul választott, Mr. Gordon! A harmincadik emeleten van az a modellügynökség ahol válogathatott volna különböző szexi szépségek közül, azokra inkább lenne féltékeny a felesége, mint rám.

– Téved, Hanna! Ha egy ilyen hivatásos modellel játszom meg a dolgot, a feleségem azonnal átlát a szitán. De maga, az más. Komoly, fiatal hölgy, aki ugyanannál a vállalatnál dolgozik, tehát naponta együtt lehet velem…

– És mit akar elérni ezzel a féltékenyítéssel?

– Ezt elég hosszadalmas lenne megmagyarázni, közben a Saks bezár, és nem tudja megvenni az estélyi ruhát!

– Nem is akarom, nem fogadok el ruhát, semmit. Viszont szeretném tudni, hogy miről van szó, miért van szükség erre a komédiára?

– Nézze Hanna, én szeretem a feleségemet, húsz éve élünk együtt. Mostanában teljesen megváltozott, nem törődik velem, elhidegült. Fiatal udvarlói vannak, engem vén hülyének nevez…

– Megcsalja magát?

– Nem tudom. Lehetséges… Egy időben figyeltettem minden lépését magándetektívvel, de csakis olyan jelentéseket kaptam, hogy fodrászhoz ment vagy templomba, esetleg vásárolni a Bloomingdale-be. Ezek a fickók megbízhatatlanok! Tőlem kap napi száz dollárt, a feleségemről leakaszt százhúszat, és azt írja be, amit ő diktál. így sohasem derül ki, hol töltötte a délutánt…

– Értem, Mr. Gordon! És ott leszek holnap a Kensburry-partin!

– De egyedül jöjjön, nehogy elhozza az udvarlóját!

– Nincs udvarlóm.

– Ilyen lánynak, mint maga?… Ezt nehezen hiszem el.

– Volt valakim évekig. Aztán elment Kaliforniába, ott jobb állást kapott. Hívott, hogy menjek vele, de nem hagyhattam itt az apámat. Eleinte gyakran írt, folyton telefonált, hiányoztam neki. Most már nem hiányzom, rövidesen lesz az esküvője, egy gazdag lánnyal.

– Szomorú egy ilyen csalódás… – mondta megértő hangon Gordon –, de talán ott követte el a hibát, hogy nem ment el vele.

– Nem mehettem. Apám vak, szüksége van rám.

* * *

Ian Kensburry egy hete érkezett meg Angliából. Itt New Yorkban mindennap rendeztek a tiszteletére valamit, már kezdett belefáradni a sok ünneplésbe. De az amerikai kiadója elvárta tőle, hogy mindenütt megjelenjen az új könyv sikerének érdekében.

Kensburry híres író volt, és előkelőnek is számított, főleg mióta őfelsége, az angol királynő is kitüntette egy érdemrenddel. Kensburry főleg történelmi regényeket írt, melyek oly unalmasak voltak, hogy kínszenvedést jelentett végigolvasni. Hosszú oldalakon át ecsetelte egy őszi erdő lombjainak színpompáját, vagy a régi kastélyok kőkerítéseinek stílusát taglalta egy fél fejezeten át.

A Ki Kicsoda? szerint hatvanéves volt, de jóval többnek látszott. Az arca csupa ránc, mély redő. Zsemlyeszínűre festett ősz haja és hatalmas, busa szemöldöke volt, mely alól bágyadt, unott pillantásokkal nézett mindenkire.

A nők nem érdekelték, ez köztudomású volt, de erről illett nem tudomást venni. A titkárja, egy kínai fiatalember, akit Hongkongból hozott magával, mindig vele utazott…

Ezen a partin, melyet a Waldorf Astoria különtermében rendeztek, még zene is volt és tánc. Kensburry ezt utálta legjobban, ha kénytelen ezeket a befűzött, középkorú nőket tologatni a parketten. A könyvkiadó feleségét természetesen felkérte és egy másik hölgyet is, kinek a férje állítólag a New York Times kritikusa volt. De további áldozatra már nem volt hajlandó.

Megivott egymás után három whiskyt, hogy képes legyen elviselni ezt az estét. Egy kellemes külsejű, bársonyruhás fiatal hölgy autogramot kért tőle, és szó szerint idézett az új regényéből.

Kensburry beszélgetni kezdett vele. Magyar hölgy volt, és úgy látszott, valóban rajongója. És csinos is volt, semmi esetre sem árt, ha egy csinos nővel látják táncolni, tehát felkérte.

Hanna boldogan táncolt a híres íróval, nem ismert itt egy lelket sem, és tiszta véletlen volt, hogy Kensburry mellé sodorta a tömeg. A regényeit a papának szokta felolvasni, és így tudott idézni belőlük.

Gordon és a felesége most léptek be a terembe. Éppen legjobbkor, mert a tánc már véget ért, de még láthatták őt Kensburryval.

Az író elmondta, hogy járt Budapesten, még a háború előtt.

– És mostanában? – érdeklődött Hanna.

– Kommunista országokba elvből nem megyek!

Gordon odasietett hozzá, bemutatta a feleségét, aki azt hitte, hogy Hanna az íróhoz tartozik. Csak később jött rá a tévedésre, mikor Kensburry már egy újságíróval beszélgetett, és Hanna kizárólag Jack Gordonnal táncolt. És ahogy táncolt…

– Simuljon hozzám, kérem, simuljon még jobban! – kérte Gordon. – A feleségem most néz minket, figyel!

Dita, a feleség, máris körül volt véve fiatalemberekkel. Feltűnő jelenség volt, túl nagy keblekkel és túl pici orral. Ezek a Park Avenue-i plasztikai sebészek mintha egy szabásminta szerint dolgoznának, mindenkinek ugyanolyan orrot kreálnak. Így nem csoda, ha ezek a hölgyek hasonlítanak egymásra, mintha futószalagon gyártották volna őket.

Dita mélyen dekoltált ruhája sokat elárult bájaiból. Negyvenéves lehetett, de úgy viselkedett, mintha húsz lenne. Hannának rendkívül ellenszenves volt.

– Ugye, gyönyörű teremtés? – kérdezte Gordon.

– Igen, nagyon attraktív!

Az est folyamán, a büféasztalnál összekerültek. Dita tetőtől talpig jól megnézte Hannát, jelentéktelennek találta, de fiatalnak. Megdöbbentően fiatalnak…

Éjfél után véget ért a parti.

Kensburry már előbb visszavonult, itt volt a lakosztálya a Waldorf Astoriában.

A fiatal, állandóan vigyorgó titkár még fontoskodva sürgölődött a vendégek körül. Címeket jegyzett fel, ahová okvetlenül küldet autogramos könyvet.

Rengetegen vannak, akik eljöttek, esznek, isznak, táncolnak, a pultosnak esetleg nagy borravalót adnak, de a könyvet eszükben sincs megvenni. Egyszerűen sajnálják a tizenkét dollárt.

Odakint a hotel előtt összeverődött a tömeg, mindenkinek egyszerre volt szüksége taxira. Hideg novemberi éjszaka volt, apró pelyhekben kezdett esni a hó.

Dita türelmetlenül topogott az arany estélyi cipőjében, és fázósan húzta össze magán a fehér nercbundát.

– Igazán jöhettünk volna a kocsinkkal!

– Dita drágám, rögtön lesz taxi! Ne idegeskedj!

A hangja vidám volt, és ahogy beszálltak a taxiba, még dúdolgatott is magában, ami nem volt szokása.

– Úgy vettem észre, hogy jól szórakoztál! – jegyezte meg Dita. – Ki volt az a lapos mellű, bársonyruhás nő?

Nőkre csak kétféle jelzőt használt, vagy lapos mellű, vagy cselédarcú. De mivel Hannának rendkívül finom, szinte arisztokratikus vonásai voltak – ezt mégsem mondhatta.

– Hanna Kapossy… Egy kitűnő munkatársam bent a vállalatnál. Szuperintelligens, láthattad, Kensburry is mennyit foglalkozott vele.

– Nem annyit, mint te, Jack! Figyeltem, hogyan táncoltatok együtt!

– Hát igen, tagadhatatlan, hogy vonzódik hozzám…

– Sokat vagy vele együtt?

– Miért érdekel, Dita?

– Az érdekel, hogy viszonyod van-e vele?

– Erre nem válaszolok, de egy biztos, hogy Hanna nem tart vén hülyének, mint te!…

Most csend lett, furcsa csend. A sötét taxiban Jack nem láthatta Dita arcát. Leírhatatlanul boldognak érezte magát, az ötlete bevált, jobban nem is sikerülhetett volna… Holnap valami szép ajándékot küld Hannának, igazán megérdemli.

Már majdnem a Sutton Place-nél voltak, mikor Dita megszólalt:

– Kő esett le a szívemről, Jack! Eddig csak a lelkiismeret-furdalás tartott vissza, hogy bevalljam, szeretek valakit, el akarok válni tőled!… De most, hogy látom, és a saját szememmel győződtem meg, hogy neked is van már egy komoly kapcsolatod, nincs értelme tovább halasztgatni…

– Nincs értelme… – mormolta gépiesen Jack. A hangja idegenül hangzott, mintha nem is ő volna az, aki megkérdezi Ditát, hanem valami kívülálló személy: – És mondd, ki az illető? Ismerem az illetőt?…

Dita elnevette magát. Milyen kegyetlen, képes nevetni, mikor az ő élete összeomlott. Mikor úgy érzi, hogy mindennek vége, elvesztette a játszmát…

Ditán átvillant, hogy milyen eredeti lenne, ha azt mondaná, hogy nem ismered, mert nem szoktam neked bemutatni a szeretőimet. Pedig volt néhány a húsz év alatt…

– Nem fontos, hogy ismerd! Majd ráérsz, ha hozzámentem feleségül…

– És biztos, hogy el akar venni?

– Biztos.

II

Mikor Hanna hazaért a partiról, lábujjhegyen ment be a lakásba, nehogy felébressze apát.

De úgy látszik, mégis ébren volt, a hálószobájában szólt a rádió.

Amióta elvesztette a látását, egész nap hallgatta a rádiót, ez volt az egyetlen kapcsolata a külvilággal. Többnyire a híreket fogta, minden érdekelte, mintha nem lehetne mindegy neki, hogy mi történik Ugandában – hány embert mészároltatott le Idi Amin, vagy hogy miről tartott beszédet West Berlinben Carter elnök…

A házból soha nem lépett ki Hanna nélkül. Erre megvolt az oka. De soha nem említette az okot, titkolta, annyira bántotta.

A Central Parkban történt, egy tavaszi vasárnapon. Ahogy egyedül üldögélt, letette maga mellé a padra a kalapját, hogy megtörölje az izzadt homlokát, a fehér bot a kezében volt.

Egyszerre lépteket hallott, és egy női hang azt mondta neki:

– Ez a magáé, jóember!…

Csörrent a pénz, amit beledobott a kalapjába.

Úristen!

Vak koldusnak nézték…

Koldusnak, őt… Kapossy Károlyt, az egykori magyar királyi huszár hadnagyot…

Csak azért, mert vak, mert meglátták a fehér botját.

A lakásban már megtanult tapogatózás nélkül közlekedni. Az ágyától a fürdőszobaajtóig pontosan nyolc lépés volt. Ha a konyhába ment, akkor a nappali könyvszekrényétől számítva tizenöt lépést kellett tenni.

A picike konyhában minden a keze ügyében volt. Balra a gáztűzhely, odakészítve a teáslábos, csak meg kellett gyújtani alatta a gázt. Felette a polcon, milliméternyi pontosságban a csésze, cukor, citrom. A fridzsider jobbra volt az ajtótól. Szódavíz, sör, mindig ugyanazon a helyen, sonka, vaj, szalámi, zöldpaprika, felszeletelt kenyér, ha bármikor megéhezik.

Hanna napközben többször is hazatelefonált a hivatalból.

– Apukám! Megetted a körtekompótot?

– Apukám, vedd fel a szvettert, mert már reggel is észrevettem, hogy a fűtőtest nem elég meleg!

Ilyen jó gyerek, mint Hanna, nem volt több ezen a világon!… Hogy ennyire jó, erre csak azóta jött rá, mióta a szerencsétlenség történt.

Éppen három éve lesz már…

Tél volt, közeledett a karácsony. Gyalog indult hazafelé a Madison Avenue-n, máskor autóbusszal ment, de most meg akarta nézni az ünnepi díszben pompázó kirakatokat. Még nem vett semmit, mindig az utolsó napokra halasztotta az ajándékok beszerzését.

De ma a munkahelyén is mindenki csak a karácsonyt emlegette, ki mit vesz a feleségének, gyermekeinek.

Kapossy Károly özvegyember volt, az egyetlen lányával lakott, egy régi bérű, öreg házban, közel a Second Avenue-hoz.

Az egyik nagy áruház kirakata előtt megállt, mindig megmosolyogta ezeket a piros jelmezes, nagy fehér vattaszakállas Télapókat, amint megállás nélkül rázzák a csengettyűjüket.

Ebbe a vidám csilingelésbe vágott bele a robbanás fülsiketítő dörrenése.

Mi volt ez?

A következő percben még egy robbanás, a hatalmas erejű légnyomás földhöz csapta, és ott feküdt eszméletlenül a járdán a többiekkel.

Hogy mi történt azután, arra soha nem emlékezett.

Órákkal később egy kórházi ágyon, még félig kábulatban, kezdett magához térni, de fogalma sem volt, hogy hol van.

A szörnyű robbanás visszhangja még zúgott a fülében, álmodta ezt?… Vagy ott van a Don-parton, az oroszok támadnak Osztrovoszknál, a huszár hadosztály harcol az utolsó pillanatig. Bömbölnek az ágyúk, a pokol támadt itt fel, minden borzalmával. Szörnyű a túlerő, minden hiába…

Leesik a lováról, ott fekszik vérbe fagyva.

– Édes Jézus, segíts!…

Mindennek vége, vége. Itt fogják bedobni egy tömegsírba, itt, az ezerszer elátkozott Don-kanyarban. Kapossy Károly m. kir. huszár hadnagy hősi halált halt, írja majd a Pesti Hírlap, és tartanak érte egy engesztelő szentmisét a Krisztina téri templomban.

De vannak csodák és nem maradt ott. Kijevbe került, a hadikórházba.

Egy apáca szelíd arca hajol fölé.

Gizella nővér…

– Imádkoztunk magáért, hadnagy úr! Meg fog gyógyulni hamarosan, néhány srapnelszilánk sebesítette meg a bal karját! Nem súlyos!

– Gizella nővér! – suttogta halkan.

Ki akarta nyitni a szemeit, de valahogy nem tudta. Kötés volt a szemein, és különös, bizsergő fájdalmat érzett a pupilláiban.

A fülei még mindig zúgtak, de már tompábban. Hangokat hallott, mintha angolul beszéltek volna.

Angolul?

Lehet, hogy álmodik. Miért beszélnek angolul a kijevi magyar hadikórházban?… Képtelen volt gondolkozni, akárhogy erőltette magát. Megint visszazuhant a félálomból a teljes eszméletlenségbe.

Már majdnem reggel volt, mikor érezte, hogy valaki simogatja a kezét.

Hanna volt.

– Apukám, drága apukám, térj magadhoz!

– Hol vagyok? Mi történt velem?…

– Itt vagy a Roosevelt Kórházban. Ide hoztak be!

Hanna hangjától visszazökkent a jelenbe.

Persze, itt van, itt, Amerikában… Nem a Don-kanyarban a fronton, nem Kijevben, hiszen azóta sok évtized telt el…

– És miért van kötés a szemeimen?

– Sajnos, apukám, a kirakat üvegei a szemed környékét sértették meg és…

– Úristen! Csak nem vakítottak meg?

– Apukám, miért beszélsz ilyeneket! Azt mondja az orvos, hogy öt nap múlva vígan hazamehetsz! A legjobb specialista operálta a szemedet!

– Operálták?… Operálni kellett?

– Nyugodjon meg, Károly bátyám, ne izgassa fel magát, most mozdulatlanul kell feküdnie! –szólt közbe Ottó.

Ő is ott volt Hannával.

– Ottó, te mondd el, hogy mi történt tulajdonképpen?

– Három bomba robbant ott az áruház előcsarnokában. Rengetegen megsérültek, néhány halott is van. Hogy kik követték el ezt a gazságot, még nem tudják. Lehet, hogy palesztin terroristák, de lehet, hogy a Puerto Ricó-i függetlenségi mozgalom. A televízión az esti hírekben már bemondták. Hanna éppen nézte a televíziót és úgyis idegeskedett, mert Károly bátyám még nem jött haza vacsorára. Felhívott engem, én persze átrohantam, és egész éjjel telefonálgattunk összevissza, míg végre felvilágosítást kaptunk. Azóta itt vagyunk és…

– Köszönöm, Ottó! Jó fiú vagy! Terád mindig lehet számítani…

Ottó mindennap bejött a kórházba, Hannával felváltva, mindig ott ült az ágya mellett.

Kapossy kedvelte a fiút. Rendes, magyar úrigyerek. Már szinte a családhoz tartozott, olyan régen járt együtt Hannával.

A barátja…

Szívesebben mutatta volna be úgy: a lányom vőlegénye!

Furcsa világot élünk, valamikor régen fiatal úrilányok mirtuszkoszorúval, orgonabúgás közben, szűzen mentek az oltárhoz.

Ma is divat még a mirtusz, a fehér fátylak, csak a szüzesség ment ki a divatból…

Ottó nem is gondolhatott egyelőre házasságra, mert nem volt rendes állása, amire megnősülhetett volna. Állandóan változtatta a munkahelyeit, sehol nem tudott megmaradni. Az egyetemet sem végezte el, két év után abbahagyta a tanulmányait. Egykorú volt Hannával, a New York Városi Főiskolán ismerkedtek össze.

Ottó vidám fickó volt, mindent kedélyes szemszögből nézett. Az első állása az Empire State Building hatvanötödik emeletén egy fényűzően berendezett vállalatnál volt. Rövid időn belül rádöbbent, hogy ez egy szélhámos társaság, akik hamarosan le fognak bukni. Nem akart a svindlibe belekeveredni, és otthagyta őket még idejében.

A következő helyen, ahol alkalmazták, francia bohózatba illő helyzetbe keveredett. A főnök felesége gyakran jött be, pont mikor Ottó egyedül túlórázott. Kedélyes nőcske volt, Ottó ölébe ült, akárhogy tiltakozott ez ellen a bizalmaskodás ellen…

A főnök legrosszabbkor lépett be, és természetesen kirúgta Ottót.

Ezeket a történeteket olyan viccesen tudta elmondani, hogy akár igazak voltak, akár nem, felvidámította a kedélyeket.

Ottón és Hannán kívül más látogatók is jöttek. Kapossy Károlyt rendkívül idegesítette, hogy csak a hangjukról ismeri fel őket. Mintha sötétben feküdne, mindkét szemén még rajta volt a kötés.

Türelmetlen volt, állandó kérdésekkel ostromolta az orvost, aki mindig igyekezett megnyugtatni.

A látogatók, főleg kollégák a hivatalból, kivétel nélkül ugyanazokkal a részletekkel untatták, amit már úgyis tudott. A bombák dinamitrudakból készültek, és a kár több százezer dollár. Az épület is súlyosan megrongálódott.

A halottak között volt kisgyerek, szabadságra érkezett katona, várandós asszony és a Telapó is, aki oly vidáman rázta a csengettyűjét.

– Még szerencse, hogy ily könnyen megúsztad! – vigasztalta az egyik hülye fráter.

Megúszta?…

Még nem volt biztos benne, hogy valóban megúszta-e?…

Végre elérkezett az ötödik nap, mikor állítólag hazamehetett. Egy ápolónő karon fogta, és átvezette a műtőbe.

Besegítette egy székbe, és az orvos levette a kötést.

– Nos? – kérdezte. – Tisztán lát?…

– Hogy látnék? Vegyék le ezt a fekete tapaszt is!

– Nincs tapasz.

– Nincs?…

– Minden kötés le van véve a szemről.

– Csak feketeség van előttem, Úristen, csak nem maradtam vak!?

Az orvos hangja most bizonytalanná vált, mintha ő maga is csodálkozna.

– Sajnos, a retina mögött a bevérzés nem szívódott fel. A szemideget is megsértették az üvegszilánkok, de ez csak idő kérdése és…

– Ne hazudjon nekem! Ne beszéljen mellé! Akarom tudni az igazat! Megvakultam?…

– Kérem, ne izgassa fel magát! Vakságról szó sincs! Csak egy lassú gyógyulási folyamatról és esetleg egy újabb kis műtétről, mely bizonyára sikeres lesz…

Kapossy Károly felállt a székből. Előtte a sötétség, körülötte mindenütt csak feketeség.

– Vakká tettek! – üvöltött fel magyarul.

Senki sem értette a szavait, a Roosevelt Kórház műtőjében senki sem tudott magyarul. De a folyosón már ott várakozott Ottó, hogy hazakísérje.

* * *

Kapossy Károly mint műszaki rajzoló dolgozott egy kisebb építészeti vállalatnál. Már a Ludovikán ügyesen rajzolt, és mikor kijöttek Amerikába, azonnal átképezte magát.

Ötvenhatban jöttek, nagy reményekkel, fiatalon és bizakodva. A Szabad Országba, az ígéret földjére…

A felesége, Aranka, eleinte vonakodott, sajnálta otthagyni a megszokott kis budai lakásukat, a rokonokat, barátokat, de aztán, mint mindig, az történt, amit Károly elhatározott.

Kijöttek.

Hanna csak négyéves volt, beadták óvodába, ahol szinte napok alatt ráragadt az angol. Ha magyarul szóltak hozzá, máris angolul válaszolt.

Aranka egy áruházba ment jelentkezni és azonnal fel is vették a szőrmeosztályra. Halk szavú, csendes, finom teremtés volt. Magas és szinte túlságosan vékony. Előfordult, hogy rápróbálták a drága bundákat, ilyenkor nevetve mesélte el otthon Károlynak, hogy soha nem képzelte, hogy valaha manöken lesz New Yorkban…

Kapossy Károlyt és Arankát kellemes úri házaspárnak tartották, és rövidesen sok helyre meghívták őket. Az ötvenhatos magyarok eleinte összetartottak, és akik soha nem ismerték egymást odahaza, itt hamarosan összebarátkoztak.

Néhány év múlva ezek a hirtelen kialakult barátságok meglazultak, már csak ritkán hallottak egymásról, nagyok voltak a távolságok. Sokan elköltöztek New Yorkból, újabbak jöttek, főleg Kanadából, a régebbi emigrációs réteg is összekeveredett a gyanakvóan fogadott ötvenhatosokkal.

Általában két csoportra voltak oszthatók. A hencegőkre és a panaszkodókra…

A hencegők azonnal elegáns autót vettek háromévi részletre, házat harmincévi lefizetésre, Európába mentek vakációzni, Párizsból és Rómából írták az üdvözlőlapokat. Szombat esténként nem emelték fel a telefont, higgyék, hogy valami amerikai milliomos partiján vannak, és nem otthon ülnek a televízió előtt.

A panaszkodók viszont – megbánták, hogy kijöttek. A háziúr, ahol laktak, csúnyán kitolt velük, az ügyvéd, akivel elkezdtek egy pert, sötét gazfickó. Az állásukban egy magyargyűlölő alak kinyírja őket, a részvények, amelyeknek vételébe be lettek ugratva, leestek csúnyán. Az egyetlen lányuk pedig beleszeretett egy hindu diákba. Pont egy hinduba! Ez letette az orvosi vizsgát, és elment Indiába, ahol a leprakórházban orvos. A lányuk vele ment! A leprások közé! A Mancika, akit úgy neveltek, ha valaki véletlenül ráköhög az autóbuszon, akkor otthon azonnal gurgulázzon. Most a leprások között él…

Kapossyék nem hencegtek és nem is panaszkodtak. Élték a maguk életét, ahogy szinte észrevétlenül teltek-múltak az évek.

Hanna már nagylány volt, egyetemre járt. Nagyon hasonlított Arankára, ő is magas volt és vékonycsontú. A hangja szinte ugyanaz volt, és ha Kapossy Károly hazatelefonált, először sosem tudta, hogy ki szólt bele, a felesége vagy a lánya.

Aranka hirtelenül halt meg. Nem volt szokása a panaszkodás.

– Megfáztam kissé! – mondta és szedte az aszpirint meg a C-vitaminokat.

Nem akart egyetlen napot sem mulasztani az áruházban, mostanában ígérték neki, hogy ő lesz a részlegvezető. Évek óta várt erre. Most végre!…

Ilyenkor nem engedheti meg magának, hogy egy kis vacak nátha miatt otthon maradjon. Mikor felszökött a láza és 104-et1 mutatott a hőmérő, csak akkor hívatta át az orvost. Kétoldali tüdőgyulladása volt, és már a penicillin sem segített.

Aranka láztól csillogó kék szemeit sosem felejthette el. Soha…

Zihálva, szaggatottan lélegzett, már nem tudott beszélni. A köhögés rázta a könnyű, vékony testét, de eszméletnél volt végig.

Nézett, nézett a kék szemekkel, amelyeket valaha nagyon régen, egy balatoni nyáron, az éghez hasonlított.

– Arankám, édes egyetlenem… – suttogta neki. – Arankám, ne hagyj el!…

A takarón a hófehér, sovány kis kéz már jéghideg volt, de még mindig nem akarta elhinni, hogy Aranka meghalt…

Egyedül maradtak Hannával.

A lakásban minden Arankára emlékeztette, a sok magyaros terítő, amiket ő készített, a herendi porcelánok, ezeket szenvedélyesen gyűjtötte. Egy kis igazi magyar otthont akart teremteni, itt az idegenben. Valahogy megszerezte és kihozatta a régi képeket a budai lakásukból, és előfordult, hogy Károlynak az az érzése volt, hogy nem az Atlanti-óceán túlsó partján van, hanem a krisztinavárosi házban, és ha kinézne az ablakon, a Gellérthegyre látna, nem a Yorkville új felhőkarcolóira.

Ottó ebben az időben már járt hozzájuk. A temetésen úgy vett részt, mintha családtag volna.

Amerikában nincsenek özvegy férfiak. Itt legszívesebben már a ravatal mellől elrángatnák őket, hogy bemutassanak egy nőt, hogy összehozzák valakivel.

Kapossy Károly távol tartotta magától ezeket a jóakarókat, és inkább nem ment el sehová, mint hogy végighallgassa a dicshimnuszokat különböző nőkről, akik remek háziasszonyok, isteni káposztás cvekkedlit csinálnak, van egy kis pénzük is és csinosak, feszesek, szintén özvegyek és éppen Kapossy Károlyhoz valók…

Mióta a szerencsétlenség történt, már nem ajánlottak neki senkit.

Ki akarná az életét egy vak emberhez kötni?…

III

Dita remekül érezte magát a Kensburry-partin. Nem mintha az író személye érdekelte volna, soha egyetlen könyvét sem vette a kezébe. Ha olvasott, inkább csak divatos, szexi bestsellereket, de főleg magazinokat, ahol elsősorban a társasági rovatot nézte át. Szeretett mindent tudni az előkelő nemzetközi társaság tagjairól, vagy legalábbis mindazt, amit megírtak róluk.

A Kensburry-partin az volt a nagyszerű, hogy Gregory is ott lehetett.

Utolsó percben szerzett neki meghívót.

Gregory eleinte vonakodott.

– Semmi értelme, hogy eljöjjek! Nem vagyok túl kíváncsi a férjedre, és nem fontos, hogy ő lásson engem!

– Te kis csacsi! – mondta Dita gyengéden, miközben a férfi izmos, meztelen vállát simogatta. –Lesznek ott más fiatalemberek is, akikkel táncolok, nem fogsz feltűnni neki!

Az ágyban voltak, Gregory lakásán.

Majdnem minden délután, fél hat körül Dita feljött. Az utazási iroda akkor zárt és Gregory ugyanannak a háznak a második emeletén lakott.

Az ismeretségük az utazási irodában kezdődött. Dita véletlenül járt erre, és a kirakatban egy hangzatos bahamai utazás plakátját látta. Bement.

A kis, szerény helyiségben összesen két íróasztal volt. Az egyiknél szemüveges, idősebb nő, a másiknál egy fekete hajú, jóképű fiatalember.

Ez volt Gregory…

Dita természetesen az ő íróasztalához ment.

Gregory rendkívül előzékeny volt. Lelkesen ecsetelte a Bahama-szigetek csodálatos szépségeit. A tenger átlátszóan kristálytiszta, a növényzet a legbujább trópusi színekben pompázik, hófehér a homok, és a luxushotelekben kitűnő a konyha, francia szakácsművészet a legmagasabb fokon, de természetesen egzotikus ételek és italok is. Ami az árakat illeti, a főszezon csak december tizenötödikén kezdődik, úgyhogy ha most menne, aránylag nem is drága…

– Az árak nem érdekelnek! – jegyezte meg fölényesen Dita.

Gregory ránézett a szép asszonyra, aki finom nercbundában, nagy briliánsgyűrűvel a kezén itt ült szemközt vele. Hát igen, ez úgy látszik, megengedheti magának, hogy ne törődjön az árakkal.

Ide általában olyanok jöttek be érdeklődni, akik fél óráig vitatkoztak azon, hogy a nyugágy használata a medence partján beletartozik-e az akciós ajánlatba…

– Olyan hely érdekelne – folytatta Dita –, ahol este alkalmam van felöltözni. Ahol sikkes, elegáns társaság van. Az, hogy csak strandoljak, az engem kimondottan untat…

– Akkor Paradise Islandet ajánlom! Ott a ragyogó játékkaszinó, különb, mint Monte Carlo! Ezt pár évvel ezelőtt Huntington Hartford építette, az „A and P” multimilliomos örököse, a híres playboy. Most már nem az övé, de a nemzetközi társaság már odaszokott, sok filmsztár is jár oda. A Brittania Beach Hotel luxus a köbön! Rögtön megmondom, mibe kerülne egy óceánra néző, teraszos, kétágyas szoba…

– Csak egyszemélyes kell nekem, egyedül megyek!

Gregory mintha meglepődött volna, jegygyűrűt is látott a nagy briliáns mellett.

– Azt hittem, férjnél van!

– Vagyok… De a férjem nem ér rá, hogy velem jöjjön. Különben is jobban szeretek egyedül utazgatni.

– És elengedi a férje? Ilyen gyönyörű asszonyt? Nem féltékeny?…

Ez már kissé túl személyeskedő kérdésnek tűnt, végül is mi köze az utazási ügynöknek ahhoz, hogy a férje féltékeny vagy sem. De Ditának annyira tetszett a villogó fogú, fekete hajú fiatalember, hogy nem bánta a túlzott bizalmaskodást.

– Tudok vigyázni magamra! – mondta mosolyogva.

A másik íróasztaltól most felkelt az öreg nő, felvette a télikabátját és indult kifelé. Az ajtóból még visszaszólt:

– Fél hat van, részemről befejeztem a munkát. Lesz szíves holnapra, ha bejövök, összeírni pontosan a bermudai hoteleket! És a görög hajóval is legfőbb ideje, hogy elintézze, ami már aktuális!

– Minden meglesz, Mrs. Stone!

Dita nem tudta megállni, hogy ne tegyen megjegyzést:

– Úgy látom, elég szigorú a főnöknője!

– Dehogy főnököm! Az enyém a vállalat, ő a régi tulajdonos. Tőle vettem meg, és most bejár segíteni. Ez persze csak ürügy, szimatolni akar, hogy mennyi pénze jön be, mert még nem fizettem ki neki az egész vételárat.

Ez aztán őszinte – gondolta Dita. A legtöbb ember felvág, nagyzol. Ez nem restelli azt sem, hogy még nem tudta kifizetni, amibe ez a kis üzlet kerülhet.

– És mondja, mióta van az utazási szakmában?

– Csodálkozni fog, szépasszony, de már tízéves koromban foglalkoztam az idegenforgalommal! Az Akropoliszon segítettem a turistáknak, ott sündörögtem körülöttük néhány drachma borravaló reményében.

– Hogy került pont az Akropoliszra mint gyerek?

– Athénban születtem, görög vagyok. Illetve most már persze amerikai… Mint diák kerültem ki, voltak itt rokonaim, azok révén. Tudja, minden görögnek az a nagy álma, hogy Amerikába jöjjön szerencsét próbálni, vagyont csinálni! Na, de nem mindenkiből lesz Krőzus… A családom ott maradt Athénban, az apámnak kis vendéglője van, a testvéreim is ott vannak.

– És nem hiányoznak magának?

– Gyakran megyek haza, minden évben legalább háromszor. De már nem tudnám megszokni azt az életet, nekem már New York kell, nekem ez az életforma fekszik! De nem is tudom, miért untatom ezzel…

– Nem untat! Érdekel!… – mondta Dita, akinek egyre rokonszenvesebb volt a fiatalember.

– Engem viszont az érdekel, hogy elhatározta-e magát, hogy a Bahamákra megy?

– Igen. Mégpedig erre a Paradise Islandre, ahol a játékkaszinó van…

– És tényleg egyedül szándékozik menni?

– Ha egy repülőjegyet veszek és egyszemélyes szobát, akkor nyilvánvaló…

– Igen, de esetleg odarendel valakit! Ugyanabban a hotelban fog megszállni az illető, sőt lehet, hogy ugyanazzal a repülővel is megy. Csupa véletlenségből… Egy biztos, hogy szörnyen irigylem azt a bizonyos illetőt!

Dita nevetett.

– Maga kimondottan szemtelen! Egy férjes úriasszonyról feltételez ilyesmit!… Senkivel nem lesz ott randevúm, egyedül leszek.

– Ebben az esetben én boldogan kalauzolnám!

– Maga?…

– Igen. Úgyis éppen szándékomban volt valamerre elutazni pár napra. És Mrs. Stone azalatt vezetheti egyedül az irodát, eddig is azt csinálta.

– Maga ezt most határozta el! És miattam akar jönni, vallja be!

– Bevallom…

* * *

Ditának már volt annyi rutinja, hogy tudta, ha egy szerelmi kaland jól kezdődik, az sokkal tovább tart.

Gregoryval gyönyörűen indult minden. Az első estjük a Paradise Islanden…

Micsoda tökéletes díszlet volt ez, a csillagfényes sötétkék trópusi ég, a zizegő pálmák, a balzsamosan cirógató szellő a tengerről…

Milyen más volt, mint egy esős, ködös New York-i délután, valamilyen sivár motelszobában, ahonnan haza kell sietni vacsoraidőre, a gyanakvó férjhez.

Itt nem kellett sietniük, övék volt az egész éjszaka…

És micsoda éjszakák…

Gregoryt mintha csakis azért teremtette volna az Isten, hogy új izgalmakat, romantikát, forró szédületet hozzon egy negyvenéves asszony életébe.

Dita ezen a télen lett negyven. Gregory néhány évvel fiatalabb volt, de korról soha nem beszéltek. Szerencsére a Bahamákra nem volt szükség útlevélre, és Gregory hihette, hogy Dita sem több harmincötnél.

Dita sok időt töltött a tükre előtt. Nézte magát meztelenül, és boldogan állapította meg, hogy még nincs semmi baj. A húsos, kissé vastag combjai még feszesek voltak, a dereka még karcsú, és a gömbölyű, nagy melleitől minden férfi egyszerűen megvadult. Mindig mélyen dekoltált estélyi ruhákat viselt és figyelte a hatást. A nők irigykedve megszólták, de a férfiaknak szinte kiesett a szemük.

A bikinije két számmal kisebb volt, és óvatosan kellett mozognia benne, nehogy kibuggyanjon a melle.

Gregory felgyulladva bámulta, ahogy lementek a tengerhez. Délután érkeztek Nassauba, ott találkoztak és aztán együtt mentek át a Paradise Islandre.

Az óvatosság sosem árt. Külön repülővel mentek, Jack természetesen kikísérte Ditát a Kennedy repülőtérre, piros rózsacsokorral és jó tanácsokkal bocsátotta útnak.

– Ne vidd túlzásba a napozást! Tudod, hogy könnyen felégsz a finom bőröddel! És ha a kaszinóba mész, ott se vidd túlzásba a rulettet. Felesleges, hogy ilyesmivel izgasd magad! És vigyázz, kikkel ismerkedsz össze!

Ditának esze ágában sem volt bárkivel ismerkedni, hiszen ott volt Gregory. És amit túlzásba vittek, az nem a napozás volt, se nem a rulett…

Már az első éjszakán tudták mindketten, hogy ezt folytatni fogják New Yorkban, ez nem futó kaland, több, jóval több.

Dita elhatározta, hogy szakít Willyvel, a jelenlegi barátjával, még csak egy lapot sem ír neki.

A Willy-ügy be lesz fejezve.

Willy kellemes férfi volt, de volt egy kellemetlen felesége. Egy féltékeny, buta teremtés, aki állandóan gyanakodott, és körbetelefonálta a várost Willykéje után.

Ebből elég volt.

Egy féltékeny férjre tekintettel lenni, az is idegesítő, de hogy még a szeretőjének a feleségére is tekintettel legyen, az kicsit sok.

Gregorynak, szerencsére, nincs felesége, ez is egy jó pontja, a sok más jó pontja mellett…

Dita romantikus lélek volt, alapjában véve nagyon hűségesnek tartotta magát. A férjét ugyan állandóan megcsalta, de a szeretőit soha.

Gregory is a Brittaniában szállt meg, de a szobája két emelettel feljebb volt. A látszatra is kell adni. Ha véletlenül egy ismerős bukkanna fel és kíváncsiskodna, hogy ki ez az atlétatermetű, sötétre sült bőrű fiatalember, aki Ditát kísérgeti – hát egyszerű a válasz. Mr. Gregory Hill a neve, és üzletileg van itt. Utazási iroda-tulajdonos, tehát miért ne lehetnének itt üzleti tárgyalásai?…

Dita már a reggelizőasztalnál levelezőlapokat írt. Először is Jacknek:

„Szép idő van, igazán kár, hogy Te nem jöhettél! Hiányzol! Sok csók, Ditád.”

Még néhány ismerősnek írt, hadd pukkadjanak, hogy milyen drága, elegáns helyen üdül, méghozzá főszezonban.

Ezeknek a Brittania Beach Hotelt ábrázoló lapot küldte, és megjelölte rajta az erkélyt.

„Ez a szobám!”

Hátha még megjelölhette volna Gregoryt is, őt jobban irigyelték volna a hervadó barátnők, akik valószínűleg mind egy ilyen kalandra vágynak, egy ilyen fiúval, mert már rég belesüllyedtek az unalomba, az öregedő, impotens férjük mellett.

A szüleinek is írt, Floridába. De aztán meggondolta és eltépte a lapot.

Megsértődnének, hogy nem őket látogatja meg Miamiban.

A mama mindig leszögezte, hogy direkt azért vettek egy két hálószobás öröklakást, hogy Dita és a kedves férje, Jack, bármikor lejöhessen és meglegyen a kényelmük.

De Dita egyáltalán nem vágyódott a szülei után, örült, hogy elköltöztek New Yorkból. Alig várta, hogy végre nyugdíjba menjenek és visszavonuljanak Floridába. Önmagának sem vallotta be, de nem szerette őket. Az idegeire ment az örökös veszekedésük, még most hetvenévesen is folyton marakodtak egymással.

Az anyja nagyhangú, kövér asszony volt, csakis közügyek érdekelték, sosem törődött a családjával, az otthonával. Többféle egyesületnek volt az elnöknője, ha választások voltak, minden idejét a Demokrata Pártban töltötte, és lelkesen agitált az elnökjelölt vagy a kongresszusi képviselő érdekében. Ilyenkor a néger bejárónő vezette a háztartást, mindennap csak hamburger volt vacsorára, mert a néger nő a pénzt inkább zsebre tette.

Az apja ideges volt, mogorva. Agyonhajszolt fogorvos, akinek a bronxi rendelőjébe a legutolsó söpredék járt. Olyan alakok üldögéltek a várószobában, mint akiknek a fényképét látjuk a postahivatalok falán, hogy keresi az FBI, jutalom a nyomravezetőnek.

Az apja alacsony termetű, csúnya emberke volt, hatalmas, görbe orral. És sajnos, Dita ezt a görbe orrot örökölte. Kislánykorában olyan boldogtalan volt, hogy minden este sírva aludt el. Az iskolában kicsúfolták a háta mögött, de volt, hogy a szemébe is.

– Nem forró a leves? – kérdezték tőle.

– Még meg sem kóstoltam!

– De az orrod már belelóg!

A tánctanfolyamon mindig a fal mellett ült, sosem kérték fel. Hacsak a tánctanárnő nem küldött oda valamilyen kétballábas fiút, mint például a vörös Greent, akinek úgy izzadt a tenyere, hogy az kész utálat volt.

Tizenhét éves volt, amikor a szülei végre megreszkírozták azt az ezer dollárt, amibe egy orrműtét került.

Egyszeribe megváltozott a világ. Kiderült, hogy Dita szép.

A hosszú, görbe orra helyett kis, pisze, pikáns orrocska, mint Zsazsa Gábornak.

Azt, hogy milyen formás, ívelt szája van, eddig nem lehetett észrevenni, senki se nézte, mi van a nagy orr alatt. És a zöldes szemei, a sűrű, sötét szempillákkal.

Ez a babaarc, mintha nem is ő lett volna…

Hogy egy csúnya lány és egy szép lány élete közt ilyen különbség van, azt Dita sosem képzelte.

Most állandóan szólt a telefon, fiúk hívták randevúra, a táncpartin tolongtak körülötte, Valentin-napon rengeteg lapot kapott.

Ebben az időben még szűz volt, de már nem sokáig…

Egy autósmoziba, miközben a vásznon Sophia Loren fekete csipkekombinéban vonaglott Marcello Mastroianni karjaiban, a Ford kocsi hátsó ülésén a fiú túl mohó lett és elvesztette a fejét. Dita pedig az ártatlanságát…

Ez a fiú nem is tetszett neki, eredetileg mással volt randevúja ezen az estén, de annak hirtelen meghalt a nagypapája és a temetésre kellett utaznia.

Ilyen véletleneken múlnak a dolgok. Ha az a nagyapa nem hal meg, vagy ha a Sophia Loren-filmet egy rendes moziban adják, ahol nem lehet semmit csinálni, legfeljebb csókolózni – akkor Dita még talán tizennyolc éves korában is szűz lett volna.

De így már túlesett ezen és most már következhettek a többi fiúk…

Persze az ilyen diákok nem túl diszkrétek, elhencegik a hódításaikat, és így hamarosan már mind tudták, hogy Ditával érdemes randevúzni.

„Népszerű lány”-nak számított.

Tizenkilenc éves volt, mikor megtörtént a baj…

Abban az időben még nem szedték a tablettát és az abortusz is bűnténynek számított. A nők Japánba utaztak vagy Svédországba, esetleg Mexikóba, ahol megcsinálták a műtétet.

De mit mondhatott Dita a szüleinek, miért akar hirtelen Japánba utazni?…

A fiú, Leslie, akire rá lehetett fogni – de valószínűleg tényleg ő volt a tettes –, kétségbe volt esve. Nagyon helyes, csinos fiú volt, de szegény, mint a templom egere. Tandíjmentesen járt a City Universityre, és mellékesen mint küldönc dolgozott egy virágüzletben. Ha elegáns helyre szállított csokrot és kapott fél dollár borravalót, máris úgy érezte, hogy feltört – ilyenkor beült Ditával egy fagylaltozóba.

Isteni szerencse volt, hogy a bronxi fodrászszalonban az öreg manikűrösnő tudott ajánlani egy orvost. Dita persze úgy érdeklődött nála, mintha egy barátnőjéről lenne szó.

IV

Az orvos egy ócska, kopott West Side-i hotelben lakott. A szobája egyúttal a rendelője is volt.

Ditát gyanakodva fogadta.

– Maga a rendőrségtől jön? – volt az első kérdése.

– Én? Dehogy! Violette adta meg az ön címét, a manikűrösnő.

– Az még nem jelent semmit! Sok rosszakaróm van, akik állandóan feljelentenek, persze teljesen alaptalanul! Nem csinálok sebészeti beavatkozást!

– Nem csinál?…

Dita sírva fakadt, minden reménye ez az orvos volt.

A könnyek hatottak. Megvizsgálta Ditát, és megállapította, hogy a terhessége már öthetes.

– A műtéttel, ha elvállalom, sietni kell! Legalkalmasabb lenne vasárnap. Beköltözik ide, a hotelbe, kivesz egy szobát, természetesen álnéven, én éjfél után, mikor már csend van, átjövök a szükséges felszerelésemmel és megcsinálom…

– A szobában operál? Úristen!

– Csak így megoldható! Óvatosnak kell lennem! Az a hatszáz dollár, amit maga fizet, nem érné meg, hogy évekig börtönben rohadjak!

– Hatszáz?…

– Igen. Mégpedig előre fizetve. Szombaton délután már hozza el a pénzt! És kísérő nélkül jöjjön, nincs szükségünk tanúkra.

Dita szinte támolyogva ment ki az orvostól. A piszkos, rosszul megvilágított folyosón két züllött kinézésű férfi megbámulta, és spanyolul tettek rá megjegyzést. Félt velük együtt beszállni a liftbe.

A hallban hangosan vitatkozott a néger portás egy szemlátomást részeg öreg utcai nővel, aki rikácsoló hangon a legtrágárabb szavakat sipítozta.

Ide költözzön be?…

És honnan vegyen hatszáz dollárt?…

Ennyire nem számított, abban az időben az még sok pénz volt.

Dita meglehetősen szerény zsebpénzt kapott az apjától. Bár a fogászat jól ment, az öreg nagyon szűkmarkú volt. Minden jövedelmét félrerakta arra az időre, ha majd nyugdíjba vonul és Floridában fog élni, szép öröklakásban. Erre gyűjtött, ez volt minden álma. Floridában majd csak golfozik, halászik, élvezi egy élet munkájának a gyümölcsét.

A mamával is fukarul bánt, ebből indultak ki a nagy veszekedések. Mama sosem dolgozott, sosem keresett, de igényei voltak.

– Nem jelenhetek meg a tavalyi ruhámban az egyesület ülésén. Ha már elnöknő vagyok, reprezentálnom kell! És olcsó, vacak kosztümöt nem vehetek, mert kibeszélnek!

Ez volt a mottó.

Kibeszélnek!…

Mama gyakran hívott vendégeket, a hölgybizottság nála tartotta a megbeszéléseket, ilyenkor Melinda, a néger bejárónő szobalánynak öltözve vitte körül a szendvicseket.

Ditának három nap állt rendelkezésére, hogy megszerezze a pénzt.

Már arra is gondolt, hogy ha nincs más mód, bevallja a szüleinek, hogy milyen szörnyű helyzetbe jutott.

De aztán elképzelte az apját, amint dührohamot kap és a mamát, az erkölcsi prédikációkkal, az ordítozást és felfokozott veszekedést, ami már úgyis kibírhatatlan volt. Ilyenkor kimenekült Melindához a konyhába, de ide is kihallatszott, ahogy gyűlölködve sértegetik egymást. A rendkívül buta néger asszony csak egykedvűen bólogatott.

– Már megint nagyon haragosak! – jegyezte meg.

Leslie, a fiú nagyon rendesen viselkedett. Miután a hatszáz dollár az ő szemében kimondottan csillagászati összeg volt, felajánlotta, hogy elveszi feleségül.

Ez egyenesen nevetséges volt. Egy tizenkilenc éves, tandíjmentes diák, aki a heti nyolc dollárt is nehezen tudta kifizetni azért a padlásszobáért, ahol egy másik fiúval együtt lakott.

Ha Dita felment hozzá, akkor a szobatárs moziba ment, ami szerencsére nem került neki semmibe, mert a jegyszedő, szintén egy diák, a barátja volt.

A mentőötletek hirtelen villannak fel az emberben. Dita ránézett a mama briliánsgyűrűjére, és már tudta, mit fog tenni… Eladja.

Hogy ez lopás, arra egyáltalán nem is gondolt.

Mama nagyon büszke volt a gyűrűre, többször megjegyezte, hogy vagyont ér. A nagymamától örökölte.

Világos, hogy egyszer majd úgyis Dita örökölné, tehát nem olyan nagy bűn, ha már most magához veszi és…

Péntek reggel volt, már nem lehetett sokat tétovázni, másnap el kellett vinni a pénzt a doktornak.

Mama a fürdőszobában tartózkodott. Melinda már megjött a Harlemből, és a reggelit készítette. Dita beosont a hálószobába, az öltözőasztalkán kis fekete bársonytokban ott volt a gyűrű.

Zsebre tette.

Milyen egyszerű. Érdekes, hogy előbb nem is jutott az eszébe.

Reggeli nélkül rohant el, tudta, hogy a 46. utcában, valahol a Rádió City Music Hall mögött vannak az ékszerészek. Mindegyik kirakatban ki van írva, hogy vesznek is aranyat és drágakövet.

Azt elhatározta, hogy bármennyit ajánlanak fel az első helyen, nem adja oda. Több üzletbe is be fog menni, nem hamarkodja el a dolgot. Semmi esetre sem hagyja becsapni magát, szerencsére ezek nem sejthetik, hogy milyen kényszerhelyzetben van…

Az első boltban egy öreg bácsi ült a pult mögött, és héber betűs újságot olvasott.

– Mivel szolgálhatok?

– A gyűrűmet szeretném eladni!

A bácsi megnézte a gyűrűt, nagyítóüveget is használt. Fejcsóválva mondta, hogy nagyon sajnálja, de ilyesmit ő nem vesz. Ez egy csúnya, sárga kő, és nála csak minőségi briliánsok vannak.

Dita azt hitte, rosszul hall. A mama gyönyörű gyűrűje…

– Mégis, mennyit ér? – kérdezte szinte könyörgő hangon.

– Nekem semmit! Bóvli! – mondta a bácsi, és már újra olvasta az újságját.

Dita köszönés nélkül ment ki.

A következő üzletben körülbelül ugyanezt mondták. Sárga a kő és a gyűrű fazonja is teljesen divatjamúlt.

Árat itt se mondtak.

A harmadik helyre már majdnem sírva ment be. Egy kövér, teljesen kopasz férfi volt itt, aki rendkívül udvariasnak látszott.

Jól megnézte a gyűrűt, szintén nagyítóval. Közben mintha Ditát is alaposan szemügyre vette volna.

– Szép kisasszony, hol vette ezt a gyűrűt?

– Nem vettem, kaptam…

– Hát csodálkozom, ilyen szép lánynak, mint magácska, valaki ilyen szemét gyűrűt vesz! Látja, én a szép nőkkel sokkal gálánsabb vagyok!… Tőlem értékes ékszereket kapnak!…

– Mégis, ez mennyit ér?

A kövér ékszerész vállat vont. Hamiskásan mosolygott. Mikor kinyitotta a száját, különösen büdös lehelet áradt belőle.

– A gyűrű nekem nem ér semmit, de a magácska barátsága igen!… Ha délután bejönne, ötkor zárok, de nem húznám le a rolót. Hátul a bolt mögött van egy kis irodám…

Dita kirohant a boltból.

Reményt vesztetten próbálkozott a következő üzletben. Itt egy nő nézte meg a gyűrűt, nem szólt semmit. De elég soká vizsgálgatta, ami talán jó jel volt.

Dita magában imádkozott.

– Isten, drága jó Istenem, add, hogy megvegye!…

A nő végre megszólalt.

– Örökölte a gyűrűt?

– Igen. A nagymamámtól…

– Gondoltam, ma már nem csinálnak ilyet. Ez a húszas évek elején volt divat!

– Igen… – hebegte Dita. – Éppen azért akarom eladni, a modern ékszereket szeretem…

– Cserélje be, vannak szép, divatos gyűrűim!

Ez volt a legborzasztóbb, a nő rá akarta beszélni, hogy vegyen egy modern gyűrűt, hozott is egy bársonytálcán bő választékban. Kérte, hogy próbálja fel mindegyiket.

Mit mondjon ennek?…

Nem mondhatja, hogy: nekem pénz kell, pénz! Gyerek van a hasamban, amitől meg kell szabadulnom!…

Végre a nő valahogy megértette, hogy most kizárólag csakis eladásról lehet szó, mert pont pénzzavarban van.

– Mit kér a gyűrűért?

– Hatszáz dollárt! – csúszott ki a száján, de rögtön még is bánta. Többet kellett volna mondani, legalább ezret, mert az ékszerészné alkudozni kezdett.

Végül, hosszú és idegtépő huzavona után, felajánlott ötszáz dollárt.

Dita nem sokat habozott, a retikülbe gyűrte a pénzt, és most már csak azon törte a fejét, hogy a hiányzó százast honnan szerzi meg…

Hazaérve mamát hisztérikus sírógörcsök közt találta.

– Képzeld, kirúgtam Melindát! Ez a néger dög ellopta a briliánsgyűrűmet! Persze tagadta, esküdözött! Erre van esze, hogy lopjon! Mindig azt hittem, hogy teljesen hülye! Még nem jelentettem be a rendőrségen, előbb apáddal akarok beszélni, ezt neki kell elintézni!

– Anyám, ne gyanúsítsd szegény Melindát! Szerintem ez egy becsületes teremtés, és nem tenne ilyet! Inkább gondolkozz, próbálj visszaemlékezni, nem tetted-e le valahol?… Hol voltál tegnap este? Nem mostál kezet egy női mosdóban?

– De igen! Szent ég, igen! A Plazában volt a gyűlés… Voltam a mosdóban, és le is tettem a kézmosó szélére. De mégsem lehetséges, hogy ott felejtettem! Nem, az ki van zárva!

– Azonnal telefonálunk a Plazába! Hátha megtalálták, ígérj nagy jutalmat a becsületes megtalálónak!

Dita remekül játszotta a szerepét. Ő maga telefonált, türelmesen várt, amíg kapcsolták különböző mellékállomásokkal, de hiába, a gyűrű nem volt a második emeleti női mosdóban.

A Plaza tisztviselője a sajnálkozását fejezte ki. Hivatkozott arra, hogy ilyen helyen rengetegen megfordulnak, és sajnos, egy ilyen nagy értékű gyűrűt bárki elemelhet.

Nagy értékű – gondolta Dita. A vacak, ódivatú sárga kő.

De mégis ennek köszönhette, hogy az orvos segített rajta.

Azt a borzalmas két napot abban a hotelben, azt sosem felejtette el.

Azt az éjszakát, mikor a doktor bejött és egykedvűen kezdte kirakni a műszereit. Mindenféle késeket, rossz volt ránézni. A szobában volt egy asztal, azt leterítette egy gumilepedővel, arra kellett feküdnie, azt használta műtőasztalnak.

– Altatásról szó sem lehet! Remélem, bírja a fájdalmakat?

– Bírom…

Nem bírta. Szörnyűbb volt, mint ahogy elképzelte. Mintha az egész belsejét feldarabolnák, a kínok kínját szenvedte végig.

Hogy a doktor milyen mészáros munkát végzett, az csak évekkel később derült ki, mikor már Jack felesége volt, és szerettek volna egy gyereket.

De még így is szerencséje volt…

Egy héttel később a televízión látta a hotelt. Fiatal leány holttestét fedezték fel az egyik szobában. Tiltott műtét következtében elvérzett. A hotelben lakó orvost letartóztatták, a nyomozás szerint éjszakánként két-három abortuszt csinált. Most a rendőrség keresi a többi áldozatot, mert gyanú van arra is, hogy néhány halottat eltüntetett. A portás szerint előfordult, hogy egy hatalmas bőrönddel távozott a hotelból, amit a londiner alig tudott felemelni.

Dita elhűlve olvasta a részleteket az újságban. Még jó, hogy nem a saját nevét mondta be a hotelben és az orvosnak se.

Most mi lenne?

Így mégis megúszta, élve, és nem derülhet ki semmi…

A bronxi fodrászszalont, ahol a manikűrösnő volt, mindenesetre messze elkerülte.

V

Jack Gordonnal a mama révén ismerkedett meg. Ez volt az első eset, hogy a mama össze akarta hozni Ditát egy fiatalemberrel.

Néhány héttel a műtét után, egy vasárnap délelőtt mama érdeklődött, hogy volna-e kedve a Könyvtárklub teájára eljönni…

– Nincs.

Dita kerülte ezeket a klubösszejöveteleket, ahol az ilyenfajta középkorú nők fontoskodtak, és mindig gyűjtöttek is valami jótékony célra.

– Kár! A díszelnöknő említette nekem, hogy meghívta az unokaöccsét. Kitűnő fiatalember, máris vezető állásban van, ragyogó jövő előtt áll. És otthonról is gazdag, az apja bankigazgató valahol North Carolinában. Még nincs neki itt New Yorkban társasága, ezért szeretné bemutatni egy komoly, művelt lánynak…

– És hogy néz ki ez az alak?

– Nagyon jó megjelenésű.

– Azt kötve hiszem! Ha egy kitűnő állású fiatalembernek nincs semmi társasága New Yorkban, az csakis sánta, púpos vagy félszemű.

– Nézd, Dita, én nem láttam a fiatalembert, de mit veszítesz vele, ha eljössz a klubba? Újabban mindig itthon kuksolsz, nem is nézel jól ki, sápadt vagy. Ez a Leslie már nem udvarol neked?

– Meguntam ezt a hülye kölyköt!

– Na látod, ez egy komoly fiatalember, ilyennel kellene foglalkozni.

– És megjátsszam neki a nagyműveltségű hölgyet?…

– Ennél mi sem egyszerűbb! Itt a New York Times vasárnapi száma. Olvasd át a könyvismeretőt, minden most megjelent könyvről benne van a kritika, ismertetés. így lesz témád.

Dita soha nem olvasott mást, mint mozimagazinokat, néha egy szexi ponyvaregényt, esetleg átnézte a Vogue-t, hogy mi a divat. De úgyis hiába nézte, mert a szüleitől nem kapott elegáns ruhákat, a Gimbel’s alagsorában válogathatott, ha kiárusítás volt.

Ezúttal szót fogadott az anyjának, végigolvasta a könyvismertőt, sőt két politikai kommentárt is. És délután ötkor elment a Könyvtárklubba.

Kellemes meglepetés volt, hogy a bekonferált fiatalember jó kinézésű volt és határozottan szimpatikus. Kissé kezdett kopaszodni, bár még nem volt harminc, de ez nem hatott zavarólag.

Jack Gordon…

Könyvekről volt szó, és Jack egyenesen el volt ragadtatva, hogy ez a pisze orrú, babaarcú kis szépség milyen művelt.

Hogy se a pisze orra, se a műveltsége nem valódi, arra nem jött rá.

Végtelenül becsületes, jó szándékú ember volt, és azt hitte, mindenki az.

Ditát jól nevelt fiatal hölgynek nézte, aki az édesanyjával jön az Irodalmi Estre.

Hát igen, ilyen lány volna való feleségnek…

Már régen elhatározta, hogy harmincéves korában megnősül, családot alapít. Ez volt a célja.

Ditának az tetszett Jackben, hogy nem olyan, mint a húszéves diákok, akiket kizárólag a szex érdekel; és már az első randevún szeretnék az ágyba rángatni.

Most, hogy ilyen borzalmas élményben volt része, amibe könnyen bele is halhatott volna – elment a kedve ezektől a felelőtlen kalandoktól.

Elhatározta, hogy megfogja Jack Gordont. A tíz év korkülönbség nem zavarta. A fő, a fontos, hogy elkerüljön otthonról. A college nem érdekelte, utált tanulni. Állásba menni, dolgozni – nem.

Férjhez menni és kellemesen élni, csakis ennek van értelme.

Az ilyen házasságok néha kitűnően sikerülnek.

De az övék, sajnos, nem sikerült… A West Side-i hotelben a lelkiismeretlen orvos kése elvágta a lehetőséget, hogy Ditának valaha gyereke legyen.

Jack úgy képzelte el a tökéletes boldogságot, hogy vesz egy szép házat Westchesterben, és esténként, mikor hazajön a varosból, a kertajtóban várja a fiatal felesége és az édes kis gyerekei.

Az első évben nem volt semmi, a másodikban sem. Akkor Dita a legnagyobb titokban felkeresett egy Park Avenue-i nőgyógyászt, aki csak csóválta a fejét, hogy micsoda műhibákat képes elkövetni egy ilyen zugorvos. Megmondta őszintén, hogy ne is reméljen. Adoptáljon egy gyereket.

– Más kölykével mérgelődni! Soha, soha!…

Dita nem szólt Jacknek, jobb lesz, ha ő tovább remél. A fiatalságára hivatkozott, hogy még nagyon ráér. Most inkább élvezzék kettesben az életet, utazgassanak, járjanak társaságba.

Lehet, hogy a túl sok társaság volt a baj. Ezeken a partikon mindig akadtak férfiak, akik udvarolni kezdtek Ditának. Ő volt a legfiatalabb nő a társaságban. Jack Gordon olyan pozícióban volt, hogy a kollégái mind, kivétel nélkül, negyvenes éveiket taposták, hasonló korú feleségekkel. A legtöbbnek már tizenéves gyerekei voltak, soknak már egyetemista fiai, lányai.

Dita szexi jelenség volt. Babaarcú, nagyon formás alak, gömbölyű, feszes mellek, amelyek úgy rezegtek tánc közben, hogy a leglagymatagabb férfi is azonnal kigyulladt.

Ditát szórakoztatták ezek a sikerek, jól mulatott a férfiak ajánlatain, de mindet visszautasította.

Aztán elérkezett az idő, mikor már nem utasította vissza…

Unatkozott. Nem tudott mit kezdeni az idejével, és az egyik férfivel, aki legkitartóbban ostromolta, viszonyt kezdett.

Raul szép férfi volt, őszes halántékú, szökés. Német származású. Lenézte és utálta az amerikaiakat, és ez időnként bosszantotta Ditát. De az ágyban remek partner volt, és felejthetetlen délutánokat töltöttek együtt a különböző Long Island-i motelokban, ahová Raul vadonatúj Mercedesével kirándultak.

Ha Rault nem helyezték volna vissza Nyugat-Berlinbe, talán évekig is eltartott volna ez az ügy, de így hirtelen vége szakadt.

Most már Dita be volt állítva arra, hogy van valakije, nem üresek a délutánjai, izgalmas, nagyszerű élmény az ilyen viszony. Van, aki miatt érdemes fekete csipkés, kacér kombinét venni, mert Jack kedvéért bizony felesleges lett volna.

Nyárspolgár volt és fantáziátlan a hálószobában. A nagy, dupla hitvesi ágyban már unalmassá és megszokottá váltak az ölelései.

Egy új férfi, egy új szerető, mennyivel más…

Most egy író volt soron, nem túl híres, de már ment egy darabja a Broadwayn, a felesége színésznő volt. Ez külön diadalt jelentett, hogy vele csalta meg a színésznőt. Vele…

Az író meglehetősen perverz volt, és mikor egy randevúra nem egyedül jött, hanem egy félnéger, fiatal színinövendéket hozott magával, Dita szakított vele.

Az író még sokáig telefonálgatott neki és próbálta meggyőzni, hogy csakis őt szereti, az a lány csak arra kellett volna, hogy még izgalmasabbá tegye, hogy még felfokozza a gyönyörüket, de Dita letette a kagylót.

Máris új udvarló után nézett – választék volt bőven.

Évekig ment ez így, és Jack sosem gyanakodott. Aztán egyszerre, mintha megszimatolt volna valamit, keresztkérdésekkel gyötörte, hogy hol volt, merre járt délután, kivel beszélt oly sokáig a telefonon.

Ha társaságban voltak, figyelte, hogyan táncol a férfiakkal, ki az, akivel egy sarokba visszavonul. Főleg a fiatalokra volt féltékeny, mert minden partira meghívtak egy-két jó táncost, fiatalabb korosztályt.

Most már veszekedtek is néha, és Dita dühében vén hülyének nevezte Jacket.

Ez fájt.

Imádta Ditát, már nagy nehezen belenyugodott abba is, hogy nincs gyerekük. Az életének a nagy álma nem sikerült. Minden érzését, gyöngédségét Ditára szublimálta, de legalább hűséget várt –igenis, hűséget. Nem akart egy állandó bizonytalanságban izgulni azon, hogy ez a szép, édes teremtés valakivel titokban szerelmeskedik…

Elment egy magánnyomozó irodába, hogy figyeltesse.

Az eredmény negatív volt.

Dita a délutánjait teljesen ártatlan helyeken töltötte, fodrásznál, áruházakban vagy valamelyik barátnőjével a divatos cukrászdában.

Ha Jack tudta volna az igazat…

Dita azonnal észrevette, hogy egy sötétkék esőköpenyes fickó követi. Borús, októberi délután volt. Véletlenül senkivel sem volt randevúja. Másnapra beszélt meg egy találkozást azzal a markáns arcú, nagyon szellemes ügyvéddel, aki a legutóbbi koktél parti óta állandóan telefonált neki.

Persze nős volt ez is, egy fonnyadt nyakú, halszemű felesége volt, akiről azt mondták, hogy dúsgazdag örökösnő.

Dita először nem tudta, mit gondoljon a sötétkék esőköpenyes alakról.

Az újságok telve voltak rémségekkel, szexmániákus gyilkosokkal, akik gyanútlan nőket követnek az utcán…

Dita óvatos volt, elhatározta, hogy kipróbálja, hogy ez mit akarhat. Bement egy vegyesboltba. Vásárolt néhány apróságot, de elég hosszú időt töltött bent.

Mikor kijött, a fickó elmerülve bámulta a kirakatot.

Ahogy Dita elindult és befordult egy mellékutcába, az alak is jött utána.

Egy kis antik üzlet volt itt, Dita bement. Csak körülnézett, nem vásárolt semmit, kezdett ideges lenni.

Mikor kijött, a fiatalember már nem volt sehol. Dita megkönnyebbülten fellélegzett, de aztán észrevette, hogy az utca túloldalán áll, és a New York Timest olvassa, az arca elé tartva az újságot.

Dita hirtelen elhatározással beugrott egy arra haladó taxiba. Hazament.

Másnap, már délelőtt, ahogy kilépett a házból, rögtön észrevette, hogy megint ott ólálkodik. Ezúttal drapp felöltőt és divatos, nagy napszemüveget viselt.

Dita úgy döntött, hogy tesz egy kísérletet. Átment a kocsiúton, és egyenesen odalépett a fiatalemberhez.

– Énrám vár? – kérdezte kedvesen.

– Nem, kérem… Dehogy!

– Tegnap is követett, hiába tagadja! Mit akar tőlem?

– Téved a hölgy! Egy barátomra várok itt…

– Hazudik! Most azonnal rendőrt hívok, majd kiderül, hogy kicsoda maga, milyen alapon molesztál egy úrinőt!

– Kérem, én nem molesztáltam önt! Jogomban van az utcán álldogálni!

Egy rendőrautó bukkant fel, szinte végszóra. Dita már inteni akart nekik, de a fiatalember rémült hangon, szinte könyörögve kérte, hogy ne tegye.

– Elvesztem az állásomat! Kérem, hallgasson meg!

– Miféle állása van?

– Egy magándetektívnél vagyok alkalmazva… Most az a feladatom, hogy önt kövessem, a férje figyelteti.

– A férjem? Engem? Hát ez példátlan!… Nem hiszem el!

– Kérem, higgyen nekem! Ez is már az állásomba kerülhet, csak most vettek fel próbaidőre. Üljünk le valahová, igazolni fogom magam… A sarkon túl láttam egy kávézót, jöjjön be velem! Kérem, könyörgöm!

A fiatalember egészen kipirult az izgalomtól, úgy meg volt rémülve.

Hát ebből sem lesz egy Sherlock Holmes –gondolta Dita.

Hogy közelről milyen jóképű, és mikor levette a nagy napszemüveget, hogy milyen szép, kék szemei vannak, azt eddig észre sem vette.

Bent a kávézóban leültek egy sarokasztalhoz. A kiszolgálónő nyilván nem sejthette, hogy egy detektív és a nyomozás alanya rendelik a kávét és süteményt.

Joe Blake megfelelően igazolta magát, a papírjaiból az is kiderült, hogy huszonnyolc éves és nőtlen.

De kevesebbnek látszott, talán a naiv viselkedése miatt. Hogy ezek után mi fog történni, hogy így leleplezte magát, jelentse be ezt a magánnyomozó irodába?…

– Isten őrizz! Maga, kedves Joe, csak figyeljen engem, és én majd megmondom pontosan, hogy mit írjon a jelentésében.

A fiatalember, bár nehezen, de kapcsolt.

– Ezek szerint cinkosok leszünk?…

– Miért ne? – mosolygott rá Dita, azzal a sokat ígérő tekintettel, aminek eddig egyetlen férfi sem tudott ellenállni.

Joe Blake sem…

Dita úgy döntött, hogy délután lemondja a szellemes ügyvédet, és inkább a kevésbé szellemes, de nagyon csinos Joe-nak ad randevút.

Néhány nap múlva már Joe Blake ágyában írták meg együtt a napi jelentést. A fiú a 14. Streeten lakott, egy olyan épületben, ahol millió üzlet volt, a földszinten is áruházak. Ide nyugodtan el lehetett jönni – na meg, úgysem követte senki.

Aki követte volna, az itt volt vele az ágyban, és olyan lelkes, rajongó hévvel ölelte, mint nagyon régen senki…

A jelentések, úgy látszik, teljesen megnyugtatták a férjét, mert rövidesen be is szüntette a nyomozást. Ezzel a kellemes viszony is véget ért, mert Joe Blake-et egy Long Island-i ügyhöz rendelték ki, ahonnan csak a késő éjféli órákban jött vissza a városba. Ilyenkor pedig Dita már otthon volt, vagy valahová elmentek Jackkel, mindig sok parti-meghívásuk volt.

Ezeken a partikon már fesztelenebbül tudott szórakozni, nem érezte magán állandóan Jack fürkésző pillantását.

Nem is csoda, hiszen ilyen jelentéseket kapott a magánnyomozó irodától: „Délben tizenkettőkor, Mrs. Gordon a Plaza Pálma termében ebédelt egy idősebb, molett nővel, aki tollas kalapot viselt. Kettőkor elbúcsúztak, és Mrs. Gordon a Fifth Avenue-i Saks Áruházba ment, ahol ruhákat próbált majdnem háromig. Innen taxin a Baronet moziba ment, ahol megnézte a háromkor kezdődő előadást. Az erkélyen ült, ahol a dohányzás meg van engedve. Egyedül volt. A darab, úgy látszik, nem nyerte meg a tetszését, mert mielőtt vége lett, eltávozott. Innen gyalog elsétált az 57. Street sarkán lévő Schrafft cukrászdába, ahol két másik hölggyel teáztak. Férfi nem volt a társaságukban. Hat óra után tíz perccel hazament.”

Mindez stimmelt.

Dita említette aznap, hogy Kornéliával volt a Plazában. Ez borzalmas nő, mindenkire rosszakat mond, minden piszkos pletykát ő terjeszt a városban. De mivel megígérte neki, hát kénytelen volt vele találkozni. A moziról is beszámolt, sajnos, olyan darab volt, hogy nem volt türelme végigunatkozni, Schrafftnál uzsonnázott, mert ott két barátnője várta. A Saksnál a ruhapróbáról nem szólt, nyilván mert nem vásárolt semmit. Vagy talán vett egy új ruhát, amiben majd meglepi Jacket.

Jack örült, hogy Dita mindig elegáns, hogy remek ízléssel öltözködik. Meg is engedhette magának, mert Jack bőven ellátta pénzzel. Magas állást töltött be a vállalatnál, szép fizetéssel, és az apja után is örökölt nemrég.

Drága lakást béreltek a Sutton Place-en, egy majdnem teljesen új, luxus felhőkarcolóban.

Minden megvolt tehát a boldogsághoz, és mégis elégedetlenek voltak mindketten…

VI

Dita negyvenéves volt.

Hogy az idő ilyen rohamosan repül, ez szinte hihetetlennek tűnt. Negyvenéves…

Minden nőt megijeszt ez az évszám, és majdnem mind ilyenkor döbben rá, hogy valahol elhibázta az életét. És már késő, hogy a hibát korrigálja.

Dita már rég rájött, hogy nagy tévedés volt a házassága. Elhamarkodta, csakis azért, mert az a szörnyű élménye volt. És mert mama annyira rábeszélte.

Milyen szerencsét csinál, milyen jó élete lesz…

Hát igen, ebben az úgynevezett jó életben csakis az volt a jó, amire ha Jack egyszer rájönne, biztos, hogy kirúgná.

És meddig mehet ez?…

Mi lesz, ha már nem akadnak udvarlók, ha a férfiak már nem rajongják körül, ha kizárólag Jackre lesz utalva, hogy majd végigunatkozza vele a hátralévő éveit.

Most, hogy Gregoryval összehozta a sors, úgy érezte magát, mint aki teljesen kicserélődött. Csak ennek a szerelemnek élt, minden gondolata Gregory körül forgott.

Hogy a bahamai kalandból ilyen forró, nagy, komoly szerelem lesz, arra sosem gondolt. Hogy negyvenéves korában találkozik azzal a férfivel, aki ennyire le tudja kötni.

Szinte önmaga is meglepődött ezen. Imádta Gregoryt, és tudta, hogy ez az érzés kölcsönös.

Mégis felködlött benne, hogy sajnos, semmi sem tarthat örökké… Jöhet egy új nő, aki fiatalabb, és egy napon Gregory megváltozik, elhidegül.

Már négy hónapja tartott ez a viszony, de nem langyosodott el, hanem mindig forróbb és intenzívebb lett a kapcsolatuk.

Egyik délután, mikor Dita a szokásos időben bement a utazási irodába, meglepve látta, hogy Mrs. Stone helyén az íróasztalnál egy fiatal lány ül, és elmerülten gépel valamit.

– Ez ki? – kérdezte Gregoryt, nehezen leplezett megdöbbenéssel.

– Az állásközvetítőből küldték, ugyanis Mrs. Stone mostanában nem fog ráérni, hogy bejárjon. Egyedül nem lehetek!

Dita alaposan szemügyre vette a lányt. Csinos volt és nem lehetett több huszonkét évesnél. Ahogy felkelt az íróasztaltól, hogy egy prospektust odahozzon az egyik polcról, nagy elégtétellel állapította meg, hogy görbe lábai vannak.

– Pont egy ilyen karikalábú nőt veszel ide? Rémesen néz ki!

– Drága Ditám, én nem balerinának vettem fel! Úgy látom, ügyes és érti a szakmát.

És mihez ért még?… – gondolta magában Dita. Itt állandóan együtt lesz Gregoryval, és bármikor esetleg fel is mehet hozzá valami ürüggyel a második emeleti lakásba. Kikezd vele…

Gregory gyönyörű férfi. És ha megisznak egykét pohárka Metaxát, azt az erős görög konyakot, akkor…

Egy ilyen lány előre megfontolt szándékkal állapotos lesz, és azzal meg tudja fogni a férfit. Régi trükk, régi bevált trükk.

Olyan szívdobogása lett erre a gondolatra, úgy vert a szíve, mint egy kalapács.

Ezt okvetlenül meg fogja akadályozni. Ez a lány nem maradhat itt, ehhez ragaszkodni fog. Az öreg Mrs. Stone-t is utálta, de ő mégis százszor jobb volt. Vegyen ide Gregory egy idősebb, komoly nőt, az nyilván még többet fog érteni az utazási szakmához, mint ez a fiatal…

Másnap már korán reggel, még nyolc óra sem volt, meglepetésszerűen becsengetett Gregoryhoz.

A férfi álmos arccal, pizsamában nyitott ajtót.

– Dita? Valami baj van?

– Nincs. Csak meg akartam nézni, itt alszik-e nálad a karikalábú?

– Megbolondultál? Gyere be! Most ébredtem fel…

Dita bement és leült az ágy szélére. Már szégyellte magát, hogy ilyen ostobaságra gondolt, és igyekezett úgy tenni, mintha csak viccelt volna.

– Rossz vicceid vannak! – jegyezte meg Gregory. – Nekem ez a Miss Miller egyszerűen levegő! Tudhatod, hogy szeretlek és számomra te vagy az egyetlen nő a világon! Csak téged kívánlak, csakis te kellesz nekem!

– Biztos?…

– Vetkőzz le és bújjunk vissza az ágyba! Meggyőződhetsz, hogy mennyire kívánlak!…

Dita pillanatok alatt ledobta magáról a kosztümjét, kilépett a magas sarkú cipőből, és ott állt anyaszült meztelenül. Csak a nyaklánc volt rajta, amit Gregory hozott neki, legutóbbi athéni útjáról.

– Olyan szép vagy, mint egy márványszobor!

– Csak éppen nem vagyok olyan hideg –mondta Dita és máris felforrósodva simult a férfi karjaiba.

Szinte rázuhantak az ágyra. Gregory teljesen megvadult ilyenkor, olyan fékezhetetlen szenvedéllyel ölelte, de közben mégis gyöngéd tudott lenni, mindig kivárta a megfelelő pillanatot… Dita kélyes sikolyát, akkor már tudta, hogy a gyönyör csúcspontját együtt érik el, egyszerre…

Utána még sokáig feküdtek összetapadva, zsibbadtan, majdnem elaléltam Gregory apró, kis gyöngéd csókokkal becézte az arcát, a nyakát, simogatta a haját.

– Istennő vagy! – suttogta rekedten. – Az én Istennőm!

Mikor felocsúdtak a kábulatból, és Dita már rendbe hozta magát a fürdőszobában, ahol ott voltak a szépítőszerei, sőt egy pongyolát is tartott itt – akkor megkérdezte, amit már többször meg akart kérdezni:

– Mondd, Gregory, ha ennyire szeretsz, miért nem mondod, hogy váljak el és legyek a feleséged?

A férfi olyan csodálkozva bámult rá, mintha nem értené a kérdést.

– Dita, ezt nem mondod komolyan!

– De igen, halálos komolyan…

– Hát nézd, ez sajnos, lehetetlenség! Ilyen önző nem lehetek! A férjed vagyonos ember, remek életed van mellette! Én viszont nem nyújthatok neked semmit, csak küszködöm ezzel a vacak vállalattal. Még annyi pénzem sincs, hogy ezt a vén boszorkányt, Mrs. Stone-t kifizessem. Arról nem is álmodhatok, hogy hangzatos hirdetéseket tegyek be a vasárnapi New York Timesba. és a Daily Newsba. Pedig csak ez hozza be a turistákat. Na, és ez a szegényes iroda, ha a Madison Avenue-n vagy Broadwayn tudnék kibérelni egy mutatós helyiséget… De meg van kötve a kezem, amíg a vén dög nincs kifizetve.

– Mindez nem akadály! Ha tényleg szeretsz, én elválok Jacktől, és minden problémát meg tudok oldani. Mennyivel tartozol még Mrs. Stone-nak?

– Tizenhatezer dollárral.

– Az igazán nem sok! És mibe kerül egy megfelelő, új helyiség?

– Ditám, te úgy beszélsz, mintha mindezt a mellényzsebből ki tudnád fizetni…

– Van pénzem. Amiről a férjem nem tud…

– Hogyan lehet ez? Sosem voltál állásban, azt mondtad.

– Ez igaz, de mindig takarékoskodtam, és húsz év alatt sikerült félretenni. Például, pont a fordítottját csináltam, mint a barátnőim. Azok vettek egy kétszáz dolláros ruhát, de csak százat mertek a férjüknek bevallani. Én viszont a kétszeresét mondtam az árnak, a felét betettem a bankba. Jack mindig örült, ha finom, drága holmikat vettem, meg kell hagyni, hogy gavalléros velem.

– És egy ilyen férjet akarnál otthagyni miattam?

– Miattad még a Nelson Rockefellert is otthagynám!

– És mennyit tudtál így félretenni?

– Nemcsak így! Volt egy tőzsdés udvarlóm, az rábeszélt, hogy vegyek értékpapírokat, tudta előre, minek az ára fog felszökni. Néhány hónap alatt megdupláztam a pénzemet. Jelenleg nyolcvanötezer dollárom van.

Gregory füttyentett.

– Ez igen! És a férjed tényleg nem sejti?

– Nem. Ez az én titkos pénzem, és azt csinálok vele, amit akarok.

– Szóval, Ditám, te el vagy határozva?… Hozzám akarod kötni az életedet?

– Igen…

Gregory mintha elgondolkozott volna. Rágyújtott egy cigarettára és mereven a füstbe nézett. Az arcának tépelődő kifejezést adott, ahogy összeráncolta a homlokát.

– Megjegyzem, nekem bizonyos családi kötelezettségeim is vannak… Ezért kell Athénba mennem időnként.

– Azoknak is tartozol?

– Nem. Ez egészen más, nehéz lenne megmagyarázni…

– Legközelebb már veled megyek Athénba! Szeretném megismerni a szüleidet.

– Inkább ne! Csalódás érne, ők nem olyan Onassis stílusú görögök, ahogy talán elképzeled… Szerény vendéglősök, anyám nem is tud angolul egy szót sem, hogyan beszélnél vele?…

– Jack anyjával se tudtam nagyon beszélgetni. Azok meg túl előkelőek voltak, mikor Jack elvitt bemutatni North Carolinába, csak bámultam, hogy milyen palotában laknak. Az apja igazgatója volt a legnagyobb charlotte-i banknak. Olyan déli akcentussal beszéltek, hogy alig értettem. Azt már az első fél órában elmondta az anyja, hogy az őseinek nagy– ültetvénye volt Georgiában, több mint hatszáz néger rabszolgával.

Gregory elnevette magát.

– Na látod, Ditám, neked csak egy rabszolgád van, és az én vagyok…

– És holnap első dolgom lesz a rabszolgámat kiváltani Mrs. Stone bilincseiből.

– Tényleg ez a terved?

– Persze! És máris nézünk elegáns helyiség után a Madison Avenue-n.

VII

Jack Gordonnak az volt az érzése, hogy ez nem is ő, aki itt ül a nappaliban, és igyekszik nyugodt hangon beszélni. Mintha egy rossz színdarab szereplői lennének, az egész helyzet olyan valószínűtlennek tűnt.

Dita most egyszerre, hirtelen el akar válni tőle.

Mit tehet?…

Kérje, könyörögjön neki, alázza meg magát?…

Nem, arra képtelen. Összeszedte minden önuralmát.

– Dita, kérlek, figyelj rám! Ez fontos, ez életbe vágó! Nem hiszem, hogy húszévi házasságot csak így, egyik percről a másikra, fel lehet rúgni! Csak azért, mert valaki megbolondított… Szeretném tudni, hogy ki az? Ki lehet az, miféle lelkiismeretlen ember, aki egy férjes asszonyt be akar ugratni ilyen meggondolatlan őrültségbe! Ki az?

– Nem árulom el.

– Ott volt most a Kensburry-partin?

– És ha ott lett volna… Kétszáznál több vendég közül úgysem tudnád, hogy melyik volt.

– Igaz. És nyilván tudsz jobb helyet a találkozásra, mint a Waldorfban egy nagy estélyt. Mióta tart ez a viszony?

– Viszonyról szó sincs! Csodálom, Jack, hogy feltételezed rólam, hogy képesnek tartasz házasságtörésre. Engem nem olyan fából faragtak! Az illető imád engem, úgy néz fel rám, mint egy oltárképre… Boldog, ha a kezemet megcsókolhatja…

– Ilyen mesét nekem nem lehet beadni! Ilyen nincs! Egy negyvenéves nőnek, aki derékig kivágott ruhákat hord, nem udvarolnak úgy, mint egy zárdaszűznek. A szeretőd most el akar venni…

– Na látod, Jack, itt tévedsz, itt magad meghazudtolod a feltevéseidet! Mert ha a szeretőm lenne, miért akarna elvenni? Nem lenne egyszerűbb és kényelmesebb megoldás, hogy maradnék veled és közben viszonyom lenne…

– Nem látok a dolgok mögé. Mit tudom én, hogy miért akarsz hozzámenni, talán milliomos?

– Nem az…

– Az ágyban jobb partner, mint én?…

– Soha nem voltam az ágyában! Esküszöm az anyám életére!

– Ne esküdözz! Különben is mindig gyűlölted az anyádat…

– Nem gyűlöltem, hogy mondhatsz ilyet! Csak különböző felfogásunk van, és ezért vitatkoztunk néha. Egyébként, most nem az anyámról van szó, hanem rólam és rólad! Elválunk, szépen, barátságosan. Semmi felesleges cirkusz! Nem kérek tartásdíjat, semmit. A nevedre sincs szükségem, mert a válás utáni percben máris férjhez megyek! Jó, hogy nincs gyerekünk, az komplikálná a dolgokat.

– Ez a tragédia, hogy nincs gyerekünk! Ha volna, biztos nem akarnál elválni…

– De nincs, és ezen most már kár bánkódni. A lakásban te maradj, Jack, én már holnap kiköltözöm.

– És hová, ha szabad érdeklődnöm?

– Ez ugyan már nem tartozik rád, de valószínűleg Brendánál fogok egyelőre lakni.

Brenda az Easten lakott, egy csúnya, öreg lakóházban, amelyet valamelyik férjétől örökölt. Ő maga is csúnya volt és öreg, de mégis rengeteget járt társaságba, mindenkit ismert New Yorkban. A vendégszobái mindig tele voltak, Kaliforniából, Kanadából, Texasból, de még Európából is jöttek barátai és nála szálltak meg. Sosem fogadott el pénzt, de viszonzásul olyan ajándékokat várt el, amiből az illető már a Hiltonban is lakhatott volna.

– Pont Brendához? A vén kerítőnőhöz? – csodálkozott Jack.

– Átmenetileg leszek csak ott, remélem, a válásunk hamar elintéződik!

– És ezt csak ilyen könnyedén tudod kimondani? Nem gondolsz arra, hogy milyen fájdalmat okozol nekem? Hát sohasem szerettél? Nem voltam jó hozzád?…

Jack hangja megremegett. Érezte, hogy kiesik a szerepéből. Az idegei felmondják a szolgálatot.

– Jó voltál! De én is jó, hűséges, becsületes feleséged voltam… Nem tehetünk egymásnak semmi szemrehányást. Húsz év hosszú idő, most úgy alakult, hogy az útjaink szétválnak. Te is találsz majd valakit magadnak, sőt az a gyanúm, hogy máris találtál! A bársonyruhás lány, aki úgy vonzódik hozzád! És méghozzá szuperintelligens…

– Semmi közöm sincs hozzá!

– Majd akad valaki, nem féltelek! Mindig gyerekre vágytál, keress egy tehénkét magadnak, aki minden évben megborjazik!…

– Ezt kár volt mondanod, Dita! Ízléstelen vagy, nemcsak kegyetlen!…

Felkelt a fotelből, és szó nélkül bement a hálószobájába.

* * *

Brenda legalább hatvanéves volt, de ez idén hirtelen mintha fiatalabbnak látszott volna. A bennfentesek persze tudták, hogy azt a pénzt, amit a kopott ház renoválására kapott, a saját renoválására fordította.

A nyakát, mely oly ráncosán lógott, mint egy pulykáé, eddig mindig elfödte valami sállal. Most eltűnt a sál, és a simára kifeszített nyakon csak egy gyöngysor díszelgett.

Dita nem tudta, mi tapintatosabb, ha ezt észre sem veszi, vagy ha elragadtatva dicséri a remek plasztikai sebészt.

Ditának nagyon jól jött, hogy Brenda házában lakhatott, amíg a válás lezajlik. Ez úgyis csak ködösítés volt, mert majdnem minden éjjel ott aludt Gregorynál.

Brenda szokása szerint csak valami ajándékot várt, és már meg is beszélték, hogy Dita oda fogja neki adni az egyik nercstóláját – ennek a prémje már kissé hervadt volt ugyan, na de Brendának még megfelelt.

A townhouse a legjobb helyen volt, közel Gregoryhoz, tíz perc alatt gyalog odasétálhatott. Naponta bent volt a utazási irodában, mióta Mrs. Stone-t kifizették. Természetesen a karikalábú kisasszonyt is menesztette.

Majd ha meglesz a nagy, fényes, új helyiség, fel fognak venni valakit.

Hogy ilyen drágák a Madison Avenue-n a boltbérek, erre nem is számítottak. Előre le kellett tenni legalább negyvenezer dollárt, és hol volt még a berendezés, a modern dekoráció.

Az ügyvéd, aki a válást intézte, nem került sokba. Csak a bélyegköltségekre számított fel valamit, éppen csak a forma kedvéért.

Tíz évvel ezelőtt, vagy talán még régebben, viszonya volt Ditával. A kellemes régi kapcsolatra való tekintettel furcsa lett volna, ha úgy kezeli, mint egy idegen kliensét.

Jóképű és rendkívül beképzelt férfi volt, és biztosra vette, hogy majd eljön az az idő, mikor Dita ezt az új, leendő férjét is unni kezdi, és akkor majd ő jelentkezik…

Érthetetlennek találta, hogy Dita egy ilyen embert, mint Jack Gordon, képes otthagyni ezért a görögért.

Brenda is csodálkozott, neki kimondottan ellenszenves volt Gregory. De azért, ha nagy ritkán feljött, mindig mézédesen bájolgott vele.

Brendánál mindig volt társaság, hat óra körül felugrottak hozzá, bejelentés nélkül. Ilyenkor már kicsinosította magát, többnyire egy hímzett, keleti kaftánt viselt, ezt Teheránból kapta ajándékba.

Ha az ember körülnézett a nagy, túlzsúfolt nappaliban, itt majdnem minden ajándék volt. A festmények a falon – a festőművész barátoktól. Az ezüstök, a porcelánok, sőt az értékes perzsaszőnyegek is. Az italokat persze a vendégek hozták és nagy, díszes dobozokban a finom csokoládékat. Brenda imádta az édességet, nem szívesen kínálta, inkább mindet egyedül ette meg.

Szerette maga körül a művészeket. Szobrász, énekesnő, író, balerina, festő otthonosan mozogtak nála.

Jack Gordon vén kerítőnőnek nevezte…

Ez nem volt igaz. De megtörtént, hogy a fiatal balerinának bemutatott egy gazdag texasi gentlemant, aki pár napra jött fel New Yorkba. És a szobrászt, aki saját magáról mintázta az ifjú gladiátorszobrokat, ugyanakkor hívta meg teára, mint a sztárgázsis Broadway-színészt… A színészt jobban vonzották a gladiátori formák, mint bármely szépségkirálynő.

Arisztokraták is jártak fel, ezek soha nem hoztak semmit, mindig üres kézzel állítottak be. Kivéve az orosz herceget, aki időnként hozott egy doboz kaviárt, amit sikerült elemelni az elegáns vendéglőből, ahol mint üzletvezető dolgozott.

Állítólag csak pincér volt, de ezt senki sem tudta biztosan. Azt sem, hogy tényleg herceg, vagy egyszerűen felvette ezt a nevet, melyet a Karenina Annából választott ki magának.

Brendának kedvence volt, mert nagy ritkán, ha teljesen leitta magát az importált vodkával, akkor ott aludt nála… Reggelre kijózanodott, és a nagy, baldachinos ágyban igyekezett kellemesen viselkedni.

Hogy Brenda mit nevezett kellemesnek, abból sohasem csinált titkot…

A lengyel gróf csak újabban került bele ebbe a társaságba. Nemrég halt meg a gyöngeelméjű felesége, és most azzal zaklatta állandóan Brendát, hogy hozza össze egy gazdag nővel, aki grófnő szeretne lenni.

A grófnak semmiféle foglalkozása sem volt, csak tengett-lengett, munkanélküli-segélyt vett fel, időnként borítékcímzéssel keresett pár dollárt.

Brenda hosszas utánjárással talált is egy gazdag özvegyet, aki nagy cipőgyárat örökölt. Tudta, hogy a háta mögött a „suszter özvegyének” nevezik, éppen ezért nagy elégtétel lett volna egy grófi férj.

A baj csak az volt, hogy nemcsak címre vágyott a hölgy, de szexre is.

Brenda tehát óvatosan kipróbálta ilyen irányban a grófot. Persze nem maga, a szép kis balerinára bízta a kísérletet…

Az eredmény siralmas volt. A negyven körüli gróf az ágyban nyolcvannak tűnt.

– És ez akar nősülni? – csodálkozott a balerina.

A szőke, német báró pont az ellenkezője volt. Eszébe sem jutott nősülni, viszont minden nőnek kivétel nélkül szerelmi ajánlatokat tett. Ahogy meglátta Ditát, azonnal rástartolt. Brenda hiába figyelmeztette, hogy ez a nő foglalt, halálosan szerelmes, most hagyta ott a férjét, hogy hozzámenjen a görög utazási ügynökhöz.

Dita ügyet sem vetett a báróra. Jöhetett volna a walesi herceg, neki csak Gregory jelentett mindent.

Gregory, csakis ő…

VIII

Jack Gordon teljesen megfeledkezett Hannáról. Azt, hogy illene megköszönni neki, amiért eljött a Kensburry-partira, sőt valami ajándékot, de legalábbis virágot küldeni a címére – erre sem gondolt.

Egyszerűen kiment a fejéből. A vállalathoz már napok óta nem járt be. Csak telefonon jelezte a titkárának, hogy beteg. Éppen influenzajárvány volt New Yorkban, ő is elkapta. Ez hihető volt. Sokkal hihetőbb, mint ami valóban történt…

Ki sem mozdult otthonról, csak bolyongott a lakásban, mint egy alvajáró.

Dita elment…

Hatalmas bőröndökbe csomagolta a ruháit, bundáit, mást nem vitt el.

– Majd a bútorok közül kiválasztom, amire szükségem lesz! De egyelőre csak maradjon itt minden! A színes, új televíziót nem fogom elvinni, mert a vőlegényemnek ugyanilyen van!

A vőlegényének…

Ez a könnyedén kiejtett szó úgy vágott belé, mint egy éles kés. Mintha csak most realizálta volna, hogy tulajdonképpen mi történt.

Vőlegénye van…

Ditának, akit szeret, imád, akivel húsz éven át együtt élt – vőlegénye van.

Hirtelen nem tudta elképzelni, mi lehetne ennél szörnyűbb meglepetés.

Mi?

Ha elmenne gyanútlanul egy orvoshoz, az megvizsgálná és azt mondaná: sajnos, uram, önnek tetőtől talpig rákja van.

Dita tehát elment, és ez ellen már nem tehet semmit.

A lakásban minden őreá emlékeztetett. Minden, minden…

A parfümjének illata az üres gardróbszekrényben. A tükrös öltözőasztalkán néhány apróság, amit itt felejtett. Hajcsatok, semmiségek.

Az ágya alatt az ezüst papucsa, amin rózsaszín strucctoll szegély volt. Jack vette neki, tavaly karácsonykor. Már elkopott, már nem jó arra, hogy a vőlegény láthassa.

Ha lerúgta magáról a papucsot, az ezüst fasarkak hogy koppantak a padlón.

És ha ledobta magáról a pongyoláját, milyen szép volt meztelenül, milyen gyönyörű…

Soha nem ölelheti többé, soha.

Időnként megszólalt a telefon, de nem vette fel a kagylót.

Minek?

Bizonyára Ditát keresik…

Hogyan közölje, hogy már nincs itt. Elköltözött. Itt hagyta őt, vőlegénye van, mindennek vége…

Képtelen lett volna bárkivel beszélni. Az egyetlen élőlény, akihez néhány szükséges szót szólt, a néger bejárónő volt. Ez minden reggel pontosan megjött, saját kulcsával benyitott, és egykedvű arckifejezéssel kezdett neki a takarításnak.

A fekete arcról nem lehetett semmit leolvasni. Ditának ő segített a csomagolással, tehát tudta, hogy végleg elment. Nem nyaralni, nem egyhetes vakációra a Bahamákra, mint legutóbb.

Lehet, hogy már oda sem egyedül ment?…

Egy kis előlegezett nászút volt a bahamai vakáció?…

Mikor kezdődhetett ez a szerelem, mikor?…

Kínozta magát ezekkel a kérdésekkel, amelyekre úgysem volt felelet.

A néger nő bevásárolt, főzött is, úgyhogy nem kellett lemennie vendéglőbe, ahol véletlenül találkozhatott volna ismerősökkel.

Nem akart senkit látni.

Csak most döbbent rá, hogy egyetlen meghitt barátja sincs, akinek kiönthetné a szívét. Senki.

Felületes ismerősök, bridzspartnerek, golfpartnerek, néhány kedvesebb kolléga, de barát, a szó igaz értelmében, egy sem.

Most eszébe jutott az édesanyja. Elég régen nem látogatta meg, bizonyára örülne, ha váratlanul beállítana.

Azonnal felhívta az Eastern Airline-t, hogy mikor indul a legközelebbi repülőgép Charlotte-ba, Észak-Carolinába?…

Érthetetlen, hogy ez nem jutott előbb az eszébe. Az egyetlen valaki a világon, aki közel áll hozzá, aki meg fogja érteni a súlyos bánatát.

Szinte utolsó percben érkezett a La Guardiára, de még elérte a gépet. Csomagja nem volt, csak egy kis kézibőröndbe dobta be a pizsamáját és egy váltás fehérneműt. Egy-két napnál tovább nem akart maradni.

A stewardess, akinél egy brandyt rendelt, meglepően hasonlított valakire.

De kire?…

Keskeny arca volt, világoskék szemei, sima barna haja.

Többször is odajött, nagyon figyelmesen érdeklődött, hogy óhajt-e szendvicset, olvasnivalót, magazint vagy újságot.

– Köszönöm, semmit.

Kire hasonlít ez?

Már a taxiban ült, mikor hirtelen eszébe jutott, hogy Hannára.

Igen, a stewardess pontosan úgy néz ki, mint Hanna.

Charlotte-ban már tavasz volt, virultak a fák, éles kontraszt volt a hóborított New York után.

A szülői házban, a Providence Roadon, évtizedek óta nem változott semmi. A pompás kertben most is két fekete dolgozott, tisztelettudóan köszöntötték.

A tizenhat szobás, nagy udvarházban egyedül élt az édesanyja, mióta pár éve megözvegyült. Az ajtót a régi inas nyitotta ki, itt még mindig a formális déli szokások uralkodtak.

Az anyja, szikár, hófehér hajú asszony, bottal járt egy csípőtörés óta. Mikor Jack belépett, az asztalnál ült és pasziánszot rakott ki. Ez jobban szórakoztatta, mint a televízió. Nagyon megörült Jacknek.

– Drága kisfiam! Isten hozott! Micsoda meglepetés!…

Könnybe lábadt szemmel csókolgatta, ölelgette.

– Drága kisfiam!

Az ő szemében az ötvenéves, kopaszodó férfi még mindig az aranyos, egyetlen kisfia volt.

– Jackie! Jackie! Hát itt vagy végre! Milyen régen nem láttalak!…

Margie, az öreg házvezetőnő is bejött. Már kövér volt és nehézkes, de most igyekezett fürgén mozogni, hatalmas ezüsttálon hozott süteményt, kávét.

– Megjött a fiatalúr! – rebegte meghatottan.

Margie is már évtizedek óta volt a háznál. Hozzátartozott a gyerekkorához, amely most olyan régnek tűnt, olyan valószínűtlennek…

Az édesanyja gyönyörű, fekete hajú, büszke fej-tartású asszony volt, igazi „déli szépség!” … Most, a ráncokkal átszőtt arcával, hetvenhárom évesen, erősen sántítva – óh, Istenem!…

Már megitták a kávét, mikor megkérdezte, hogy Dita miért nem jött? Remélhetőleg nem beteg? Olvasta az újságban, hogy New Yorkban kitört az influenzajárvány.

– Nem beteg, más oka van, hogy nem jött…

– Mi? Biztosan egy nagy partit nem akart elmulasztani, tudom, mennyit jártok társaságba.

– Nem… – mondta Jack vontatottan. – Az ok, hogy elhagyott… Egyik napról a másikra egyszerűen bejelentette, hogy válni akar, beleszeretett valakibe.

– Hihetetlen!

– Én is nehezen tudom elhinni, édesanyám, és bevallom, nagyon szenvedek…

– Ne szenvedj, édes fiam, ez a nő igazán nem érdemli meg! Méltatlan volt hozzád, boldogult apádnak is ez volt a véleménye. Különb lányt kaphattál volna, mint egy New York-i fogorvos leányát! Előkelő, déli családból kellett volna nősülnöd, nem azért járattunk a Yale-re, hogy egy ilyen senkit vegyél el! Én sosem kedveltem, soha! Üresfejű volt, csak a divat érdekelte. Divatbáb! Még arra sem volt alkalmas, hogy egy gyereket szüljön!…

– Erről nem tehet!… – szólt közbe Jack.

Meglepte az anyjának ez a spontán kifakadása. Azt sejtette, hogy nincs elragadtatva Ditától, de hogy ennyire ellene volt mindig, ezt sohasem éreztette.

– Egy meddő nő, aki képtelen gyereket szülni, az legalább legyen szerény! Mit gondolsz, nem fájt nekem és megboldogult apádnak is, hogy nincs unokánk?… Mindig kérdezősködtek, érdeklődtek a szomszédaink, barátaink, és csak azt válaszolhattuk, hogy nincs… Milyen boldogság lett volna, ha itt szaladgálnak az unokák a kertben! Miféle házasság az, ahol nincs gyerek? Tudod mit, én örülök, hogy megszabadultál Ditától, most új életet kezdhetsz! Csak negyvenkilenc éves vagy, kisfiam, még előtted az élet! Meg fogsz nősülni, elveszel egy fiatal nőt, aki már az első évben meg fog ajándékozni gyerekkel. És így talán még én is megérem, hogy unokám lesz…

Most hirtelen sírva fakadt, túlságosan felizgatta magát, ez kicsit túl sok volt neki.

Margie bejött, leszedte az asztalt és felkapcsolta a csillárt. Esteledett.

* * *

Jack két napot töltött Charlotte-ban. Elkísérte az anyját a híres Mint Múzeumba, ahol kiállítás nyílt. A temetőben is voltak, ahol a családi kriptában kínzó bűntudat fogta el, amiért oly régen nem járt itt…

Meglátogatott két idős rokont, akiken már látszott, hogy rövidesen őket is csak a családi kriptában lehet majd látogatni.

Az édesanyja kérte, hogy maradjon tovább, még töltse itt a vasárnapot, hogy együtt mehessenek a templomba. Charlotte-ban ötszáz templom volt, erről volt nevezetes a város.

Az édesanyja nagyon vallásos volt, nemcsak most, öregkorára, de mindig. A presbiteriánus lelkész és a felesége gyakran jöttek át teára. Jacknek mindig az volt az érzése, hogy a nagy barátkozás a gazdag bankigazgatónak szól, nem a lelki javakkal megáldott és erkölcsi magasságokban élő embernek. Mert a lelkész mindig így emlegette az édesapját, aki bizonyára igen bőkezű volt az egyházzal.

Jack érzékenyen elbúcsúzott az anyjától, megígérte, hogy ezentúl gyakrabban látogatja meg, azt is megígérte, hogy Dita miatt nem fog bánkódni, nem fogja a szívére venni, hogy a házasságnak vége.

Tudta, hogy egyik ígéretét sem fogja betartani…

New Yorkban közben elolvadt a hó. Sáros, csatakos utcák, piszkos, feketedő hóbuckák, köd, szürkeség.

Ahogy belépett a lakásba, szinte rátört a magány érzése. Rettenetesen egyedül volt…

Másnap reggel bement az irodájába.

– Meggyógyult, Mr. Gordon? – érdeklődött a titkár.

– Igen.

– Látom, nagyon megviselte az influenza, még most is betegnek látszik!

– Igen, nagyon megviselt…

A délelőtt szinte elrepült, az íróasztalán ott volt felhalmozva az egy hét alatt összegyűlt restancia.

Ebédidőben lement a második emeletre, ott volt a vállalat étkezdéje, pompás étteremnek is beillett.

Ahogy kilépett a liftből, az első, akit meglátott, Hanna volt. Egy nővel beszélgetett, és most hirtelen elfordította a fejét.

Lehet, hogy szándékosan?…

Talán haragszik, megsértődött valamiért?

Egyenesen odament hozzá.

– Kedves Hanna, örülök, hogy látom!

A lány hűvösen mosolygott.

– Én is! De most sietnem kell, már végeztem a ebéddel, megyek fel az irodába!

– Várjon egy pillanatig! Szeretnék beszélni magával, tudom, itt nem lehet! Mit csinál ma este?

– Ma? Apámmal megyek egy koncertre.

– És holnap?

– Még nem tudom… Miért? Megint féltékenyítésről van szó? Ezt a szerepet, azt hittem, csak egyszer kell eljátszanom…

– Hanna, másról van szó. És azt is tudom, hogy neheztel rám, mert még nem köszöntem meg, hogy eljött a Waldorfba, pedig már egy hete ennek az estének.

– Nézze, Mr. Gordon, köszönettel tulajdonképpen én tartozom, mert valóban érdekes parti volt, ilyen helyekre én sosem jutok el! És ilyen világhírű írókkal sincs alkalmam megismerkedni, mint Kensburry!…

– Hanna, ha tudná, hogy mi történt…

– Jól játszottam a szerepemet? Ha a felesége még egyszer meglát, képes és felpofoz. Vannak ilyen temperamentumos nők!

– Hanna, kérem, figyeljen rám! Tud arról, hogy egy hétig nem jöttem be? Ennek nagyon súlyos oka van…

– Honnan tudnék erről? Nem láttam magát, azt gondoltam, hogy későbben jár le ebédelni.

– Nem voltam New Yorkban, tegnap érkeztem vissza Észak-Carolinából. És tudja, mi az érdekes? A repülőgépen volt egy stewardess, aki magára hasonlított!

Hanna mintha halványan elmosolyodott volna, finom kis gúny volt a hangjában:

– A feleségének is feltűnt? Ő is észrevette?

– Nélküle voltam Észak-Carolinában…

Ez meglepően hangzott. Itt van egy ember, aki halálosan szerelmes a feleségébe, képes miatta ostoba komédiát végigjátszani, és akkor egyedül utazik el valahová.

Furcsa és érthetetlen.

Hanna semmiképpen sem akart ebben a házassági problémában mint harmadik részt venni. Semmi köze Gordonhoz, és nem hajlandó vele többé találkozni.

Másnap mégis találkoztak.

Ugyanott, ahol először, az Americana koktél halljában…

IX

Április volt. A Park Avenue fáin szinte egyik napról a másikra zöldültek ki a rügyek. Langyos szél lengedezett, szikrázva sütött a nap, végre itt volt a tavasz.

Hanna szorosan belekarolt az apjába, így sétáltak mindig. Összeszokott léptekkel mentek. Kapossy Károly nem vitte magával a fehér botját. Sötét napszemüveg volt rajta, mint majdnem mindenkin ebben a napos időben. Azt, hogy vak, egyáltalán nem lehetett észrevenni.

Szombat délelőtt volt. A Park Avenue ilyenkor csendesebbnek tűnt a hétköznapi tülekedő tömeg nélkül.

– Mondd, Hannácska, milyen ember ez a Jack Gordon?…

A kérdés egészen váratlanul jött, más témáról beszéltek, de úgy látszik, apának ez járt a fejében.

– Majd meg fogod ismerni! Már többször mondta, hogy szeretne feljönni hozzánk.

– És miért nem jött? Lebeszélted? Szégyellned előtte, hogy milyen szerényen lakunk, az öreg házban, a vasút melletti lakásban. Vagy egyszerűen nem akartad, hogy egy vak emberrel kelljen társalognia…

– Apukám, hogy mondhatsz ilyet? Az otthonunkat én szépnek találom, és Jack bizonyára megcsodálná a sok magyar különlegességet. Ami pedig téged illet, nagyon fogja értékelni a veled való beszélgetést.

– Mégis, milyen ember?

– Jó ember… Azt hiszem, ez a legjellemzőbb rá, hogy jó… Becsületes, nyílt, mellesleg rendkívül művelt is.

– Gondolom, hogy kitűnő ember, mert ha nem lenne az, nem kedvelted volna meg. Idestova már több mint két hónapja jártok együtt.

– Igen, már majdnem három hónap telt el azóta, hogy elhívott arra az estre, a Waldorfba. Akkor igazán nem képzeltem volna, hogy ebből ilyen szoros barátság lesz!

– Milyen szoros, Hannuska?… Erre nem kell válaszolnod, ha nem akarsz! Csak meg szeretném érteni, hogy mi az a közös nevező, ami összefűz vele. Jack Gordon ötvenéves, te csak huszonöt, pontosan a fele!…

– A korkülönbség egy pillanatra sem zavarja a barátságunkat. A közös nevező pedig?… Mindketten, ő is meg én is egy váratlan, nagy csalódáson estünk túl. Illetve, dehogyis estünk, még benne vagyunk nyakig a bánatban… Abban a megalázó helyzetben, hogy valaki, akit szerettünk, akiben bíztunk, egyszerűen faképnél hagyott…

– Szerintem a két eset még csak nem is hasonló! Jack Gordont elhagyta a felesége egy másik férfi miatt, de Ottó, ő a karrierje miatt ment el, hiszen hívott, hogy menj vele Kaliforniába!

– De nem mentem…

– Látod, Hannácska, itt érzek én lelkiismeret-furdalást. Miattam maradtál New Yorkban, feláldoztad magad! Nem szabadott volna elfogadnom ezt az áldozatot…

– Apukám, ezt már annyiszor mondtad, és mindig felbosszantasz ilyenkor. Ha teszem azt elmegyek Ottóval, és akkor is beleszeret abba a gazdag lányba… És közli egy szép napon, hogy ő most megnősül…

– Ez nagyon valószínűtlen. Ottó ragaszkodott hozzád, ha ott vagy vele, rá sem nézett volna más nőre! Ebben biztos vagyok!

– Én nem… És az utolsó időben már sokat veszekedtünk. Na, de ez már úgysem változtat a tényeken.

– És mondd, mikor együtt vagytok Jack Gordonnal, ez a fő témátok? A kesergés a hűtlen után, a kianalizálása annak, hogy miért tette?…

– Soha nem említi a feleségét és én sem Ottót. Mintha egy hallgatólagos megállapodást kötöttünk volna, még véletlenül sem hozzuk szóba őket… Azt tudom, hogy a válóper már folyik és nagyon rövidesen be is fejeződik.

– Tehát Jack Gordon szabad ember lesz. Megnősülhet… Tett neked már célzást házasságra?

– Nem.

– Csodálom! Ha valóban olyan becsületes, amilyennek te látod, akkor ez lenne a helyes megoldás. Vezető állásban van, megengedheti magának, hogy megnősüljön. Vagy egyszerűbb, ha ötvenéves létére csak barátnőre van szüksége?…

Hanna megdöbbenve nézett az apjára. Erre nem is gondolt eddig, hogy azt hiheti, viszonya van Jackkel.

Soha nem kérte számon tőle, miért jár olyan későn haza, hol voltak, mit csináltak?…

Jack elvitte a Metropolitan Operába, utána vacsorázni. Gyakran színházba, utána is mindig beültek még valahová beszélgetni, de soha, soha egyetlenegyszer sem hívta fel a lakására.

És most apa azt hiszi…

– Apukám, szeretném, ha hinnél nekem! Jack Gordonnal semmi olyan kapcsolatom nincs… Nem vagyok a barátnője! A kapcsolatunk teljesen plátói…

Az apja erre nem reagált. Mintha nem is hallotta volna. Szótlanul mentek most, éppen odaértek az 57. Streethez és a járdáról lelépni mindig bizonyos óvatossággal kellett. Itt még szombaton is nagy volt a forgalom, taxik fordultak be, vigyázni kellett.

Ha Kapossy Károly jobb kezében ott a fehér bot, nem lökdöstek volna, és nem szóltak volna rá oly gyakran, hogy: Hülye! Ostoba! Nézzen a lába elé!

Ez több volt, mint kínos, kellemetlen. Megalázó volt és rettenetesen bántotta.

Mentegetőzzön, hogy: kérem, bocsánat, vak vagyok!

Vak…

Kapossy Károlyban egyre erősebben érlelődött meg az öngyilkosság gondolata. Szinte vigasztaló volt a tudat, hogy bármikor módjában van véget vetni ennek a kínszenvedésnek.

Bármikor…

Sikerült már összegyűjteni ötvenhárom darab Válium tablettát. A kis üveget gondosan elrejtette egy régebbi rádióban. A kifinomult, érzékeny ujjaival ügyesen leszerelte a hátlapot, és a kiégett csövet behelyettesítette a váliumos üvegecskével, melynek körülbelül ugyanolyan henger alakja volt és méretben is egyezett.

Ha bevesz ötvenhárom tablettát egy vizespohár whiskyvel, akkor az biztos…

Ebben az örökös sötétségben élni elviselhetetlen volt. Jöjjön tehát az a sötétség, ami egyszer ráborul mindenkire, legyen vége ennek a kínlódásnak.

Már eljutott oda, hogy a halál gondolata egyre jobban vonzotta…

Az egyetlen szál, ami az élethez fűzte, Hanna volt. Ha csak meghallotta a hangját, szinte feléledt a letargiából. Ha megsimogatta az arcát, mintha kigyúlt volna benne valami fény, és ebben a fényben a lelki szemei előtt pontosan látta ezt a szép, drága arcot.

Hannácskám!…

Milyen önfeláldozó, milyen jó.

Mi lesz vele, ki fogja elvenni?…

Kapossy Károly tudta, hogy ő a súlyos ballaszt a leánya életén, ő az akadály.

Ottó is azért ment el, akármilyen kedves fiú volt, de nem akart hármasban élni, egy vak emberrel. És ki akar?…

Hannának meg kell szabadulni a ballaszttól, és a szabadulás oly egyszerű.

A kis üvegecske, a régi rádióban.

De ha megteszi, akkor mi lesz?…-

Hannát egy életen át kínozná az önvád, hogy nem törődött eleget a szerencsétlen vak apjával, annyira nem törődött, hogy az kénytelen volt az öngyilkosságba menekülni.

Micsoda dilemma, mennyi tépelődés, mennyi álmatlan éjszaka anélkül, hogy dönteni tudna…

* * *

Esős, vasárnap délután volt. Jack Gordon leparkolta a kocsiját a Second Avenue-n, pár lépésre a 82. utcában laktak Kapossyék.

Kívülről már ismerte az öreg házat, hiszen mindig hazáig kísérte Hannát, de most, mikor belépett a keskeny kapun, mégis meglepődött.

Az ódivatú, szinte rozoga vaslépcső, az első emeletről kiáradó erős káposztaszag, egy riadt vöröses macska, amint a karfáról félreugrott, ez rosszabb volt, mint elképzelte.

És Hanna ebben a miliőben él, szinte hihetetlen.

Ezért tiltakozott tehát, ahányszor megpendítette, hogy szívesen felmenne hozzájuk, hogy az édesapját is végre megismerje.

Arra, hogy ő hívja meg a lakására Hannát, már sokszor gondolt, de valahogy mindig halogatta.

Kettesben lenni egy férfi lakásán, mégis egészen más, mint ülni egy vendéglőben. Most, ha majd megismeri az apát is, meghívhatja őket együtt.

A kontraszt a Sutton Place-i luxus felhőkarcoló és e között a yorkville-i ósdi ház között szinte bántó lesz. A hallban a csobogó szökőkút, modern szobrok, portások hada, selyemtapétás liftek, tükörfalak és sztereózene minden sarokból.

Itt nincs lift, gyalog kellett felkapaszkodni a negyedik emeletre.

Jack egy üveg Napóleon-konyakot vitt az apának. Hannának hatalmas doboz bonbont.

Először arra gondolt, hogy virágot küld. Néhány szál orchideát rendel a virágszalonból, vagy ő maga állít be egy szép csokorral.

De közben rájött, hogy mégse. Nem leánykérőbe megy, valamikor Délen ez volt a szokás, az ifjú vőlegényjelölt így jelent meg a lányos háznál.

Hát ő, sajnos, nem ifjú és nem is leánykérőbe megy.

Hanna nyilván csak egy jó barátot lát benne, akivel szívesen tölti el az estéit. Senkije sincs, mióta az az udvarlója elment Kaliforniába…

Jack a saját érzéseivel még nem volt tisztában. Mit jelent neki Hanna?…

Csupán ellenmérget a szörnyű sebre, amit Dita okozott?…

Nem, valami mást.

Jóval többet…

Ellenméreg az lenne, ha egy érzéki kalandba sodródott volna, ha ugyanabba az ágyba, ahol Ditát ölelte, egy új nőt hozott volna magának.

Ötvenéves volt, a testében még nem aludtak ki a vágyak. Kínzó volt néha, ahogy álmatlanul hánykolódott, és keserves, kínzó szomjúsággal kívánta vissza Ditát…

Ilyenkor, akármennyire is küzdött ellene, mindig elképzelte annak az ismeretlen férfinek a karjaiban, aki a vőlegénye…

Hanna nem volt hatással az érzékeire. Csinos, kedves, okos lány. A magas nyakú ruháiban szinte testetlennek tűnik.

A témák, amikről beszélnek, soha, még véletlenül sem érintik a szexet.

Jó vele lenni, és ha valami oknál fogva egyik este nem tudnak találkozni – határozottan hiányzik.

Még soha nem gondolt rá, hogy megcsókolja. Soha…

A világért sem akarna a mocskos vénember lenni. Vajon mit gondol róla majd Mr. Kapossy, az apa?…

Ez a szerencsétlen ember vak, tehát nem látja őt. Milyennek írhatta le a külsejét Hanna?

Magas, pontosan hat láb. Sajnos, kopaszodik, de mégis fiatalabbnak látszik ötvennél, mert megtartotta a ruganyosságát, nem hízott meg. Ha bárhová mentek Hannával, még sosem nézték a pincérek az apjának. Az nagyon bántó lett volna.

Hanna is nagyon magas, ebben az egyben összeillenek.

Mikor becsengetett a negyedik emeleti ajtón, olyan zavarban volt, mint egy kisdiák.

Hanna kedves mosollyal fogadta, és betessékelte a nappaliba.

A vak apa egy karosszékben ült, most felkelt és tétova léptekkel ment elé, barátságosan nyújtva a kezét.

– Örülök, hogy eljött, Mr. Gordon!

Hanna aggodalma, hogy feszélyezett lesz a hangulat, hamarosan eloszlott.

A két férfi az első pillanattól fogva rokonszenvezett.

Jack Gordont kellemesen érintette, hogy a vak apa nem egy vén rokkant, hanem egy rendkívül finom arcélű, ősz hajú úr, ahogy itt egy európai „nemes ember”-t elképzelnek.

Kapossy Károly valóban az is volt, és a beszélgetés során lassanként ki is derült, hogy sok hasonlóság van a családjuk múltjában.

Bár egy világ választotta el az egykori déli ültetvényes unokáját, aki a Észak-Carolinai udvarházban született, néger cselédséggel körülvéve, a magyar dzsentritől, aki viszont egy dunántúli, ősi kastélyban látta meg a napvilágot – de valahogy megtalálták azt a-vonalat, amin a beszélgetés elindult.

Hanna kávét főzött, süteményt hozott be. Megpróbálta kiértékelni, hogy Jacknek mi lehet az benyomása, mennyire érzi magát kellemesen náluk.

Körülvezette a lakásban.

– Idegenvezetés!…

A konyhában megmutatta a tulipános ládát és a falon a kézzel festett magyar motívumú antik tányérokat, az ebédlőben a mezőkövesdi, matyó babákat, a herendi porcelángyűjteményt, az egyik sarokban a berámázott Kapossy-címert, melyen Jack rögtön kibetűzte az 1200-ból való dátumot.

A kandalló felett volt anyuka portréja. Egy harmadrangú magyar festő készítette fényképről, már a halála után. Égszínkék ruhában, az égszínkék szemeivel kissé giccses volt, de nagyon megindító.

– Ez volt az édesanyám!…

X

A vállalatnál senki sem sejthette, hogy Jack Gordon és Hanna között bármi kapcsolat lehet.

Soha nem ebédeltek együtt, és ha véletlenül összetalálkoztak a folyosón vagy az előcsarnokban, vagy egyszerre szálltak be a liftbe, csak könnyed fejbólintással üdvözölték egymást.

Hanna nem akarta, hogy pletykáljanak róluk, nagyon bántotta volna, ha összesúgnak a háta mögött.

Többnyire Judyval ment le a étkezdébe, ez a kolléganője ült a mellette lévő íróasztalnál. Csinos arcú, kissé molett asszony volt, harmincöt körül, Állandóan leszögezte, hogy ő nem azért dolgozik, mintha rá lenne szorulva, hiszen a férjének jó állása van, de otthon unatkozna. A gyerekei iskolában vannak, mit kezdjen az idejével?… Csak pletykázzon a szomszédasszonyokkal, akiket szintén az unalom öl a Long Island-i házukban?

Így inkább itt pletykázott, mindenkiről tudott mindent. Legalábbis Judy azt hitte, hogy mindent…

Jack Gordon is szóba került.

– Hallom, hogy válik a feleségétől! Biztos bele szeretett valami fiatal nőbe! Ezek az ötvenéves férfiak mind egyformák! Elvesztik a kritikai érzéküket, ha egy ilyen számító, kacér kis dög kikezd velük! Képesek otthagyni a rendes, hűséges feleségüket, aki leélte velük a legszebb éveit.

– Milyen Jack Gordon felesége? – érdeklődött Hanna.

– Sosem láttam, de valaki mondta, hogy nagyon elegánsan öltözik. Megjegyzem, Gordon jóképű ember, és lehetséges, hogy még az ágyban is tud valamit nyújtani egy fiatal nőnek…

Judy most már kedvenc témájánál volt. A férjére többször panaszkodott, hogy milyen hidegen bánik vele. A közös hálószobában, ahogy lefeküsznek, azonnal a televíziót nézi, mintha semmi más nem érdekelné, csak ezek a hülye detektívdarabok. Tizenegykor még a híreket is meghallgatja, aztán befordul a fal felé, és máris horkol – íme, ez lesz egy szerelmi házasságból tizenöt év után…

– Olyan nagy szerelem volt?

– De még milyen! A szüleim nem is akartak hozzáadni, mert az ő családja nem volt az a középosztálybeli, mint a mienk. Itt, Amerikában valójában nincs demokrácia, ez csak humbug! Az emberek lenézik egymást, ha valakinek szebb háza van, több hálószobával, vagy a fia az Ivy League2 Egyetemre jár és nem a City College-be, az már óriás különbség! Így volt ez Magyarországon is?

– Nem tudom, négyéves voltam, mikor eljöttünk…

– Persze, persze! Mikor a forradalom volt! Hát az borzasztó lehetett, csak úgy eljönni, minden nélkül és itt újrakezdeni az életüket.

– Igen, a szüleimnek nagy akaraterőre volt szükségük…

Közben lejárt a rövid ebédidő és mentek vissza az üvegkalitkába, a komputerekhez. Még ketten dolgoztak itt, egy fiatal néger lány és egy meglehetősen ellenszenves, vörös hajú férfi.

A néger lány mindig duzzogott, hogy miért volt megsértve, az sosem derült ki. Ha bármiről volt szó, rögtön azzal kezdte: Hát igen, ha nem volnék fekete!…

Pedig éppen ezért sokkal többet elnéztek neki, nehogy, Isten őrizz, azt higgyék, hogy itt bárki is rasszista…

Még megjegyzést sem tettek, hogy miért késik el állandóan és miért jelent oly gyakran beteget, főleg víkend előtt, ami mindig gyanús. Aki pont pénteken lesz lázas, az nyilván három napra akar kirándulni, nem éri be a szombat-vasárnappal.

A vörös férfi – Patrick – mindenkinek az idegeire ment. Állandóan politizált, azt hitte, kíváncsiak a véleményére. A közel-keleti helyzetet taglalta, a perzsa sah belügyeiről úgy nyilatkozott, mint egy bennfentes. Legalább ötféle újságra fizetett elő, gyakran írt a szerkesztőségeknek leveleket, amelyeket sosem közöltek, de itt diadalmasan felolvasta nekik.

Agglegény volt és nem is szándékozott megnősülni. Judy szerint ennek az volt a fő oka, hogy egy ilyen alakhoz senki sem menne hozzá. Bár az sincs kizárva, hogy Patrick homoszexuális, és az a fiatalember, akivel együtt lakik, nem is az unokaöccse, hanem valami egészen más…

Hannát nem érdekelte mindez, de miután egész nap együtt volt Judyval, igyekezett türelmesen végighallgatni a suttogva és fontoskodva leadott híreit.

Judynak feltűnt, hogy ma figyelmetlen és szórakozott.

– Mi van veled? – kérdezte.

– Semmi… Kicsit álmos vagyok, későn kerültem ágyba, vendégünk volt.

Hogy ez a vendég Jack Gordon volt, az biztosan meglepte volna Judyt…

A látogatás várakozáson felül sikerült. Eredetileg csak arról volt szó, hogy Jack feljön egy kávéra. De ahogy telt az idő, és egyre jobban belemelegedtek apával a beszélgetésbe, Hanna illőnek tartotta megkérdezni, hogy nem maradna-e náluk vacsorára?…

Jack örömmel maradt.

Paprikás csirke volt galuskával és tejfeles uborkasaláta.

– Maga így tud főzni? Ezt nem is hittem volna!

Később még megjegyezte, hogy ezek után nem lesz sok kedve a kínai vendéglőkben azokat a papírmasé ízű csirkéket enni.

Már majdnem éjfél volt, mikor elment.

Hanna a nyitott ablakból még utánanézett. Odakint most eredt el az eső.

A magas alak már eltűnt a Second Avenue irányában, persze, hiszen ott parkolt, de Hanna még mindig nézett utána.

Lehet, hogy szeretem? – kérdezte önmagától.

Lehet, hogy ő az, aki el tudná feledtetni Ottót?…

* * *

Ma este ismét az Americana koktél halljában adtak találkozót.

Jack azért favorizálta ezt a helyet, mert a vállalat az Easten volt, az Americana a Westen – így nem volt valószínű, hogy ismerősökbe ütközzenek.

Fél hétre volt megbeszélve a randevú. Hanna is, Jack is, mindketten pontosak voltak, előfordult, hogy egyszerre érkeztek.

A pincér, egy világos bőrű néger, már ismerte őket és mindig ugyanahhoz a sarokasztalhoz vezette. Nyilván azt hitte, szerelmespár, akik szívesen ülnek a jótékony félhomályban.

Mennyire tévedett.

Csupán barátság volt ez, legalábbis Hanna biztos volt benne, hogy Jacket semmi más érzelem nem fűzi hozzá.

Semmi…

Ezt az időszakot, amit nehéz neki elviselni, valahogy át akarja vészelni, és erre a semleges szerepre éppen Hannát találja alkalmasnak…

Mikor először jött ide az Americanába, és kíváncsi volt, hogy vajon mit akarhat tőle Mr. Gordon, még nem gondolta volna, hogy erre a szerepre is pont őt választja ki.

Csak beszélgetni, beszélgetni…

Nem udvarolt, nem bókolt. A legtöbb, ha néha rátette a kezét Hanna kezére az asztalon. Ez nem volt simogató mozdulat, dehogy volt.

Érthetetlen, hogy mégis valami villamos áramhoz hasonló érzést váltott ki Hannából a férfi meleg tenyerének az érintése.

Ahogy nézte ezt a kezet, feltűnt neki, hogy már nem viseli a jegygyűrűt.

Lehetséges, hogy már ki is mondták a válást…

Nem akarta megkérdezni, furcsa lett volna. Elvégre semmi köze hozzá, ha Jack akarja, úgyis beszámol róla.

De vajon mit akar?…

Mik lehetnek a tervei?…

Előbb-utóbb megismerkedik majd egy hozzáillő nővel, és újra megházasodik. Miért bántotta ez a gondolat Hannát?…

Miért?

Olyan jó volt Jackkel együtt lenni, úgy várta ezeket az estéket, hogy nagyon nehéz lesz majd megszokni, ha elmegy az életéből.

Mint ahogy Ottó elment.

Ottó, persze az más volt. A nagy szerelem, az első és egyetlen szerelem. Huszonegy évesek voltak mind a ketten azon a nyáron.

Remegve a vágyakozástól szinte kínozták egymást, mert Hanna oly sokáig ellenkezett, nem merte odaadni magát, nem, nem…

Csak csókok, marcangoló, vad, lázas csókolózások hetekig, hónapokig.

Aztán egy forró, tikkadt augusztusi estén beleszédültek az első ölelésbe…

Arra, hogy sohasem lesz Ottó felesége, nem is gondolt. Csak ki kellett várni, amíg a helyzet úgy alakul, amíg Ottó végre egy rendes állást kap.

Hát most, ennyi évi reménytelen kísérletezés után – kapott. De Kaliforniában.

Apának igaza van, ha vele ment volna, másképpen alakul minden. Az a gazdag lány, akit el fog venni, sosem került volna össze Ottóval.

De így összekerült. Remélhetőleg boldog lesz vele. Szép gyerekeik lesznek, tökéletes happy end…

A szép gyerekeket majd a gazdag lány fogja megszülni, nem ő…

Ezt keserűen állapította meg, ez fájt legjobban. A boldogsághoz, amiről együtt álmodoztak, hozzátartoztak a gyerekek is…

Lehet, hogy vénlány maradok – villant át Hannán. Senkivel sem fogok találkozni, akit szeretni tudnék, akivel kedvem volna élni, és aki feleségül venne…

Senkivel.

Mióta Ottó elment, két-három férfi bukkant fel. Egyik sem volt magyar, innen ismerte őket a vállalattól. Ezek meg voltak győződve arról, ha egy fiatal hölgyet elvisznek vacsorázni, akkor már a reggelit együtt fogyasztják az ágyban.

Hogy a saját ágyukban vagy a fiatal hölgy ágyában – az már részletkérdés.

Szinte meg voltak rökönyödve, mikor Hanna hazakísértette magát, a kapuban elbúcsúzott, és csupán egy jó éjszakát puszival honorálta őket.

Még párszor kísérleteztek vele, táncos helyre vitték, ahol a hangulatvilágításban, az érzéki ritmusú zenére merészebben ölelték át a derekát, de semmi eredmény nem volt.

Kidobott pénznek bizonyult, amibe a vacsora került, a sikkes, divatosétteremben.

A magyar társaságot mostanában Hanna igyekezett elkerülni. Ha egy seb nehezen gyógyul, és állandóan újra feltépik, sohasem heged be.

Mindenki Ottóról érdeklődött.

– Tulajdonképpen minek ment Kaliforniába?

– Meddig marad?

– Mikor jön vissza?

– Nehéz volt a búcsú?

– Olyan szép pár voltatok, furcsa lesz téged megszokni Ottó nélkül!

– Mi lesz szilveszterkor? Ha Ottó nincs itt, ki lesz a kísérőd?

– Senki… Már le is mondtam a meghívást…

Ezen a szilveszteren otthon maradt, nézte a televíziót, úgy várta meg az éjfélt. Akkor erőltetett vidámsággal boldog új évet kívánt apának, és bement lefeküdni. Majdnem hajnalig sírt az ágyában.

Egyszer az is megtörtént, hogy az utcán sírva fakadt. A Third Avenue-n, ahogy a havas esőben a szél kifordította az esernyőjét, pont a Creepe bejárata előtt.

Ez egy kis vendéglő volt, ahol ötvenféle palacsintát lehetett kapni, és francia parasztruhákba öltözött pincérnők szolgáltak fel. Olcsó volt a palacsinta, és gyakran jöttek ide Ottóval.

Francia volt az étlap és a pincérlányok is.

– Képzeljük azt, hogy Párizsban vagyunk!… És a Sorbonne-on vagyunk diákok, vagy inkább művészek a Montmartre-on…

Hanna lemondóan sóhajtott.

– Sosem jutunk el Párizsba, éppen azért, mert annyira vágyódunk oda…

– Dehogynem! Majd nászútra oda megyünk! –ígérte Ottó.

Hát most majd a gazdag lánnyal biztosan Párizsba megy…

Nem akart erre gondolni és Ottóra sem. Már több mint fél éve, hogy elment, ideje, hogy végre túltegye magát a csalódáson.

És talán már túl is van rajta, ha nem is egészen, de majdnem… Ezen az estén először történt, hogy Jack elkésett. Hanna idegesen nézegette a karóráját, már több mint tíz perce itt ült, a megszokott asztaluknál.

A pincér udvariasan sürgölődött körülötte, megkérdezte, hogy hozhatja-e a Manhattan-koktélt, vagy megvárja a gentlemant.

– Megvárom.

Egyre idegesebb lett, a gondolat, hogy Jackkel történhetett valami, szinte megrémítette.

Taxival szokott jönni a Sutton Place-ről, ilyenkor van a városban a csúcsforgalom. Ezek a sárga taxik úgy cikáznak, hogy nem is csoda, ha mindennap annyi baleset történik.

Vagy lehetséges, hogy egyszerűen elfelejtette volna ezt a randevút?…

Tegnap beszélték meg, mikor ott volt náluk.

Hanna most döbbent rá, hogy Jack milyen fontos neki…

Fontos?…

Igen, ez a helyes kifejezés erre az érzésre, fontos, hogy Jack van, mert jó vele lenni, jó hallgatni a beszédét, akármiről beszél neki.

Végre tizenöt perc késéssel megérkezett.

Valóban a taxi volt az oka, a Fifth Avenue sarkán elakadt, erre kiszállt, és inkább gyalog jött, de hiába rohant.

– Ne haragudjon, drága Hanna, ez soha többé nem fog előfordulni!

Hanna mosolygott, most már nyugodt volt.

A pincér már hozta a koktélokat, de Jack még mielőtt hozzányúlt volna, lelkesen dicsérni kezdte apát.

– Nagy élmény volt számomra megismerkedni az édesapjával! Csodálatos ember, egy hős! Egész délután és este, egyetlen célzást sem tett a saját tragédiájára. Miközben beszélgettünk, egy pillanatra sem éreztem azt, hogy ez a férfi, aki szemközt ül velem, nem lát engem… Beszél hozzám, egy ismeretlen archoz, beszél a sötétségben… Csak mikor átmentünk az ebédlőbe, a vacsorához, akkor vettem észre azt, ahogy kinyújtott kézzel ment, megérintve a bútorokat.

– Hát igen, apám nagy önuralommal viseli el, hogy megvakult…

– És nincs semmi remény? Nem kellene egy újabb műtéttel próbálkozni?

– Nem! Isten ments! Csak felesleges szenvedésnek tenné ki magát, az ilyen szemműtét szörnyen fájdalmas, és sajnos, hiábavaló lenne! Megmondta az orvos, hogy nincs olyan operáció, amely vissza tudná adni a látását. Ezt a darabokra szakadt retinát már nem lehet korrigálni.

– A retina sérült meg?

– Az is. A szemideg is levált, a röntgenfelvételek olyan roncsolást mutattak ki…

Jack közbevágott, ezt sosem tette, mindig udvariasan megvárta, amíg Hanna befejezte a mondatot.

– Ezeket a röntgenfelvételeket megkaphatnám?

– Minek?…

– Van egy barátom, dr. Sinclair, azt mondják, ő ma az USA legnagyobb szemsebésze! Elvinném neki megmutatni!

– Dr. Sinclair magának barátja? Hallottam róla, illetve láttam a televízión, meginterjúvolták, valami csodát művelt egy vak fiúval…

– Na látja, Hanna, miért ne tudna a maga édesapján is segíteni. Nekem gyerekkori barátom, ő is Észak-Carolinából való, szomszédok voltunk, együtt jártunk iskolába. Sosem hittem, hogy a pajkos, csínytevő Teddy Sinclairből nagy orvosprofesszor lesz! Holnap máris elviszem hozzá azt a röntgent, a Park Avenue-n van a rendelője, és magánklinikát is tart fenn, valahol a belvárosban…

– Igen, Jack, csak egyre nem gondol! Sinclair professzor állítólag harmincezer dollárt kér egy műtétért!

– Ezzel ne törődjön, Hanna! Holnap reggel hozza be nekem a hivatalba a felvételeket egy nagy borítékban, nem kell senkinek sem tudni, hogy miről van szó…

XI

Jack már évek óta nem találkozott Teddy Sinclairrel. A közös gyerekkor, a Észak-Carolinai emlékek már elfakultak. Karácsonykor még írtak egymásnak üdvözlőlapot – ez volt minden.

Dr. Sinclair csakis orvostársaságba járt, és főleg az otthonának élt, három jól sikerült fia volt, a legnagyobb már szintén medikus.

Jack igyekezett felújítani a régi barátságot, és egyszer meghívta őket. De Ditának nagyon ellenszenvesek voltak, és kijelentette, hogy ezekkel semmi kedve felvenni a társadalmi nexust.

– A doktor nagyképű és fontoskodik, a nej unalmas és sikktelen. Nekem nem imponál, hogy milyen szemműtéteket csinál! Engem szemekkel kapcsolatban sokkal jobban érdekel, hogy Revlon milyen műszempillát gyárt, vagy hogy a Vogue-ban milyen árnyalatú szemhéjfestéket láttam!

– Drága Ditám, ezt lehetőleg ne hangoztasd, mert léhának és felületesnek tartanának…

– Na és? Fütyülök mindenkinek a véleményére! Nekem ez a Sinclair házaspár nem kell! Elrontják a partit!

Hány éve lehet ennek, azt nehéz lett volna kiszámítani.

Jack kellemesen lepődött meg, hogy Teddy Sinclair azonnal és soron kívül fogadta.

Ilyen nagy hírű specialistához bejutni hetekkel előbb bejelentett időpont szükséges. A Park Avenue-i rendelő várószobájában is csak perceket töltött. Éppen csak körülnézett, pompás volt a berendezés, értékes festmények a falakon, öblös bőrfotelek, süppedő szőnyegek, az ablakon brokátfüggönyök – az egyik nörsz máris betessékelte.

Teddy Sinclair a régi volt. Szívélyes, csupa jóindulat, de kissé fölényes.

Miközben átölelte Jack vállát, aggódva kérdezte, hogy mi baj van?

– Semmi, az én szemeim jók! Nem rólam van szó! Szeretném, ha megnéznéd ezeket a röntgenfelvételeket, és véleményt mondanál! Volna-e lehetőség, hogy megoperáld ezt a férfit! Kitűnő ember, rettenetesen kár érte!

Dr. Sinclair valami világító gépbe tette a filmet, és figyelmesen tanulmányozta.

– Hát, sajnos, semmi biztatót nem mondhatok! Súlyos eset ez, majdnem teljesen reménytelen!

– Majdnem?…

– Nem szabad ebbe a szóba kapaszkodnod, Jack! Először is meg kell vizsgálnom alaposan ezt az urat, és újabb röntgenfelvételeket kell készíteni a szemekről, csak azután döntöm el, hogy érdemes-e operálni. Ez nagyon nagy és súlyos műtét, ha komplikáció áll be, a szemet el kell távolítani!

– Borzasztó!

– És még valami, harmincezer dollárba fog kerülni! Van ennek az úrnak pénze?

– Nincs. Én fogom kifizetni.

– Te?…

– Igen, én. És nem akarom, hogy tudjon erről, sem ő, sem a leánya…

Dr. Sinclairen látszott, hogy csodálkozik.

– Rokonod?

– Nem, ez egy magyar úriember. Az az érzésem, ha az ember különböző jótékony célokra ezreseket áldoz, ahol nagy részét eladminisztrálják, vagy ellopják, akkor inkább erre adom a pénzemet. Ennek van értelme, hogy visszanyerje a látását!

– Jack! Figyelj ide! Ha te fizeted a műtétet, akkor féláron megcsinálom, tizenötezerért. Feltéve, hogy megcsinálom…

– Köszönöm, Teddy! Nagyon köszönöm… És mondd meg, mikor jöhet ide vizsgálatra, gondolom, minél előbb!

– Igen, már azért is, mert júniusban elutazom! Távol-Keleten tartok előadásokat, először a hongkongi szemklinikán, onnan Tokióba megyek, majd Malajziába is.

– Nagy ember lett belőled, Teddy!

* * *

Jack még nem tudta, mit fog Hannának mondani.

Mit mondhat?…

Elképzelte a lányt, amint izgatottan és türelmetlenül lesi a telefont, várja a megváltó igent… De Sinclair nem Isten és nem is jós, és még az is nagyon bizonytalan, hogy mi lesz az újabb vizsgálat eredménye. És az apja?

Hátha nem is akar elmenni Sinclairhez, mert meg van győződve, hogy úgyis hiába. Nehéz lesz rávenni, de ez már Hanna dolga. Holnapután reggelre van előjegyezve.

Az 59. Street sarkán látott egy telefonfülkét, innen most azonnal felhívja Hannát. Még bent van az irodában, ez sokkal jobb, mintha a lakására telefonálna, ott az apja is hallaná, amit Hanna beszél.

Az fülkében egy nő volt, de szerencsére éppen letette a kagylót.

Ahogy kilépett a fülkéből, Jack rádöbbent, hogy szerencséről itt szó sincs, sőt nagyobb bosszúság nem is érhetné, mint hogy pont Brendába ütközik.

Brenda kitörő örömmel üdvözölte. A mézédes mosolya ugyanolyan hamis volt, mint a túl fehér fogsora.

– Jack! Jack! Jó magát látni! Sokszor jár az eszemben, mert bizony még mindig nem tudom megérteni, hogy maga és Dita között vége…

– Hát igen, nem minden házasság sikerül! –mondta kelletlenül Jack, és már alig várta, hogy lerázza a vén kerítőnőt, és bemehessen a telefonfülkébe.

De ez nem volt olyan egyszerű. Brendának remek alkalom volt, hogy Ditát végre leleplezze. Majd finoman fogja beadni Jacknek, amit ez a naiv ember, úgy látszik, nem is sejt…

Egy idő óta már torkig volt Ditával. A legjobb vendégszobát foglalja el, és mindössze egy nercstólával viszonozta. Mikor elvitte a nercet a szűcshöz, hogy kissé felfrissítse, az csak gúnyosan mosolygott.

– Ez a szőrme, kérem, már ágyelőnek sem jó!

Közben őnagysága súlyos ezreket dob be abba az utazási irodába, amit ennek a görögnek rendez be. A görög, egy dzsigoló, semmi más… És még arrogáns is, a múltkor együtt voltak egy night clubban, nagy társasággal, mindenkit felkért táncolni, csak őt nem. Fél füllel hallotta, mikor Dita figyelmeztette: kérlek, táncolj Brendával! Mire a dzsigoló azt válaszolta: eszembe sincs, az anyám lehetne!…

– Kedves Jack! Hogy maga milyen remekül néz ki, nagyszerűen áll ez a világos drapp öltöny, eddig mindig sötétet viselt!

– Tavasz van, ez könnyebb szövet.

– Maga rendkívül jóképű férfi! És egyéniség! És pozíciója van! Dita megbolondult, hogy egy ilyen embert képes otthagyni azért a rongy dzsigolóért…

– Miből gondolja, hogy a vőlegénye egy dzsigoló?

– Na hallja! Minden Dita pénzéből megy, vettek egy helyiséget a Broadwayn, ott legalább ötvenezer dollárt gombolt le Ditáról, sőt ő fizette ki a tartozását a régi tulajdonosnak, ezt véletlenül tudom, ugyanis Mrs. Stone ugyanabba a szépségszalonba jár, ahová én. Kicsi a világ!

Jack értetlenül bámult rá.

– Azt hiszem, téved, Brenda! Ditának semmi pénze sincs!

– Maga téved! Illetve sejtelme sincs, hogy milyen komoly takarékbetétje volt neki – de csak volt, mert a dzsigoló kiszedi belőle az utolsó vasat is. Most vasárnap például hangzatos nagy hirdetést tettek be a New York Timesba – magam láttam, hogy Dita csekkjével fizették.

– Lehet, hogy örökölt a szüleitől! Az apja jól menő fogorvos volt! Nem halt meg mostanában?

– Él és virul Floridában! Ezt is másoktól tudom, mert Dita nem is tartja velük a kapcsolatot, még egy lapot sem ír nekik, mindig utálta a szüleit!

– Ez igaz, sosem ragaszkodott hozzájuk.

Jack önkéntelenül párhuzamot vont Hannával, aki a legszebb fiatal éveit képes a vak apjának feláldozni…

– Itt nem lehet semmi kétség! Dita ezt a sok pénzt maga mellett spórolta össze. Mert az biztos, hogy sosem voltak gazdag szeretői, csak mindig szép, fiatal fiúk érdekelték, neki a szex volt a fontos! Csakis a szex!…

Jack hangján, akármennyire igyekezett uralkodni magán, észrevehető volt a döbbent meglepetés.

– Ügy gondolja, hogy már régebben is?… Hogy voltak mások is! Nem ez az első eset, hogy valakibe beleszeretett és…

– De még hányan! Éppen ezért csodálkozom, hogy most egyszerre elveszti a fejét, és férjhez akar menni a szeretőjéhez! Minek? Eddig eszébe sem jutott ilyesmi! Szépen, elegánsan élt magával, Jack, és közben megvolt a szórakozása, a változatossága, titokban csinálta, de mégis mindenki tudta. Tekintve, hogy úgyis elválnak, nem követtem el indiszkréciót, és most már maga is tudja!… Apropó, mikor lesz jogerős a válás?

– Remélem, minél előbb!…

Brenda, mint aki jól végezte dolgát, vidáman elbúcsúzott, még rámosolygott a lárvaszerű arcával, aztán imbolyogva a divatos magas sarkain továbblibegett.

Jack végre bemehetett a telefonfülkébe.

* * *

Ha Dita sejtette volna, hogy Brenda kétszínű és álnok, dehogyis avatta volna be a terveibe.

De így lelkesen számolt be az újabb és újabb fejleményekről.

– Már megvan a helyiség a Broadwayn! Júniusban nyitunk. Gyönyörű, nagy kirakata van, az utcáról is belátni! Ott fogok ülni egy íróasztalnál, reggeltől estig bent leszek, sosem hittem eddig, hogy bennem egy üzletasszony veszett el. Az utazási szakma nagyon érdekes!

– Nem azért fogsz bent ülni, hogy Gregoryra vigyázz? Ha esetleg belibegne egy csinos, szexi nő, nehogy azt is elkísérje a Bahamákra, mint téged!…

Dita nevetett.

– Ez még viccnek is rossz! Én száz százalékig bízom Gregoryban, neki jöhet a Miss Amerika, arra is fütyülne! Én olyan hatással vagyok rá, hogy más nőre rá sem néz!

– Akkor miért nem egy kisasszonyt alkalmaztatok az irodába, miért azt a hülye pofájú fiatalembert?

– Ernie nagyon rendes fickó, Mrs. Stone ajánlotta, a régi tulajdonosnő. Hála Isten, hogy ő már nem jár be, Gregory teljesen kifizette…

Brenda visszatartotta a kikívánkozó megjegyzést, hogy véletlenül tudja, hogy ezt is Dita fizette ki.

– És lakást néztetek már? Mert gondolom, ahogy kimondják a válást, azonnal megesküdtök!

– Néztünk, de nem akarjuk elhamarkodni… Az irodának először teljes gőzzel meg kell indulni, és akkor dönthetjük el, milyen lakást engedhetünk meg magunknak. A bútoraim közül, amit majd kiválasztok, azt bármikor elszállíthatom Jacktől, biztos, hogy nem fog semmi akadályt okozni…

– Éppen ma találkoztam vele!

– Jackkel? Hol?

– A Park Avenue-n, éppen kiléptem egy telefonfülkéből. Alig ismertem meg, olyan fiatalosan néz ki, világos öltönyben volt!

– Na végre! Mindig kértem, ne járjon azokban a sötét öltözetekben, mert olyan, mint egy temetkezési vállalkozó. Kérdezett rám?

– Nem. Mit kérdezhet? Hogy boldog vagy-e a vőlegényeddel?…

– Megmondhattad volna, hogy boldog vagyok!… Nagyon boldog és alig várom, hogy jogerős legyen a válás…

– Lehet, hogy Jack is erre vár. Ilyen férfi hamar talál nőt magának, talán már talált is… Nem nézett ki búbánatosnak.

– Engem nem érdekel, hogy mi lesz vele! A Kensburry-partin volt egy fiatal nő, akihez, úgy látszik, köze van, áldásom rájuk.

– Milyen nő?

– Jelentéktelen, azt hiszem, magyar.

– Szerintem, Dita, te elhamarkodtad ezt a dolgot. Gregoryt megtarthattad volna szeretőnek, de elválni egy ilyen vezető állású embertől, ez nagy könnyelműség! Én ahányszor eddig elváltam, mindig megbántam. Eddig négy férjem volt, ha újrakezdeném az életemet, sosem válnék el, sosem…

– Olivertől nem váltál el!

– Nem, ő meghalt. Pont akkor, mikor végre sikerült neki egy nagy ingatlanvállalkozás, amire évek óta várt. Ezt a házat is akkor vettük. Csak leesett a székről, szívroham. Mindenki rosszkor hal meg… Emlékszel a húgomra? Beverlyre?

– Igen, gyönyörű nő volt…

– Szegény Beverly… Mindig pechje volt a férfiakkal, hiába volt oly szép. Aztán egyszer összekerült egy angol lorddal, a francia Riviérán ismerkedtek meg. Remek férfi volt, dúsgazdag is. Hogy a lord komolyan veszi őt, ebben még kételkedett. Aztán jött egy szerelmes levél ide New Yorkba és benne a repülőjegy, természetesen első osztály. A Kanári-szigeteken fognak találkozni… Ha láttad volna Beverlyt, olyan volt, mint egy szerelmes bakfis, sugárzott belőle az öröm… Nem találkoztak, a repülő lezuhant. Beverly is szegénykém, rosszkor halt meg…

– Ne beszéljünk a halálról, Brenda! Az élet szép, és ezt csak most vettem észre, mióta együtt vagyok Gregoryval… Sohasem tudtam, hogy ilyen nagy szerelem létezik.

– És az eddigi szeretők?

– Csak időtöltés volt, untam Jacket, és valahogy agyon kellett ütnöm az üres délutánjaimat. Ez más! Látod, hajlandó vagyok dolgozni is vele, hogy együtt kiépítsük a jövőnket! Minden pénzemet beteszem ebbe a vállalkozásba, hogy egy szép, nagy utazási irodánk legyen!

– És biztos, hogy jól fog menni? Nem túl nagy a konkurencia? Minden, nagy áruháznak van utazási irodája, Macy’snek, Gimbel’snek, Alexandernek.

– Optimisták vagyunk! Én is és Gregory is… Főleg nagy görögországi társasutazásokat akar megszervezni, kitűnő kapcsolata van az összes athéni hotellel.

– Azért utazik oly gyakran Athénba?

– Főleg… De a családja is ott él, szülei, testvérei.

– Csodálom, hogy eddig még egyszer sem mentél vele! Nem vagy kíváncsi a családra?

– Nem túlságosan! Gregory szerint úgysem tudnék beszélni velük, nem értenek angolul. De legközelebb vele megyek, ezt már elhatároztam.

XII

Kapossy Károlyt egy szerdai napon operálták.

Hannát meglepte, hogy az apja egyáltalán nem vonakodott, első szóra hajlandó volt elmenni dr. Sinclairhez, és alávetni magát a vizsgálatoknak.

Ketten kísérték el, Jack és Hanna. A várószobában rajtuk kívül még voltak néhányan, ezek nem is sejthették, hogy mi megy végbe ennek a fiatal nőnek a lelkében, aki ott ül a magas, kopaszodó úr mellett, és igyekszik nyugodtnak látszani.

Jack néha megfogta a kezét és odasúgta neki, hogy legyen türelmes, még pár perc, és mindent tudni fognak. Érdemes-e operálni, vagy nem…

Végtelenül hosszúnak tűnt az idő, mikor végre kinyílt az ajtó, és dr. Sinclair intett nekik, hogy jöjjenek be.

Kapossy Károly már nem volt bent a rendelőben, a nörsz kivezette egy másik helyiségbe, az orvos semmi esetre sem akarta előtte megmondani a verdiktet.

– Hát sajnos, az egyik szemhez kár volna hozzányúlni. A roncsolás visszafordíthatatlan. De a bal szemnél van bizonyos sanszunk, bár nem sok!

– Mégis mennyi ez a sansz? Professzor úr, könyörgöm, mondja meg! Az édesapám szeme világáról van szó! Nekem ez a legfontosabb a világon!…

– Tudom, kedves hölgyem! Éppen ezért vállalom az operációt, illetve, mert az én régi, jó barátom, Jack kért meg rá.

– Professzor úr, azt szeretném tudni, hány százalék a lehetőség, hogy sikerül a műtét és újra látni fog?

– Ezt nem lehet százalékban kifejezni! Annyi mellékkörülménytől függ, például ha az ön apja nem hatvanéves lenne, hanem fiatalabb, akkor az erek még ruganyosabbak, a szövetek lazábbak…

– Professzor úr! Az Istenre kérem, mondja meg őszintén, van ötven százalék esély? Van?…

Dr. Sinclair csak megrázta a fejét.

– Nincs. Ilyesmivel ne is áltassa magát! A legjobb esetben tíz százalék!…

Hanna sírva fakadt, erre nem volt elkészülve. Most Jack vette át a szót.

– Mondd, Teddy, volt már eset rá, hogy ilyen műtétet végeztél, ahol csak ilyen kis lehetőség volt az eredményre?

– Volt, sőt olyan is, ahol a sanszok majdnem teljesen negatívok voltak, még öt százalék sem, és ma az illető jól lát. Festőművész. Nemrég voltam a kiállításán, ez többet lát, mint mi, olyan vad színeket hozott össze a képein.

Ezt mosolyogva mondta, de Hanna elkeseredésén nem tudott segíteni. És most még hátra volt a legnehezebb, hogy mondja meg apának…

Kapossy Károly is csodát remélt, és mi lesz, ha a csoda nem következik be?…

Csak tíz százalék…

Ez a szerda, a műtét napja volt talán a legnehezebb nap Hanna életében.

Megjátszani az apjának, hogy biztosra megy, nem kell félni, az operáció csakis jól sikerülhet.

Közben ő maga remeg a félelemtől, csak szedi a nyugtatókat, már egészen kábult, zúg a feje, nem tud lenyelni egy falatot, még a reggeli kávéját is képtelen meginni.

Jack felajánlotta, hogy elkíséri őket a klinikára, de visszautasította. Ezt máris megbánta, mégis jobb lett volna, ha ő is eljön, ha vele van, és nem egyedül várakozik.

Ez a várakozás volt a legborzasztóbb. A műtét több mint három órát tartott, és utána sem mehetett be apához a kórházi szobába.

– Abszolút nyugalomra van szüksége, teljes mozdulatlanságra! – magyarázta a nörsz, aki időnként kijött hozzá a folyosóra.

Sinclair is kijött hozzá, de ez már jóval később volt.

– Csak jót mondhatok, szépen, simán ment minden!

– Sikerült? Sikerült? – kérdezte, és közel volt ahhoz, hogy térdre boruljon az orvos előtt.

– Reméljük! Jelen pillanatban még csak remélhetünk. Semmi pozitívumot nem tudhatunk… Menjen haza, kedvesem, semmi értelme, hogy itt tartózkodik. Legalább negyvennyolc órát kell várnunk, amíg bemehet hozzá!

Hanna hazament.

A hivatalból elkérte magát, képtelen lett volna bármire koncentrálni.

Otthon kinyitotta a rádiót, megpróbálta elfoglalni magát, elővett egy könyvet, belelapozott, de összefolytak a betűk a szemei előtt.

Most vette csak észre, hogy sír.

Lefeküdt a díványra, és a kimerültségtől és a sok nyugtató hatása alatt mély álomba zuhant.

Nagyon ritkán álmodott, akkor is mire felébredt, elfelejtette.

De most valahogy oly furcsa és intenzív volt ez az álom, mintha valóság volna…

Egy hajó fedélzetén volt, feküdt a nyugágyon, közvetlenül mellette Ottó…

Nem beszéltek egy szót sem, csak lehunyt szemekkel napoztak. Jó érzés volt, hogy Ottó itt van, hogy áthajol hozzá, és apró csókokkal becézi a karját, a vállát.

– Nincs napolajíze? – akarta kérdezni, de mégis néma maradt. De mikor Ottó a mellét kezdte csókolni, akkor elhúzódott és rászólt:

– Megbolondultál! Akárki jöhet erre és mit gondolnának!

– Nincs itt senki, a fedélzet üres, csak mi ketten vagyunk! Mi ketten, Hanna, az egész világon… És különben is, nem gondolhatnak semmit, hiszen a feleségem vagy!

– A feleséged?…

– Igen, a feleségem vagy.

Miért mondja angolul, ez olyan szokatlan volt, hiszen Ottóval mindig magyarul beszéltek. Mindig.

– Szeretlek…

A hang is más. Úristen, de hiszen ez nem Ottó itt a mellette lévő nyugágyban, hanem Jack…

Jack csókolja, Jack mondja, hogy szereti, Jacknek a felesége…

– Mióta szeretsz? – kérdezné, de nem tud szóhoz jutni, mert Jack már a szájára borul, a száját csókolja.

Valahonnan halk zene szűrődik, ismeretlen melódia.

Különös, hogy már nincsenek a fedélzeten, hanem a kajütben.

– Vetkőzz le! – súgja Jack vágyakozva, a szemei úgy csillognak, mint eddig soha. És olyan fiatalnak látszik ebben a világossárga strandkabátban.

És Hanna engedelmesen vetkőzik…

Már teljesen meztelen. Zsibbadó izgalmat érez, most, most végre odaadhatja magát Jacknek, milyen régen vágyott erre, de csak tudat alatt… Most már a felesége…

Éles, hangos csengetés vág bele a halkan szűrődő zenébe. Aztán még egy csengetés, berregő, éles hang, a telefon szól.

Hanna felriad.

Még szinte kábult, azt sem tudja, hol van… A hajón?… Nem, itt a lakásban, csak elaludt a díványon. A rádió is szól, nem zárta el.

Felveszi a kagylót.

Jack beszél.

Milyen más a hangja a telefonban, mint az előbb ott a kajütben…

– Hanna, végre, hogy megtalálom! Kerestem a kórházban, azt hittem, még ott van! Beszéltem Sinclairrel, nagyon bizakodóan nyilatkozott! De azt mondta, hogy maga rettenetesen izgatott állapotban van, ezért szeretnék most maga mellett lenni! Már jó ideje csengetek, miért nem vette fel a telefont?

– Aludtam.

– Sajnálom, hogy felébresztettem! Bocsásson meg! De tudja, honnan beszélek?

– Honnan?

– Itt vagyok a szomszédban, a Second Avenue-n egy magyar kávéházban. Már a második konyakot iszom, de ha megengedné, most felmennék magához, feltéve, ha nem zavarom!…

– Jöjjön, Jack!

Néhány perc és már itt is volt. Hannának még annyi ideje sem maradt, hogy felvegyen valami rendes ruhát. A könnyű, kis piros pettyes pongyolája teljesen összegyűrődött, ahogy aludt benne. És nem volt alatta semmi.

Szerencsére félhomály volt a szobában, mert le voltak eresztve a redőnyök. Odakint élesen tűzött a júniusi nap. Az öreg házban ritkán működött a légkondicionáló.

Furcsa volt, hogy Jack ugyanolyan világossárga inget viselt, mint az álomban a strandkabátja volt. És olyan fiatalnak is tűnt.

Hanna most másképpen nézett rá, mint eddig…

Jacknek persze fogalma sem lehetett arról, hogy percekkel előbb ebben a különös, kusza álomban mi történt közöttük…

Leült a díványra Hanna mellé, és amit eddig sohasem tett, megsimogatta a lány arcát.

– Látom, hogy sokat sírt! Kérem, legyen erős! Remélnünk kell a legjobbat, talán elhiszi nekem, hogy soha az életemben még nem akartam ennyire, hogy valami sikerüljön, mint ez a műtét! Hogy az édesapja ismét lásson!

– Miért ilyen jó hozzánk?

– Jó?… Én nem nevezném ezt jóságnak, hanem természetesnek. Egyik ember igyekszik segíteni a másikon. Maga például nekem segített átvészelni azt a krízist, amit Dita okozott bennem…

Dita…

Soha nem ejtette ki a nevét, most történt először.

– Mit tudtam én segíteni magának?… Az, hogy esténként találkoztunk és beszélgettünk, még nem jelenti, hogy elfelejtette őt, csupán kissé elterelte a gondolatait róla…

– Ha már róla van szó, elárulhatok valamit, bár nem tudom, érdekli-e?

– Minden érdekel, Jack, magával kapcsolatban!

A férfi határozottan meglepődött, erre nem számított, hogy ő fontos lehet Hannának… Ő, akit ilyen csúnyán megcsalt és meg is lopott egy asszony, mert azt, hogy meg is lopta, most már biztosan tudta.

Brenda pletykázását nem vette túl komolyan, de azért megkérte az ügyvédjét, hogy nézzen utána, mi igaz abból, amit mondott. Nem telt bele huszonnégy óra sem, az ügyvéd már közölte, hogy Ditának saját nevén sokezres bankbetétje volt, és ezt Mr. Gregory Hill utazási irodájába fektette be.

– Nos, Jack? Elárulja, miről van szó?…

– Tegnap kimondták a válást. Két hét múlva jogerős.

– Gratulálok. Vagy nem szokás ilyenkor gratulálni?…

– Nem tudom… Magam sem tudom, hogy mit érzek most… Valami véget ért, ami húsz évig tartott. Egyedül maradtam… Dita hozzám tartozott, én legalábbis azt hittem. Tévedtem… Illúzió volt minden, most rádöbbentem a sivár valóságra. Lehet, hogy sohasem szeretett, soha nem jelentettem számára semmit. Csak mulatott rajtam a hátam mögött, a szeretőivel…

– Borzasztó ezt még hallani is, Jack! Ígérje meg, hogy nem is hozza szóba többé! Ígéri?

– Eddig sem beszéltem róla és ezután sem fogok, de valahogy most kikívánkozott belőlem… Bocsásson meg, Hanna, elképzelem, milyen unalmas lehet egy fiatal lánynak meghallgatni egy öregedő férfi tragédiáját.

– Ne nevezze magát öregedőnek!…

– Akárminek nevezem magam, ötvenéves vagyok…

Most megszólalt a telefon, Hanna felugrott a díványról és felkapta a kagylót. Ismeretlen női hang volt, angolul beszélt.

– Mr. Jack Gordont keresem – mondta.

Hanna csodálkozott, ki keresheti itt Jacket?… Ki?…

– Magának szól!

– Igen, megadtam a maguk számát, már nagyon vártam ezt a hívást…

Átvette a kagylót és Hanna meglepve és döbbenten hallgatta, ahogy Jack beszélt a nőhöz:

– Maga egy angyal! Köszönöm, köszönöm… Hála Istennek, milyen jó ezt hallani!… Remélem, felhív ma még egyszer, ha késő este lesz, akkor a lakásomon! A számot tudja, ugye?… Angyal, angyal! Ha tudná, mit jelent nekem, amit most mondott…

Hogy a nő miket mondott, azt Hanna nem hallhatta. De Jack arca egészen felderült – íme, az öregedő férfi, aki így tud örülni egy nő telefonjának.

Miért bántotta ez ennyire?…

És ki lehet ez a nő?

Ki?…

Jack rágyújtott egy cigarettára.

– Hanna, nagyon jó hírem van! Az édesapja nyugodt, semmi fájdalma sincs, még a műtétek utáni hányinger sem állt be. A privát ápolónő telefonált. Megkértem, hogy referáljon nekem. Sinclair ajánlotta őt, kitűnő idősebb nő, nagyon megbízható. És fontos, hogy éjjel-nappal legyen mellette egy külön ápolónő…

– Jack! Ezt a külön ápolónőt ugye, maga szerződtette?’ Ne mondja nekem, hogy ez se kerül semmibe!

– Hát nézze, valamivel én is hozzá akarok járulni…

– Jack! Hogy tudom én ezt valaha meghálálni? Hogyan? Mivel?…

– Kérem, ne beszéljen háláról! Arról csakis én beszélhetnék, én lehetek hálás, amiért velem tölti az idejét ahelyett, hogy egy magához illő fiatalemberrel menne szórakozni…

– Hogy ki hozzám illő, azt talán én döntöm el, nem gondolja? És magával nagyon jó együtt lenni… Nem vette még észre, hogy mennyire ragaszkodom magához, Jack?… Hogy még sohasem mondtam le egy találkozást, soha…

– Ez igaz!

– Pedig higgye el, hogy nehéz nekem apámat itthon hagyni egyedül. Tudom, hogy mennyire várja, hogy hazajöjjek, vele legyek, hiszen egész nap egyedül van a sötétségben…

Hanna most megint sírva fakadt.

Jack kivette a zsebkendőjét, és olyan gyöngéden, mint egy kisgyereknek, letörülte a könnyeit.

Közben, ahogy a lány arcához ért, valami különös érzés fogta el. Mintha villamos áram futna át rajta, vagy egy furcsa varázslat hatása alá került volna…

– Hanna, édes Hanna… – mondta halkan és ahogy nézte ezt a könnyes, kék szempárt, amely szinte világított a félhomályban, már tudta, hogy el van veszve.

Már tudta, hogy nem képes ellenállni, meg fogja csókolni ezt a szép, édes, fiatal teremtést, ezt az üde, festetlen szájat, amely már csak milliméternyi távolságban van tőle és akkor…

Akkor a lány el fog húzódni, mert meg lesz döbbenve, mert erre nyilván nem számít…

Vagy ő is ezt akarja, erre vár?…

Mert nem húzódik el, sőt most már hozzásimul és…

– Jack!… – suttogja halkan, alig hallhatóan. –Miért nem mondja azt, hogy szeret?…

– Szeretem! Szeretem! Szeretem!…

– Én is… Nagyon, nagyon… Varázslat volt ez, vagy álom?…

Hanna úgy érezte, hogy az álom folytatódik. De nem a hajón vannak, nem a kajütben, hanem itt a yorkville-i lakásban.

És Jack nem azt mondja neki, hogy a feleségem vagy… Hanem azt, hogy a feleségem leszel…

Igen, az lesz…

Es milyen boldogság lesz vele élni…

Az álomban azt súgta neki: vetkőzz le!…

És meztelen volt, teljesen meztelen a kajütben…

Az álom most már összekeveredik a valósággal. Talán mert túl sok nyugtatót vett be, talán ezért van ez a kábulat.

Olyan csodálatosan jó Jack csókjait érezni, ahogy gyöngéden és szelíden a szájára borul, és egyre szomjasabban csókolja.

Már észrevette, hogy a piros pettyes pongyola alatt meztelen, már a mellét csókolja, már az egész testét felgyújtotta a csókjaival…

Ugyanazt a zsibbadó, türelmetlen, lázas vágyat érzi most, mint az álomban…

Mert álom ez is, persze hogy álmodik…

Jack úgy öleli magához, olyan szorosan, hogy már lélegzeni sem tud. Csak engedelmesen, szinte félájultan odaadja magát…

– Olyan vagy, mintha szűz lennél!… – suttogj Jack, mikor már egybefonódtak, és a gyönyör felé sodorja őket az álom…

XIII

Isten hat nap alatt teremtette a világot…

A pap idéz a Bibliából, pátoszos hangja túl hangos, betölti a kórházi szobát. Kapossy Károly kinyújtja a karját, hogy lehalkítsa a rádiót, hátha zavarja a másik ágyban fekvő beteget.

Kora reggel van, istentiszteletet közvetít a rádió.

„És monda az Úr, legyen világosság és lőn világosság”…

Hétfő van.

A műtét óta hat nap telt el, és ma fog kiderülni, hogy sikerült-e az operáció, lesz-e világosság a számára?…

Isten hat nap alatt teremtette a világot, van-e olyan csoda, hogy őelőtte is megnyílik újra a világ?…

Voltak pillanatok, mikor bízott a csodában, hiszen mást sem hallott állandóan, mint azt, hogy Sinclair professzornak minden műtéte sikerül, különben el sem vállalná. Csakis biztosra megy.

De hátha mégsem. Hátha kizárólag Jack Gordon kedvéért vállalta, mert régi barátja. Ez a Jack pedig, hát igen, ezzel akarja lekötelezni Hannát…

Hannácskát, ezt az áldott, jószívű gyereket, aki bizonyára minden áldozatra képes. Mindenre…

Kapossy Károly az első pillanattól, ahogy megpendítették előtte az újabb műtétnek a lehetőségét, úgy tett, mintha biztos volna az eredményben.

De félt, rettegett attól, amit már egyszer átélt. Most, másodszor nem lesz ereje ehhez. Ha megint sötétségben marad, ha hiába kínozták meg az operációval, akkor nincs más hátra, mint a Válium a vodkával…

A pap még mindig beszélt, elcsavarta a rádiót egy másik állomásra. Itt híreket mondtak be – földrengés Kínában, kéjgyilkosság San Franciscóban, bombázás Kambodzsában, repülőgép-lezuhanás Dél-Amerikában.

Mindenütt csak halál, szerencsétlenség, borzalom.

Visszaállította az istentiszteletre. Az ujjai már úgy kifinomultak, ahogy hozzáért a rádióhoz, egyetlen mozdulattal tudta szabályozni.

A pap most a megbocsátásról beszélt, hogy bocsássunk meg az ellenünk vétkezőknek!…

Soha, soha…

Kapossy Károly soha nem bocsátott volna meg azoknak az elvetemedett gazfickóknak, akik orvul bombákat helyeznek el, és ártatlan járókelőket ölnek, nyomorítanak meg, aztán kaján elégedettséggel olvassák az újságban az áldozataik névsorát.

Lassan telt el a délelőtt.

Ma már nem volt mellette a külön ápolónő, azt szokta kérdezgetni, hogy hány óra van. Végre délfelé bejött hozzá dr. Sinclair.

– Hogy van? Hogy van? – kérdezte.

– Köszönöm, már türelmetlen vagyok!

– Ez természetes, én magam is már alig várom, hogy az eredmény mi lesz! Még fél óra türelem, akkor majd bent a műtőben mindketten megtudjuk!

Mindketten…

Hogy mondhat ilyet?… Neki, az orvosnak, legfeljebb azt jelenti, hogy még egy sikert könyvelhet el, de neki az életét jelenti, a világosságot, a menekvést az örökös sötétségből…

Ez az utolsó fél óra volt a legnehezebb. Keserves volt, milyen kár, hogy Hanna éppen most nincs itt nála. De nem tudhatta, hogy ma lesz a nagy nap, délután szokott csak bejönni.

A félelem már erőt vett rajta.

– Úristen, te Magasságos, ne add, hogy ismét csak feketeség legyen előttem, mint a múltkor, mikor levették a kötést! Isten, irgalmazz! Isten, könyörgöm, add vissza a látásomat!…

Magában imádkozott.

Az Egek Ura odafent, vajon meghallgatja-e?…

Mikor Aranka meghalt, Aranka, akit egy életen át imádott – akkor nem hallgatta meg… Azóta nem ment templomba soha. Úgy érezte, hogy haragban van az Istennel…

A műtőbe egy ápolónő vezette át, karonfogva.

Dr. Sinclair hangja már ismerős volt, kissé déli akcentussal beszélt.

– Nos, Mr. Kapossy, most kérem, nagyon nyugodtan üljön, mert ez kényes procedúra, és majd ha az operált szem elé teszünk egy dioptriás üveget, csak akkor közölje, hogy lát-e.

Valamit most csinált a szemmel, nem fájt, de elég kellemetlen volt.

Mintha apró tűk szurkálnák a pupilláját, ezután következett a döntő pillanat… Már nem volt rajta a kötés, most… Most!

A dioptriás üvegen át néz.

Feketeség… Megint csak a feketeség van előtte.

De nem! A feketeség mintha megmozdulna, egy száj, fehér fogak, fehér bóbita a bongyor fekete hajon.

Arc!

A néger ápolónő arca van előtte.

Lát!…

Egyre élesebben, tisztábban látja a fekete arcot, a fülében csillogó aranyfüggőt is.

Lát!

Ez a fekete arc, a néger nörsz arca, a legszebb látvány neki a világon.

– Látok… – mondja halkan, olyan halkan, mintha ő maga sem hinné el, hogy megtörtént a csoda.

„És lőn világosság…” – mondta a pap. Igen, újra világos lett. Most már az orvos arcát is látja, másik dioptriát próbálnak rá, látja a bajuszos, vöröses hajú embert, aki mosolyog és megveregeti a vállát.

– Oké! Na látja, kár volt izgulni, Mr. Kapossy! A bal szem tökéletes, csak egyelőre kímélni kell! Néhány hétig ne olvasson, ne nézzen televíziót és használja háromszor naponta a szemcseppeket!

– Gratulálok! – mondta a nörsz.

– Köszönöm…

Más szó most nem jutott az eszébe, csak ez az egy: köszönöm, köszönöm…

Sinclairnek, aki csodát művelt, Istennek, aki mégis jó…

* * *

Kora délután volt, mikor Hanna bejött a kórházba. Már tudta a nagy újságot, Sinclair azonnal megtelefonálta Jacknek és ő rohant a jó hírrel.

– Az édesapja lát! A műtét sikerült!

Ahogy Hanna belépett a kórházi szobába és ránézett az apjára, aki ott ült a fotelben, alig tudott uralkodni magán.

– Apukám! Drága, édes jó Apukám!

Apa visszanéz rá, látja őt. Nem a sötétséghez beszél, hanem hozzá:

– Szép piros ruhád van, Hannácska! És szép vagy, ne feledd el, több mint három éve nem láttalak!… A hangja megremeg, akármennyire erőlteti a nyugalmat. Három éve nem láthatta ezt az arcot, ezeket a világítóan kék szemeket, csak hallhatta a hangját, érezhette a jóságát, a gyöngéd, gondoskodó szeretetét.

A háttérben egy férfi áll. Magas, kopaszodó, de nagyon jó kinézésű. Ez nyilván Jack Gordon. Még eddig nem jutott szóhoz, ebben a megható jelenetben, ő csak mellékalak.

– Én is gratulálok! – mondja csendesen. –Most már eldobhatja a fehér botot!…

– És ezt magának köszönhetem, Jack! Ha maga nem hoz össze Sinclairrel, akkor…

A hangja elcsuklott. A világtalan jobb szemén és az újonnan operált bal szemén kibuggyantak a könnyek.

XIV

Az utazási irodának már június végén kellett volna átköltözni az új helyiségbe, de semmi sem készült el időre. A dekoratőr, aki a belső alakításokat végezte, állandóan csak pénzt kért, mert mindig újabb ötletei támadtak, amikről eddig szó sem volt. Ugyanezt csinálta a villanyszerelő vállalat, amelyik a különleges neonvilágítást készítette, még a legrendesebb az üveges volt, ez legalább pontosan szállította le a hatalmas kirakatüveget.

Dita személyesen ellenőrizte a munkálatokat, sürgette a dekoratőrt, aki egy hosszú hajú, álmatag tekintetű fiatalember volt, lerítt róla, hogy homoszexuális.

Dita akármit mondott neki, csak egykedvűen vállat vont, viszont ha Gregoryt meglátta, felcsillant a tekintete, és mindent megtett a kedvéért.

– Ez a hülye buzi még kétezer dollárt akar belőlünk kipréselni! – mondta Gregory.

Furcsa volt, hogy Gregory így mondta: belőlünk…

Egyelőre csakis Dita pénzéből ment minden.

De Dita nem bánta, elvégre úgyis közös lesz a vállalat, a helyiséget máris Mr. és Mrs. Gregory Hill névre kötötték le.

Milyen szerencse volt, hogy ilyen remek helyen van, a Broadway legforgalmasabb pontján, közel a színházakhoz és népszerű vendéglőkhöz. Tódulni fognak ide, az biztos!

Egy férfidivatüzlet volt itt eddig, a nyakkendők és divatos ingek helyén most majd színes és hívogató plakátok lesznek. Bent az irodában modern dán bútorok és faltól falig vörös, süppedő szőnyeg. Aki belép, máris megérzi az elegáns atmoszférából, hogy ha itt köti le utazását, csakis a legjobbat fogja kapni a pénzéért. Luxushotelt, elsőrendű repülőjáratokat, pontosan kidolgozott útiterveket.

A New York Timesban és a Daily Newsban máris leadták a féloldalas nagy hirdetést, hogy mire a nyári utazási szezon beindul, ne maradjanak le vele.

– Rövidesen gazdagok leszünk!…

Gregory nagyon bízott benne, hogy az új helyiségben azonnal megindul a business. Azonnal!…

– Rengeteg ember fog bejönni, de persze a legtöbbje csak érdeklődik! Mindent szeretnének tudni, kérdezősködnek, elviszik a sok drága prospektust, aztán máshol veszik meg a repülőjegyeiket. Ez nem olyan, mint a divatáruüzlet, valakinek kell ing, pulóver, vagy nyakkendő, kiválasztja és megveszi. De az utazással az más, a vakációkra még senki sincs elhatározva, változik a tervük a hangulatuk szerint. De ha csak minden tízedik érdeklődő komoly szándékú, akkor máris egyenesben leszünk!

– Csak már ott tartanánk! – jegyezte meg Dita.

Az utolsó ezrest ma vette ki a bankjából. Bámulatos, hogy a húsz éven át összegyűjtött pénz milyen expressz gyorsasággal ment el. De Ditának jó ízlése volt, mindenből a legszebbet és legmutatósabbat akarta, elvégre ez a közös jövőjüknek az alapja lesz.

Az ügyvéd már telefonált, hogy a válás ki van mondva. Két, három hét és jogerős. Akkor azonnal megesküdhetnek. Semmi vendégség, ceremónia, egyszerűen majd elmennek a városházára két tanúval.

A szüleinek is csak utólag fogja megírni.

„Férjhez mentem Gregory Hillhez.”

Pont. Csak ennyi…

Egyelőre majd átköltözik Gregory kis lakásába, már legfőbb ideje, hogy otthagyja Brendát, újabban sok epés megjegyzést tesz az öreg nő, kezd kibírhatatlan lenni.

Ahogy kivesznek egy szép lakást – Gregory szerint ez nem túl sürgős –, elhozatja Jacktől a finom bútorait.

Jacknek majd csak telefonál, egész könnyedén, mint egy régi barátnak, és közli, hogy megtörtént az esküvő. Nem fog csodálkozni, hiszen tudta, hogy azért vált el tőle…

Jack nagyon rendesen viselkedett, ezt meg kell hagyni. Úriember… És jólelkű volt mindig, ez nem vitás. Még az is lehet, hogy örülni fog az ő boldogságának…

Ezt talán mégsem… Az önzetlenségnek is vannak határai.

Gregory egészen más, a két férfit egyáltalán nem lehet összehasonlítani. Nem is akarja. Minek?…

Jack a múlt. Az unalmas húszévi házasság, és Gregory a jövő… A szenvedélyes, vad, lázas szerelem, az ifjú görög isten, akinek a karjaiban megőrül a kéjtől, és akit soha, soha nem fog megcsalni.

Mikor felment egyik délután az ügyvédhez, már vége volt a hivatalos óráknak, kettesben voltak.

Az ügyvéd, Péter, azt képzelte, hogy felújíthatja vele azt a régi dolgot.

– Mit érdemlek, Dita, hogy ilyen tempóban elintéztem a válásodat?

– Nagyon köszönöm! Remek ügyvéd vagy, Péter!

– Ez minden?… Valamikor azt mondogattad, hogy remek szerelmi partner vagyok…

– Az voltál, nem felejtettem el. De most vőlegényem van, akit imádok és…

– És egyelőre még nem csalod meg? Oké, Dita, majd ha megint körülnézel egy új flört után, légy szíves engem előjegyezni!

– Nincs több flörtölés! Komoly, becsületes feleség akarok lenni!…

Az ügyvéd gúnyosan elmosolyodott. Máris megbánta, hogy ingyen csinálta meg a válást.

Dita az ügyvédtől egyenesen az utazási irodába sietett, hogy közölje Gregoryval, a válás ki van mondva.

Milyen boldog lesz ő is…

Hiszen már annyira várja, hogy végre megesküdhessenek. Mindig kérdezgette, hogy mit intéz az ügyvéd?… Miféle alak ez? Megbízható? És hogyan lehet az, hogy semmi honoráriumot sem kér Ditától?…

Lehet, hogy Gregory féltékeny?…

Ez jó jel, ebből is látszik, hogy imádja őt, félti más férfiaktól.

Nincs oka rá és nem is lesz soha…

Ahogy ment a Madison Avenue-n, egy kirakatban meglátott egy pezsgőszínű, nagyon sikkes ruhát, kis kabátkával. Milyen elegánsan nézne ki ebben az esküvőn, meg kellene venni…

Bement, méregdrága butik volt, döbbenetes árakkal. De képtelen volt ellenállni, felpróbálta a ruhát, pontosan az ő mérete volt. Bevették a kirakatból, és így kellemetlen lett volna, ha nem veszi meg.

– Istenien áll! – áradozott az eladónő. –Mellben kicsit feszül, de annál szexibb – tette hozzá.

– Esküvőre kellene…

– Óh! Ön a menyasszony anyja? – kíváncsiskodott az eladónő.

Ez szíven ütötte Ditát.

Hogy ő a menyasszony anyja?… Ilyet kérdezni.

Belenézett a próbafülke földig érő, nagy tükrébe és rádöbbent, hogy miért is ne hihetné?…

Negyvenéves, nyugodtan lehetne egy húszéves lánya.

Ha nem ment volna el abba a West Side-i hotelbe huszonegy évvel ezelőtt, most lenne egy húszéves gyereke, és mint mama venne részt egy esküvőn, nem mint menyasszony…

Már el is ment a kedve a ruhától. Különben sem volt már semmi pénze, és ezért képesek voltak háromszázötven dollárt kérni.

– Vacak az anyag, félek, hogy gyűrődik! – mondta és faképnél hagyta a csodálkozó eladónőt.

Az utazási irodában is bosszúság érte. Gregory éppen telefonált, és dühösen veszekedett valakivel, méghozzá görögül.

Ez semmiképpen sem volt az alkalmas pillanat, hogy megmondja neki a nagy örömhírt.

Majd este…

Megfelelő hangulat kell, gyertyafény, romantikus, halk zene.

Gregory lakásán mindez megvan, este majd átmegy hozzá és ott is alszik nála, ma aztán minden okuk meglesz az ünneplésre…

Kisietett az utazási irodából, csak intett Gregorynak, aki egyre dühösebben ordítozott a telefonba.

Az este nem úgy sikerült, ahogy elképzelte…

Hat óra után ment fel Gregoryhoz, általában minden előzetes megbeszélés nélkül, ilyenkor szokott átmenni hozzá. Hogy mi lesz az esti program, azt ritkán határozták el, a hangulatuktól függött. Ha kedvük támadt valamelyik vendéglőbe lemenni, esetleg night-clubba, akkor lementek.

Gregoryt mindenütt ismerték a főpincérek, és rezerválás nélkül is kapott asztalt.

De legtöbbször otthon maradtak, Gregory különböző ínyenc falatokat vett a delicatessben, rákot, lazacot, hideg marhasültet, Dita kirakta egy tálra. Italok voltak bőven, peloponnészoszi görög borok, Metaxa, a görög konyak.

Az asztalon imbolygott a gyertyák fénye.

Dita első dolga volt, hogy levetette az utcai ruháját és belebújt valamelyik pongyolájába. Itt lógtak a szekrényben a különböző csábos, főleg átlátszó pizsamái, fogadóköntösei.

Ma egy halványzöldet vett fel, amely gazdagon volt gyöngyözve arannyal. Szerette a zöld színt, az még jobban kihangsúlyozta a zöld szemeit. A haját mostanában tiziánvörösre festette.

– Nos, Gregory, mit gondolsz, mit ünneplünk ma meg?…

– Fogalmam sincs…

– Szabad vagyok! A válás megvan. Július végén már esküdhetünk!

– Nagyszerű – mondta Gregory. – Nem is reméltem, hogy ilyen gyorsan nyélbe üti az ügyvéded!

– Hát igen…

– Erre iszunk – mondta Gregory. – Kibontjuk ezt az üveg Mavrodaphnét, remek vörös bor!

– A boldogságunkra! És az üzletünk sikerére! – mondta koccintás közben Dita, de valahogy az volt az érzése, hogy Gregory nem olyan lelkesen örül a hírnek, mint ahogy elképzelte.

Lehet, hogy fáradt, de az is lehet, hogy sok bosszúság érte. Idegesnek tűnt, később az ágyban is.

Dita az átlátszó, zöld muszlinpongyolában olyan igézőnek érezte magát, hogy sehogy sem értette, hogy az igézés ma nem hatott… Gregory nem volt a szilaj, vad szerető, a kőkemény izmú, ifjú görög isten. Lagymatag volt az ölelése és a rajongó szavai sem voltak ugyanazok, mint máskor.

– Mi van veled?…

– Problémáim vannak, drágám! Holnap reggel például Athénba kell repülnöm!

– Holnap? Erről eddig nem is szóltál!

– Magam sem tudtam, hogy mennem kell! De fontos nagyon!

– Szívesen mennék veled!… Ideje, hogy megismerjem a szüléidet! Hadd lássák, hogy milyen szép amerikai nőt fogtál ki magadnak!…

Dita ezt viccesen mondta, de nagyon komolyan gondolta. És amit még gondolt, azt nem mondta ki… Hogy egy pénzes nőt, akinek köszönheti, hogy nagyobb üzletbe mehet, és megalapíthatja a fényes, elegáns utazási irodát…

– Drága Ditám, semmi esetre nem jöhetsz! Minden percem le lesz kötve, nem lenne időm veled foglalkozni, megmutatni neked Athén és környékének szépségeit. És csak három napról van szó! Ernie-t nem is merném hosszabb időre egyedül hagyni az üzletben!

– Azt mondtad, hogy kitűnő szakember! Azért alkalmaztuk, nem?

– Rendes fickó, de azért nem árt, ha benézel, amíg én Athénban leszek…

– Benézhetek, ha gondolod.

– Most pedig aludjunk, nagyon korán kell kint lennem a repülőtéren és még be sem csomagoltam a bőröndömet!

XV

Dita egész nap csak lézengett, nem tudott mit kezdeni az idejével.

Gregory nélkül olyan üresnek és céltalannak tűnt minden, főleg az estétől félt, úgy megszokta már, hogy folyton együtt vannak.

Időnként az órájára nézett és próbálta megállapítani, hogy Gregory most merre lehet?…

Valahol az óceán felett repül, vagy talán már az európai partok közelében van?…

Dita többször volt Európában, Jackkel vakációztak, de Görögországba sohasem mentek. Párizsban voltak, ott Jack minden idejét a Louvre-ban töltötte, Rómában is csak a múzeumok meg a műemlékek érdekelték.

Dita már úgy unta a Vatikánt, a sok szobrot, festményt, Michelangelót, mindent, hogy legszívesebben otthagyta volna Jacket a katalógusaival együtt, és kiment volna egy strandra, hogy megmutassa magát bikiniben az olasz férfiaknak.

Milyen más lenne Gregoryval utazgatni, és milyen csodás volna vele Athénban az a három nap…

Hirtelen nagyszerű ötlete támadt.

Meglepi Gregoryt…

Ma este odarepül és reggelre már ott van Athénban…

Micsoda meglepetés lesz…

Azonnal bement az utazási irodába és megkérte Ernie-t, hogy azonnal intézkedjen, foglaljon neki egy jegyet a ma esti gépre. Azt, hogy nyolcszáz dollárba fog kerülni, nem bánta. Ha nyolcvanötezer dollárt befektetett az üzletbe, akkor igazán megengedheti, hogy egy ilyen utazásra költsön. Majd Gregory elszámolja a repülőtársasággal.

Érnie mintha csodálkozott volna.

– Mr. Hill nem említette nekem, hogy őnagysága is készül Athénba!

– Meglepetésnek szántam!

– És foglaltassak szobát is?

Dita tétovázott. Az biztos, hogy a család majd ragaszkodni fog, hogy náluk szálljon meg, nyilván van vendégszobájuk. De mégis elegánsabb benyomást fog kelteni, ha mondjuk a Hiltonban száll meg. És még valami… Az ilyen családi körben sosem lehetnének zavartalanul együtt. De a hotelben, ott aztán igen…

Ditának már semmi pénze sem volt, így legegyszerűbb, ha ezt is a cég számlájára íratja.

– Igen! Foglaltasson szobát, lehetőleg a Hiltonban!

Érnie meglepően ügyesnek és gyorsnak bizonyult. Telefonon mindent azonnal elintézett, és Ditának az este hétkor induló Olympic repülőre már megvolt a helye, a jegy várta a Kennedy repülőtéren.

Dita azonnal hazasietett csomagolni. Dacára, hogy csak három napig lesznek Athénban, egy elég nagy bőröndöt töltött meg a sok holmi.

Nagyon elegáns akart lenni, hogy elkápráztassa a rokonságot. Két sikkes kis nyári ruhát vitt, egy hosszú estélyit is, ha esetleg egy nagystílű kerti partit rendeznek a tiszteletükre – elvégre ez eljegyzés…

Fürdőköpenyt, bikinit, mert a Hiltonban van úszómedence, és az is valószínű, hogy kimennek a tengerparti strandra, Glyfadaba vagy Vouliagmenibe.

Elméletileg már mindent tudott Athénről, az iroda tele volt a görögországi társasutazások kecsegtető brosúráival.

Néhány gyönyörű hálóinget, mert mindennap mást akart felvenni. Gregory szerette ezeket a szexi, fekete csipkéből készült holmikat, de vitt egy hófehéret is, az jól fog kinézni, ha lesült a tengerparton.

Brenda bejött a szobába. Csak csóválta a fejét, nem helyeselte ezt az utazást.

– Bolondságot csinálsz! Ha akarta volna a kedves vőlegényed, hogy vele menj, akkor hívott volna!

– Éppen ezért, mert nem hívott, meglepem!

– Nyilván megvan az oka, hogy miért nem hív! Biztosan szégyelli a szüleit. Az apja valami iszákos, vén kocsmáros lehet, az anyja meg egy szakácsnőszerű néni. Gregory itt felvág, megjátssza magát. Athénban meg kiderülne, hogy micsoda proli származás!

– Hogy beszélhetsz így, Brenda! Ezt kikérem magamnak, a leendő férjemről van szó!

– Én bolondnak tartalak, hogy hozzámész! Mibe került neked eddig ez a szépfiú?

– Rosszindulatú vagy, Brenda, és főleg irigy! Megöregedtél, és már nem kellesz senkinek, hiába varrattad fel a ráncaidat! Vén vagy, drágám, vén! És már alig várom, hogy elköltözzek tőled!…

– Én is alig várom, hidd el! Már legfőbb ideje! Nemcsak én unom, hogy itt vagy, de a barátaim is, az egész társaság!

– Szép kis társaság, akik téged körülvesznek! Mélypont férfiak és olyan ócska nők, akik bárkivel lefekszenek!

– Te beszélsz, Dita? Te? Hány szeretőd volt Jack Gordon mellett? Fel tudnád sorolni őket? Emlékszel a nevükre? Vagy némelyik el is felejtett bemutatkozni?…

Mielőtt Dita válaszolhatott volna, Brenda kiment, és alaposan bevágta maga mögött az ajtót.

Így végződött egy barátság…

Na, de nem is fontos, Dita nem akarta felizgatni magát, szép akart lenni és nem feldúlt, ha megérkezik Athénba.

Aranygombos, piros kabátkát vett fel az útra, fehér, remek szabású nadrággal és egy piros csíkos, feszes pulóvert, amely jól kirajzolta a mellét.

Telefonált taxiért és máris útban volt a Kennedy repülőtérre.

* * *

Dita mindig félt a repüléstől. Igyekezett titkolni, szégyellte is mások előtt, de félt. Ahányszor belépett a repülőgépbe, ahogy körülnézett és szemügyre vette az utasokat, mindig ugyanaz a bizarr gondolata támadt, hogy ezekkel van egy közös koporsóba zárva…

Ezen az úton még jobban félt, mint máskor. Hogy mondta Brenda a múltkor?…

– Mindenki rosszkor hal meg…

A húga, ez a szerencsétlen Beverly, végre kifogta a neki való férfit, azt az angol lordot, és boldogan repült a Kanári-szigetekre. De sohasem érhetett oda…

Lezuhant a repülő.

Dita is most végre megtalálta a neki való férfit, Gregoryt…

Végre boldog akar lenni, új élet áll előttük.

Ez a repülő nem zuhanhat le!

Minden baj nélkül fog odaérni Athénba, elképzelte az örömöt, a nagy meglepetést Gregory arcán, mikor megpillantja őt.

És akármilyen egyszerű emberek a szülei, az mellékes. El fogja őket bájolni a kedvességével, a közvetlenségével.

Milyen hűvös, kimért fogadtatásban volt része Jack szüleinél, Charlotte-ban. Érezte, hogy lenézik. Kritikus tekintettel bírálgatják minden mozdulatát.

A szépsége, a fiatalsága sem hatott rájuk, pedig akkor húszéves volt…

Még a néger inasuk is merev arccal bámulta, barátságtalanul.

Jack anyja, az előkelő hölgy, úgy viselkedett, mint valami királynő, akinek a fia odahozta a libapásztor lánykát.

Itt most éppen fordítva lesz.

Most ő a nagyvilági amerikai asszony, és ezek itt Athénban a szerény vendéglős család.

– Prolik… – mondta rosszindulatúan Brenda. – Iszákos kocsmáros és szakácsné…

És ha így volna, az se baj. Nem fontos.

Egy fontos csak, Gregory…

Brenda gonosz megjegyzései azért mégis bántották. Soha nem hitte volna, hogy Brenda képes ilyen pimaszul viselkedni vele. Na, de legalább jól odamondott neki, azt, ami legjobban fáj, hogy vén, és nem kell már senkinek!

Ahogy visszaérkeznek Athénból, azonnal elviszi a bőröndjeit, mindent, és beköltözik Gregoryhoz. Azonnal.

Ezek után egyetlen percet sem akar Brenda házában tölteni, Isten őrizz!

Ha még várni kell néhány napig vagy esetleg hétig is, amíg megesküdhetnek, miért ne lakhatna Gregorynál?…

A válóper be van fejezve, a házasságtörést már nem hozhatják fel oknak, különben is, úgysem követel sem tartásdíjat, sem végkielégítést Jacktől. Nincs szüksége semmire.

Csak Gregoryra…

XVI

Az Olympic Airways gépe szinte percnyi pontossággal szállt le az athéni repülőtéren.

Európai időszámítás szerint reggel kilenc óra volt. Dita taxiba ült, a Hiltonban várta a foglalt szoba. Nem akart időt vesztegetni semmire, ki sem csomagolt, csak a hosszú ruháját akasztotta be gondosan a szekrénybe, ebben lesz majd az eljegyzési ünnepségen. A többit ráér kirakni később.

Sietve lezuhanyozott, kifestette az arcát, belebújt az ujjatlan kis halványsárga ruhájába és máris indult, hogy találkozzon Gregoryval.

Nem tudta a címét, csak azt, hogy a szülők vendéglőjét a Három Euzonnak nevezik. Majd megkérdezi a portástól, szerencsére a Hiltonban mindenki beszélt angolul.

Dita görög nyelvtudománya egyetlen szóból állt: Kalimera!

Ez jó reggelt vagy jó napot jelentett.

Ha meglátja Gregoryt, majd csak könnyedén odaszól neki: Kalimera!…

Mintha mi sem lenne természetesebb, mint hogy ideérkezett utána. Ezt a meglepetést, ezt az örömöt, ahogy majd megpillantja őt, érdemes lenne lefényképezni.

Kár, hogy New Yorkban felejtette a fényképezőgépét, itt tényleg sok a csodálatos látnivaló. És isteni idő van, hogy tűz a nap, milyen azúrkék az ég és a házak, minden olyan hófehér, állítólag mindent márványból építenek.

A portán egy rendkívül udvarias fiatalember, azonnal rendelkezésére állt.

– Három Euzon vendéglő?…

– Igen, oda akarok menni!

A fiatalember mintha csodálkozott volna.

– Hát kérem, ennél sokkal finomabb helyet ajánlhatnék, a Három Euzonba nem jár a jobb közönség. Mondhatnám, hogy ötödrangú hely.

– Ez nem érdekel! – vágott közbe türelmetlenül. – Hívjon egy taxit, és mondja be a sofőrnek, hogy vigyen oda!

Az utcákon olyan tömeg hullámzott, mintha senkinek semmi más dolga sem lenne, mint sétálni. A kávéházak teraszain is zsúfoltság volt, lehet, hogy ezek mind turisták, lehet, hogy az egész világ itt vakációzik.

Zaj volt és nyüzsgés a mellékutcákban is és rengeteg autó, hatalmas autóbuszok, egy örökkévalóságnak tűnt, amíg végre megálltak a Három Euzon előtt.

A vendéglő kívülről sem tűnt elegánsnak, belülről még kevésbé. Az ajtón görög betűs kis tábla kiakasztva, mely nyilván azt jelezte, hogy zárva van.

Dita egy oldalajtón bement, itt a söntésbe jutott be. A székek egymásra rakva, egy öregasszony sepergetett. A bádogpulthoz támaszkodva egy marcona fickó állt, nagy fekete bajusza volt, meztelen hatalmas karjain tetoválás, mely egy vitorlást ábrázolt. Koszos trikóinget viselt, lehet, hogy ez a csapos.

– Gregory Hillglykost keresern!

Még szerencse, hogy eszébe jutott, hogy Gregory csak Amerikában rövidítette le a nevét Hill-re, itt még mindig mint Hillglykost ismerik.

A csapos vállat vont.

– Nincs itt! Mi csak délben nyitunk. Gregory akkor jön be!

Meglepő volt, hogy ez is tudott angolul. Az idegenforgalom, a dollárimádat még az ilyen fickót is megtanítja, ha jó borravalókat akar kapni.

– Hol találnám most meg?

– A lakásán, a családjánál van.

– Kérem, írja fel a címét!

Míg a csapos a címet írta, az öregasszony letette a seprűt és úgy bámulta Ditát. Fogatlan szájával valamit mormolt is, de görögül.

Ditán egy pillanatra átvillant, hogy talán ez lenne Gregory anyja?…

De aztán elhessegette magától a gondolatot, nem, az mégsem lehet.

Ahogy kiment, látta, hogy van egy hátsó kerthelyiség is, kis lugasokkal és emelvénnyel, ahol nyilván zenekar játszik, hát mégsem annyira utolsó hely.

A sofőr már türelmetlenkedett. Kezébe nyomta a cédulát.

– Most ide megyünk!…

Az út hosszabb volt, mint gondolta. Meglepő, hogy a család ilyen messzire lakik a vendéglőtől. Kanyargós mellékutcákon haladtak, itt is rengeteg ember lézengett, az üzletek és keleties bazárok előtt tolongás, lárma.

Dita meglátott egy Foto-Service kiírást angol nyelven. Ide bemegy, és vesz egy kis Kodakot, mert az ötletnek, hogy Gregory meglepett arcát lefényképezze, egyszerűen nem tudott ellenállni.

Kikopogott a sofőrnek, aki sehogy sem értette, hogy miért kell itt megállni.

Dita beszaladt az üzletbe, megvette a kis Instamatic kamerát, mikor fizetésre került a sor, akkor jött rá, hogy egyetlen drachmája sincs. Át kellett volna váltani néhány dollárt drachmára a Hiltonban, de a sietségben erre tényleg nem gondolt.

A fotós persze elfogadta a dollárt, de így pont duplájába került a kis vacak gép, mint New Yorkban.

Ez most persze mindegy volt. A sofőrt majd Gregory intézze el, Ditának fogalma sem volt, mit fog számítani ezért a nagy útért. Már kiértek a külvárosba, villanegyed volt errefelé, kertes házakkal. Hirtelen nagyon meleg lett.

Ditára szinte rátapadt a ruha, az arca kifényesedett. Elővette a kis kézitükrét, átpúderozta az arcát, most igazán szép akart lenni, nem izzadt és csapzott.

Á retiküljében volt miniatűr parfümszóró, bepermetezte magát Chanel 19-cel, Gregory ezt az illatot szerette rajta legjobban.

Végre megálltak egy ház előtt. Szép, modern kis épület volt, vadonatújnak látszott. Kár, hogy Brenda ezt nem látja, ilyenben igazán nem laknak prolik.

A ház előtt nagyon jól ápolt kertes rész. Két gyerek labdázott itt, ahogy meglátták a taxit megállni, abbahagyták a labdázást. A nagyobbik, egy tizenkét éves forma fiú, kijött a kertajtóba, és valamit kérdezett. Nyilván, hogy kit keres?

– Mr. Gregory Hillglykost!

Közben a sofőr odaszólt a gyereknek, hogy: Angol! Angol! A fiúcska szemei büszkén felvillantak.

– Beszélek angolul! – mondta önérzetesen, majd elég jó angolsággal folytatta:

– Apám itthon van, de még alszik! Tegnap érkezett meg Amerikából, és nem szabad felébreszteni! Anyukám nem szereti, ha zavarjuk őket, be is zárták a hálószobaajtót…

Dita úgy érezte, mintha megmerevedett volna, mint aki kővé vált. Csak bámult a fiúra, csak bámult a házra, ahol bent a hálószobában alszik Gregory a feleségével…

A feleségével…

A fiú barátságosan folytatta:

– Én Berlitznél tanulok angolul, jövőre már New Yorkban fogok iskolába járni, és apukám szerint így könnyebb lesz nekem! Az öcsém, Nickó is tud már! Nickó, köszönj a hölgynek!

– Jó reggelt!

Szép kisfiú volt ez is, nagy fekete szemekkel, fürtös fekete hajjal.

Gregory lehetett ilyen, mikor még az Akropoliszon kísérgette a turistákat néhány drachma reményében. Ezek már nincsenek rászorulva, úgy látszik, megvan mindenük…

Nagy jövő vár rájuk New Yorkban…

A megnagyobbított utazási irodbán a Broadwayn…

– Kishúgom még nem tud angolul, de ő csak ötéves! Nafsika, gyere ide!…

A kislány meg se moccant, csak bámult Ditára, az óriásra nyitott csillogó, fekete szemeivel.

– Milyen ügyben keresi apukát? Mit mondjak neki?

– Semmit… Illetve, igen… Üzleti ügyben…

Támolyogva ment vissza a taxihoz, mint aki sokat ivott, és a lábai alig engedelmeskednek. Leroskadt az átmelegedett bőrülésre, most már minden ereje elhagyta.

– Vigyen vissza a Hiltonba!…

Az igazgató csak csóválta a fejét és többször is elismételte a titkárnak, hogy ő ilyesmit még nem tapasztalt, pedig tizenöt éve van a hotelszakmában.

– Erre még nem volt példa! Ez a nő megérkezett egyenesen New Yorkból, összesen másfél órát töltött itt Athénban, és máris követelte, hogy szerezzünk neki helyet a New Yorkba induló gépre. Mégpedig azonnal!

– Próbálta rábeszélni, hogy maradjon?

– De még mennyire! Minden ékesszólásomat bevetettem, ecseteltem neki Athén szépségeit, egy idegenvezetős túrát ajánlottam az Akropoliszra, láthatná a Panthenont, Erechteiont. Vagy hajókirándulást Hydra és Aegina szigetére.

– Erre sem reagált?

– Nem! Csak nézett rám üveges szemekkel, és konokul ragaszkodott, hogy azonnal visszarepül New Yorkba.

– Lehet, hogy őrült!

– Nem hinném! Mikor megérkezett, nagyon vidámnak tűnt és feltűnően csinos nő.

– Csinos nőkön is kitörhet az elmebaj!

– Ez igaz! Tudja, mit jelentett most be a szobalány? Hogy a szekrényben hagyott egy drága estélyi ruhát… Mást ki sem csomagolt, pár percet töltött csak a szobában.

– Kifizette a szobát?

– Igen, utazási csekkel. Dollárban.

– Ez a lényeg! Jobb is, hogy nem maradt itt. Nagyon kínos, ha valaki itt a hotelben öngyilkos lesz, leugrik az emeletről, vagy hasonló ízléstelenséget követ el. Ez a Mrs. Gordon pedig pontosan úgy hatott rám, mint aki ilyesmire van elszánva…

XVII

Brenda házában semmi sem maradhatott titok. Brenda mindent azon melegében elmondott a vendégeinek, akik délutánonként felugrottak. Akik éppen nem jöttek fel aznap vagy másnap, telefonon hallhatták a legújabb fejleményeket.

Most Dita volt a fő téma…

Hogy milyen hálátlanul viselkedett, nem érdemelte meg azt a szeretetet, amit Brenda rápazarolt.

– Egy utolsó teremtés, önző dög, aki mindenkit csak kihasznál! Például a férjét, ezt a Gordont, akiből húsz éven át szedte ki a pénzt. És most, íme, itt lakott hónapokig potyán a pazar második emeleti vendégszobában, és köszönet helyett még szemtelen! Ahogy visszajön Athénból, fel is út, le is út, mehet a fenébe…

Mindenki helyeselt, egyetértettek Brendával.

Nem szerették Ditát, a férfiak azért, mert ügyet sem vetett rájuk, a nők pedig irigyelték. Eddig egy jómódú férje volt, kényelmes élete, jó társasági pozíciója. Most egy gyönyörű, fiatal férje lesz és remek utazási vállalata.

– Milyen szerencsés némely nő! Nem is kell okosnak lenni, csak mindig a megfelelő ágyba befeküdni!…

Brenda már azt is elhatározta, hogy kit fog meghívni Dita helyére, a második emeleti vendégszobába.

Harriettet, aki jelezte Nizzából, hogy készül New Yorkba. Harriett régi, jó barátnő volt, aki viharos szerelmi kalandjaiból kiöregedve végül férjhez ment egy idősebb úrhoz, aki már tolószékben tengette életét. Harriettnek csupán az volt a feladata, hogy az öreget tologassa a napsütésben a Promenade des Anglaisen, és türelmesen kivárja, amíg a tolószékből végre áthelyezik a koporsóba. A házasság alapja csupán az volt, hogy egy feleség olcsóbb, mint egy állandó ápolónő.

Harriett most négy hetet készült New Yorkban tölteni, és ezért cserébe meghívta a Riviérára Brendát.

Ez igen!

Nizzába menni, a főszezonban!

Ez a terv egészen felélénkítette. Majd átjár Monte Carlóba, a kaszinóba, ruletten mindig szerencséje volt. És milyen más, mint Las Vegas, vagy most újabban Atlantic City, ahol a leggyanúsabb söpredék tölti meg a termeket.

Monte Carlo, az még a régi! Előkelő és úri közönség, mennyi régi ismerőst fog felfedezni. Sokan a New York-i társaságból a francia Riviérán élnek, mióta nyugdíjba vonultak.

Máris elhatározta, hogy kiüríti Dita szobáját. Minden holmiját kirakja a szekrényekből és, beteszi a nagy bőröndökbe. Hadd lássa őnagysága már a visszaérkezése első pillanatában, hogy innen mennie kell.

Kora délután volt. Brenda most jött meg a fodrásztól, ahol hosszú órákat töltött, estére potyajegye volt egy Broadway-premierre. Fontos volt a szép frizura.

A szokásos kis délutáni alvásról ilyenkor le kellett mondania, mert a drágán megcsinált haját a fekvés összenyomta volna.

Van egy jó óra ideje, amivel nem tudta, mit kezdjen. Felmegy a második emeletre, és megkezdi ott a kirámolást.

Kulcsa van a szobához, ha Isten ments tűz ütne ki, ez ne legyen probléma. Na meg különben is szeretett néha körülnézni a vendégek szobáiban, ha nem tartózkodtak otthon…

Ahogy felért a második emeletre, különös zaj ütötte meg a fülét. Mintha egy kutya vonyítana, vagy inkább mint egy beteg macska nyöszörögne.

Mi ez?

Semmiféle állatot nem tűrt meg a házában. Csak bebüdösítik a szőnyegeket, és főleg pénzbe kerülnek.

A furcsa hang Dita szobájából jött. Kutyanyüszítés volt, mintha egy nagyon beteg kutya az utolsókat nyögné.

Brenda benyitott.

Erre nem volt elkészülve, erre igazán nem…

Dita feküdt az ágyon, artikulátlanul zokogva. Teljesen fel volt öltözve, piros kabátkában, hosszú, fehér nadrágban, ugyanabban, amiben elutazott.

Lehet, hogy nem is ment Athénba?… Vagy odament, de azonnal vissza is jött?… Érthetetlen!

Brenda alapjában véve nem volt rossz lélek. A sírás mindig megríkatta, és megsajnálta Ditát.

Mi történhetett ezzel a szerencsétlen teremtéssel?…

Közelebb ment az ágyhoz, megsimogatta a zokogástól rázkódó vállát, és maga felé fordította a párnába befúrt fejet.

A szép arc teljesen el volt torzulva a sírástól, a vörösre duzzadt szemhéjakról sötétkék csíkokban folyt le a festék.

– Dita, mi történt?

– Gregory!… Úristen, hogy szerettem Gregoryt! Milyen nagyon szerettem őt! – sikoltozta, szinte eszelősen. – Gregory! Vége, vége!

Brenda megdöbbent. A sikoltás egyenesen a szívébe vágott.

– Gregory meghalt? Úrjézus! Látod, mondtam neked, hogy mindenki rosszkor hal meg! Ő is… Pont most, mikor nagy, új üzlethelyiséget nyitott, mikor a tervei valóra váltak, mikor itt áll egy új házasság előtt, pont most! És mi baja volt? Autóbaleset?

Dita felült az ágyon. Olyan halkan, hogy alig lehetett érteni, mondta:

– Nem halt meg! Él! De én fogok belehalni ebbe, én… Gregory nős, felesége van és három gyereke!… Készülnek ide New Yorkba! Boldog családapa az én Gregorym!…

– Nem igaz! Nem igaz! – hitetlenkedett Brenda.

– De… Ott álltam a házuk előtt, ő bent aludt a feleségével, a gyerekek nagyon szépek, hasonlítanak rá…

– Látod, Dita, óvtalak! Figyelmeztettelek, hogy ez egy strici, csak a pénzedet akarja!…

– Igazad van, Brenda, bár hallgattam volna rád! De kikértem magamnak és sértegettelek…

– Hát csúnyán megbántottál, az igaz! De máris megbocsátok neked, szeretnék valahogy segíteni, de mit tehetnék? Mondd, mit?…

– Semmit, Brenda! Rajtam nem lehet segíteni… Mihez kezdhetnék? Nincs senkim a világon…

– A szüleid Floridában?

– Inkább meghalok, mint hogy odamenjek.

– Állásba menni nem neked való, azt tudom. Sosem dolgoztál eddig. Csinos vagy és szexi, tudsz hatni a férfiakra, de… Callgirlnek sem mehetnél, mert manapság azok tizenhatnál kezdődnek és huszonhatnál végződnek…

– Ilyesmi eszembe sem jut! Mindig úrinő voltam!… De a legborzasztóbb, hogy semmi pénzem se maradt. Semmi! Az utolsó százasommal fizettem ki a Hiltont Athénban… Most itt állok, és ha kidobsz, Brenda, egyenesen felmegyek az Empire State Building tetejére és leugrom… Nincs más hátra, nincs!…

Ismét kitört rajta a zokogás, önmagát siratta, vagy Gregoryt, vagy a nyolcvanötezer dollárját, azt nehéz lett volna megállapítani.

Brenda agya sebesen járt.

Valamit kell csinálni Ditával, mert ha itt marad a nyakán, nem tudja hová elhelyezni Harriettet, és dugába dől a riviérai út. Agyő, Monté Carlo!…

– Figyelj ide! Azt tanácsolom, keresd fel azonnal az ügyvédet, aki a válóperedet intézte! Mondj el neki mindent őszintén, hátha valami pénzt vissza tud szerezni ettől a szélhámos Gregorytól!

– Ehhez az ügyvédhez soha! Szégyellem magam előtte… Úgy beszéltem neki Gregoryról, mint egy félistenről… Kinevetne, furcsa, gúnyos ember.

– Na, várj csak, én nem vagyok jogász, de úgy hiszem, nincs veszve minden! Ezt az új helyiséget a Broadwayn már Mr. és Mrs. Gregory Hill névre vettétek ki. Igaz?

– Igen.

– Hát akkor minden oké! Te vagy a társtulajdonos!

– Én?… Miért én? Hiszen van egy Mrs. Gregory Hill, egyelőre ugyan Athénban van, a három gyerekével…

– Hát ez disznóság! – mondta Brenda. – Ez aljasság! És mi lenne, ha az öreg Mrs. Stone-tól visszakövetelnéd a pénzt, amivel kifizetted Gregory részét?

– Ezt megpróbálhatom…

* * *

Mrs. Stone sohasem volt különösebben barátságos Ditához, de most egyenesen ridegnek tűnt a hangja a telefonban.

– Mit óhajt – kérdezte kimérten.

– Athénből érkeztem vissza, ahol…

– Kellemes útja volt? Athénban sok a látnivaló!

– Sejtheti, hogy nem azért hívtam fel, hogy beszámoljak az Akropoliszról. Hanem azért, mert megtudtam ott, hogy Gregory nős…

– Előbb-utóbb kiderül az ilyesmi – jegyezte meg jéghideg hangon Mrs. Stone.

– De önnek, kedves Mrs. Stone, nyilván tudomása volt róla, hogy felesége van és gyerekei! Mégis elfogadta tőlem a tizenhatezer dollárt, ami még az üzletért járt!

– Miért ne fogadtam volna el? Ez szigorúan ületi ügy, Gregory Hill magánügyei nem tartoznak rám!

– Nem gondolja, hogy ez erkölcstelen felfogás? Én meg voltam tévesztve és…

– Maga akar nekem erkölcsről beszélni? Maga? Bejött az irodába, férjes asszony létére, és azonnal elment a Bahamákra Gregoryval!…

– Ennek semmi köze ahhoz, hogy én fizettem ki magának a részét, a tizenhatezer dollárt! Az én személyes csekkemmel. Ezt bármikor bebizonyítom és visszaperelhetem!

– Próbálja meg! Csak nevetségessé teszi magát! Én eladtam az utazási irodát Gregory Hillnek, hogy ő a hátralékát kivel fizettette ki, az nem érdekes!

– Nagyon érdekes! Ez közönséges csalás!

– Hogy ki követett el csalást meg házasságtörést, azt intézzék el egymás között. Nem vagyok kíváncsi a fejleményekre. Efféle nőszemélyektől, mint maga, mindig irtóztam!… Most alaposan kihúzta a lutrit! Mit képzel? Hogy Gregory otthagyja maga miatt a gyönyörű, fiatal feleségét?… És a gyerekeit, akiket imád?… Láttam őket tavalyelőtt, ott voltam Athénban…

– Ott volt?…

– Igen! És ezzel befejeztük a beszélgetést, ne merjen engem többé telefonon zaklatni!

Lecsapta a kagylót.

Dita kétségbeesve nézett Brendára, aki természetesen végighallgatta az egészet.

– Ez a vén boszorkány! Ilyen hangot mer velem használni!

– Szerintem Mrs. Stone összejátszott a te szép vőlegényeddel!…

– Most már ne gúnyolódj, Brenda! Könyörgöm, ne! Úgyis össze vagyok törve, megsemmisülve, végem van!…

– Nincs véged, mert van még egy lehetőség! Az egyetlen megoldás számodra, ha visszamész Jackhez!

– Viccelsz, nem? A válást már kimondták, jogerős…

– Na és! Tudod, hány házaspár elválik, és aztán újra összeházasodnak! Az ügyvédek meg csak röhögnek a markukba, mert ők keresnek rajta.

– Az más!… A mi esetünkben én akartam válni, én hagytam ott Jacket…

– Éppen ezért, most mondhatod, hogy megbántad!… Csak őt szereted, csakis őt… Megalázkodsz előtte, bocsánatért esdekelsz, vegyen vissza, jó feleség leszel, rájöttél, hogy tévedés volt… Megesküdhetsz neki arra is, hogy Gregory soha egy ujjal sem nyúlt hozzád, amilyen hülyék a férfiak, képes és elhiszi… Egy a fontos, azt nem szabad elárulnod neki, hogy Gregory nős. Isten őrizz! Akkor rögtön rájön, hogy te most két szék közül a földre estél!

– Brenda, mit képzelsz! Hogy nekem nincs semmi önérzetem?

– Sajnos, önérzetből nem lehet megélni! Nálam még itt maradhatsz pár napig, de aztán megérkezik Nizzából Harriett… Csak ebben a szobában helyezhetem el… Te esetleg felmehetnél átmenetileg a manzárdra, de ott sincs légkondicionálás…

– A cselédszobába?

– Azért, mert valamikor ott lakott a házvezetőnő, az még nem nevezhető cselédszobának!

– Értem… Hajlandó vagy tovább is megtűrni engem, de…

– Dita, én csak jót akarok neked! Szeretném, ha az életed rendbe jönne, ha már ilyen hülyén elrontottad! Menj vissza Jackhez! Mindened megvan mellette, nincs gondod, megint társaságbeli úriasszony leszel! Ezt a kis kilengést hamar elfelejtik az emberek, főleg mert majdnem mindenütt történtek ilyen kilengések, amiről nem beszélnek…

– És, ha Jacknek már van valakije? A Kensburry-partin egy fiatal magyar nővel összesimulva táncolt. Ez kolléganője a vállalatnál.

– Na és? Az nem jelent sokat, ha közben néhány fiatal nő ágyába befeküdt. De tehozzád húsz év fűzi… És imádott, nem?… Húsz évet nem lehet egyszerűen csak kiradírozni az ember életéből.

– Igazad van… Jack imádott engem, mindent jelentettem a számára… Most azonnal odamegyek hozzá…

– Dehogy mész! Ahogy te most kinézel, így aztán nem tudnád visszahódítani! Hozok ide egy tükröt, meg fogsz ijedni magadtól! Legjobb, ha két-három napig csak pihensz, fekszel, megnyugszol… Szépnek kell lenned! Ne felejtsd el, hogy neked a szépséged a fő fegyvered! Semmi esetre sem az eszed vagy a jó jellemed!..

Ezt mintha gúnyosan mondta volna, de Dita nem reagált. Most csak hálás lehetett Brendának, aki mégiscsak barátnő, és törődik vele.

– Vasárnap menj el Jackhez, korán délelőtt, mikor még otthon van! Semmi esetre se jelezd neki telefonon, hogy átjössz. Esetleg valami kifogást mond. A személyes varázs, a szexepil csak akkor hat, ha lát téged. Ha a karjaiba veted magad, ha megérzi a régi parfümöt, ha fel tudod gyújtani a csókjaiddal. Reggel menj, mikor még ágyban találod, és bújjál be hozzá az ágyba… A többit már tudod, gondolom, ehhez igazán értesz…

XVIII

Ezen a napsütéses vasárnap reggelen mintha üres lett volna a város. Július volt, a Manhattanben szinte kihaltnak tűntek az utcák.

Dita lassan sétálva ment a Sutton Place felé. Közben majdnem minden nagyobb kirakatüvegben megnézte magát.

Halványzöld, rövid ruhájában nagyon fiatalnak látszott. Fehér szandált vett fel, harisnyát nem. A ruhája alatt csak egy parányi csipkemelltartó és egy miniatűr bikini bugyi.

Jack képtelen lesz ellenállni neki.

Ahányszor összevesztek, mindig a testével tudott hatni rá, tudta kibékíteni.

Most is az lesz…

Jack hogy remegett ilyenkor, a haragja átalakult vággyá, és még keservesebben kívánta az ölelését, mint máskor.

Ahogy az egyik kirakat előtt megállt és nézte magát a zöld ruhában, egyszerre csak eszébe jutott az a húsz év előtti vasárnap, mikor az irodalmi estre ment…

Akkor is zöld ruhát viselt. Akkor is fontos volt neki, hogy megnyerje Jack Gordon tetszését… A kitűnő fiatalemberét, aki előtt nagy jövő áll…

Akkor megnyerte a játszmát…

Jack Gordon el volt ragadtatva. És a zöld ruhára azt mondta, hogy pontosan olyan tengerzöld, mint a szemei.

Furcsa, de ezt soha nem mondta neki senki…

– Mint a tenger…

Még Gregory sem hasonlította a szemeit a tengerhez, pedig ő aztán tudott szépeket mondani, felhevülve magasztalta a melleit, karcsú combjait, mindenét…

Aljas, gyalázatos, hazug fráter…

És hogy hitt neki…

Majd fog csodálkozni, ha megtudja, hogy visszament Jackhez.

Most már biztos volt benne, hogy sikerülni fog. Jack megbocsát és visszaveszi őt…

Ahogy odaért a Sutton Place-re, és felnézett a pompás felhőkarcolóra, hirtelen nem is értette, hogyan lehetett ilyen őrült, hogy elment innen.

Ez az otthona, csakis ez.

Az elegáns lakása vár rá, a hatalmas ablakokból az East Riverre látni. Itt fog ismét élni, ez a neki való környezet, nem a cselédszoba Brenda ócska házában.

A portás a kapuban állt. A délszaki növényekkel gazdagon dekorált nagy üvegportál mögött csillogva zubogott a színes szökőkút vize. Zene is szólt, halkan szűrődő muzsika láthatatlan hangszórókból.

Eugén, a régi portás, udvariasan nyitotta ki a forgóajtót.

Óriás termetű néger volt, és aranycirádás sapkájában mindig valamilyen afrikai tábornokra vagy hadvezérre emlékeztette.

– Mi újság, Eugén? Rég nem voltam itt!

– Bizony rég.

– A férjem itthon van?

– Nincs. Mr. Gordon tegnap elutazott.

– Hová, nem tudja?

– Nászútra ment, tegnap volt az esküvője.

Dita csak állt és bámult. Egyszerre mintha forogni kezdett volna körülötte a világ. A tarka szökőkút színei zűrzavaros színorgiába olvadtak, a portás sapkáján az aranysávok ugrálni kezdtek a szemei előtt.

Eugén még mondott valamit, hogy a mai New York Timesban benne is van a házasságkötés.

– Igen, igen… – csak bólintott.

Aztán olyan léptekkel, mint egy alvajáró, kiment a kapun. Az utcán már nem sütött a nap, hirtelen beborult az ég.

Dita csak ment, a York Avenue sarkánál most fordult be egy hatalmas autóbusz.

A vörös fény jelezte, hogy nincs átjárás.

De van, persze hogy van…

Egyetlen lépés csak. a járdáról és…

Nagy lendülettel rohant a kocsiútra, egyenesen a közeledő autóbusz elé ugrott.

Fülsiketítőén csikorgott a fék.

– Hülye! Hülye! – üvöltötte a dühös sofőr. –Majdnem elgázoltam!

– Nem látta, hogy piros a jelzés? – kérdezte egy járókelő.

Most már többen is körülállták, bámulták.

– Milyen szép nő, kár lett volna érte! –mondta egy férfihang. „

– Szép!… Szép, szép… – visszhangzott most a füleiben, mint egy refrén.

Szép vagyok, de mit érek vele?… A vőlegényem nős, a férjemnek tegnap volt az esküvője…

Ott állt, már ismét a járdán, és valahogy nem érzett semmit.

A könnyein keresztül csak a nagy reklámot látta a busz oldalán.

REPÜLJÖN A DELTA LÉGITÁRSASÁGGAL FLORIDÁBA!

Lehet, hogy ez üzenet?

Valahonnan egy felsőbb hatalom irányítása?

Útmutatás…

Repüljön Floridába?

Igen, csakis ezt teheti most. Elmegy Floridába a szüleihez, és megmondja nekik őszintén, hogy elvesztette a játszmát…

És megpróbálja szeretni őket…

Jegyzet:

1:

  Fahrenheitben (= 40 C)

2:

 keleti parti elit egyetem