Claire Kenneth

Sanghaj szépe

(Részlet)

Elbeszélések

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-625-7

NOVELLÁK, IGAZ TÖRTÉNETEK

Sanghaj szépe

Ez igaz történet, hát jobb lesz a főszereplők nevét megváltoztatni. Meghaltak már több mint tíz éve, de mégis. Nevezzük a szőke szépséget Irmának, férjét, a Wall Street-i bankárt Karinak.

Irmát először itt, a New York-i Waldorf-Astoria egy igen előkelő jótékonysági bálján láttam. A díszemelvényen ült, jobbra tőle egy püspök, balra egy USA-szenátor. Gyönyörű volt, platinaszőke fején briliánstiarát viselt. Hogy valódiak voltak-e a briliánsok, azt nem lehetett megállapítani. Ebben az időben jött divatba, hogy a felső tízezer hölgyei utánzatokat csináltattak ékszereikről, azt viselték, a valódi drágakövek a bank széfjében voltak, biztonságban.

Irma, mélyen dekoltált ruhájában, vállán csincsillaprémmel csodálatos jelenség volt. Miközben kedvesen csevegett a püspökkel és a szenátorral, a fiatal lányokra is mosolygott, akik mély meghajlással, frakkos gavallérjaik karján vonultak fel a díszemelvény elé. Ezek voltak a debütánsok. Pont úgy mutatták be őket, mint a Buckingham-palotában az udvarképes fiatal hölgyeket őfelségének, a királynőnek.

Irma ilyenkor szintén királynőnek érezhette magát…

Férje, Kari, a milliomos bankár, ősz hajú, szemüveges kis emberke egy másik asztalnál ült néhány arisztokrata társaságában. Egy spanyol herceg, aki állítólag Alfonz exkirály unokája volt, két olasz gróf és egy osztrák báró. Nekik, persze, tiszteletjegyet küldtek – hát miért ne jöttek volna el, remek vacsorát kaptak ingyen, és korlátlanul ihatták a francia pezsgőt. Mindezt Kari fizette.

Irma kezdte meg a táncot egy frakkos rendezővel, aki a fia lehetett volna. Olyan légiesen táncolt, olyan karcsú volt, szinte lebegett a parketten. Mi nagy asztaltársasággal ültünk. Az egyik úr, aki arról nevezetes, hogy mindenkire csakis rosszat mond, odasúgta nekem:

– Tudja, ki ez a nő?

– Ki?

– Sanghaj szépe! Így hívták valamikor, mikor ott élt. Az európai negyedben volt villája, ezt egy német gyáros tartotta fenn, kínai szakácsot, francia komornát és a Rolls-Royce-ot is, persze egyenruhás sofőrrel. De a rossz nyelvek szerint volt egy dúsgazdag kínai mandarinnal is kapcsolata. Ő volt Sanghaj legszebb szőke asszonya. Az európai társaság körülrajongta. Aztán kitört a háború, a japánok lerohanták Sanghajt, a gyárost agyonlőtték, a kínai mandarin is eltűnt, és Irma az utolsó percekben, mikor már felgyújtották az európai negyedet, elmenekült. Amerikába jött. Itt beleszeretett a középkorú Kari, és elvette feleségül. Jó sztori, nem?

– Nagyon jó – mondtam, és most már kíváncsi voltam, hogy ez a kalandos életű Irma honnan indult el.

Valaki mástól aztán megtudtam, hogy budai lány volt, apja szerény kistisztviselő a Városházán. Többen voltak gyerekek, s a mama reggelenként lement egy szatyorral a Széna téri piacra, és ott alkudozott a kofákkal. Cselédre sosem telt, a mama főzött, takarított, mosott, vasalt. A ruháikat házivarrónő varrta, aki rokonuk volt. Társaságba nem jártak, csak misére a Krisztina téri templomba.

Irma nem ilyen életet képzelt el magának. Tudta, hogy szép, volt egy kis énekhangja is, ügyesen táncolt. A pattanásos arcú kamaszok mindig őt kérték fel a tánciskolában. A szülők ellenezték, de beiratkozott a négy polgári után egy színi tanfolyamra. Persze tandíjmentes volt, mint a polgáriban is.

Még nem volt tizennyolc éves, mikor a Király Színházban „görlice” lett. Kis fizetés, de nagy sanszok…

Egy impresszárió felfigyelt rá: ki az a szőke lány, aki a második sorban táncol?

Valódi szőke, valódi fitos kis orral, nefelejcskék szemekkel. Leszerződtette egy turnéra a Balkánra, majd a Közel-Keletre.

Azokban az időkben mindenütt sikerük volt a magyar lányoknak. Emlékszem, mikor Egyiptomban voltam nászúton, a kairói „Kit-Kat” night-clubban hirdettek két magyar művésznőt. Az egyik Szőnyi Lenke volt, a másik Salamon Csöpi. A közönség elragadtatva tapsolt nekik. Lenke fekete hajú volt, Csöpi szőke.

Másnap mi Alexandriába repültünk, mert meghívtak a Ras-El-Tin nevű nyári palotába, ahol Faruk király garden-partit rendezett. Mi a diplomáciai társasághoz tartoztunk. Nagy élmény volt, és ez inspirált engem, hogy megírjam az Éjszaka Kairóbant.

Szőnyi Lenkét legközelebb már a margitszigeti Polo bárban láttam. Ekkor a kormányzó fia, ifj. Horthy Miklós udvarolt neki. Nem is csoda, Lenke volt a legszebb és legszexisebb nő Pesten.

Sok év telt el, mikor itt New Yorkban megismertem. Gombos Zoltánnak, az Amerikai Népszava kiadójának volt a felesége. Közben egy amerikai férjtől is elvált, akitől kislánya született.

Nálam épp nagy parti volt, meghívtam Lenkét férjével együtt, és ők elhozták Karádyt is magukkal. Már itt laktam a Riverdale-en.

De nagyon elkanyarodtam Irmától. A következő bálon odajött az asztalomhoz, és gratulált valamelyik könyvemhez.

– Imádom a romantikus regényeket.

Jó ideig ült az asztalunknál, aztán megígértette velem, hogy egyik nap majd ebédelünk a városban.

Már másnap telefonált. Most nyílt egy rém sikkes francia vendéglő az 57th Streeten, ott találkozhatnánk.

Valóban kellemes, elegáns hely volt. Irma már lehetett itt, mert a főpincér nagy tisztelettel fogadta, és a legjobb asztalhoz ültetett bennünket. Irma franciául beszélt a főpincérrel.

– Itt úgy érzem magam, mintha Párizsban lennénk egy kis bisztróban. Sokat járunk Párizsba, egyáltalán, ha csak lehet, Európában utazgatunk. Persze, Keletre is megyünk, Marrakesh, Szingapúr.

– Sanghajban is voltatok? – csúszott ki a kérdés, amit azonnal meg is bántam.

Irma mintha furcsán nézett volna rám. Nem válaszolt azonnal.

– Sanghajban Kari nélkül voltam…

– Még a házasságotok előtt?

– Igen. A sanghaji operaházhoz szerződtem. Szerénytelenül hangzik, de nagy operadíva voltam…

– És milyen nyelven énekeltél?

– Többfélén… Én hat nyelven vagyok perfekt!

– Hát ez nagyszerű – mondtam elismeréssel, de nem túl meggyőzően.

Irma rágyújtott egy cigarettára. Hosszú, arany szipkája volt, kirakva pici briliánsokkal.

– Tudom, hogy mindenfélét beszélnek rólam. Pletykálnak, hazudnak, mert irigyelnek…

Mikor kiléptünk a vendéglőből, megkért, kísérjem el a kalapszalonba, itt van a szomszéd utcában.

– Rendeltem egy nercturbánt, mára ígérték, hogy kész lesz.

Bementünk a kalaposnőhöz, nagyon udvarias, öreg kisasszony volt. Mentegetőzött, hogy a nercsapka nem készült el, de holnapra okvetlenül meglesz! Kilépve a boltból Irma még visszaszólt:

– A kuzinom, Lady Mountbatten nem volt itt véletlenül?

– Nem! Azt hiszem, ő is holnap jön, az ő kalapja holnapra kész!

Mountbatten?… A név megütött. Fülöp herceg, az angol királynő férje is Mountbatten…

– Mondd, Irma, ki ez az unokanővéred?

– Ez Lady Mountbatten! Ne csodálkozz, így vagyok én rokonságban az angol királyi családdal!

– De hiszen te magyar vagy! Nem értem.

– Pedig egyszerű! Anyám nővére, Adél Angliában nevelkedett. Ez nálunk családi tradíció volt. Adél magas, mutatós lány volt, és az epsomi derbin meglátta őt ez a lord Mountbatten, beleszeretett, elvette. Pont! Az ő lánya itt él, az unokanővérem…

Vannak furcsa véletlenek.

Másnap levelet kaptam Pestről, egy kedves barátnőmtől. Megköszönte, hogy megint küldtem neki ruhákat.

„De most problémám lesz, mert ez a kis, púpos óbudai varrónő, az Adél, nem vállal több alakítást. Bevonult az öregotthonba. És nincs is nagyon rászorulva, mert New Yorkból az unokahúga küld neki IKKA-csomagokat. Ez egy bankár felesége, hát van neki miből…”

Többször átolvastam ezeket a sorokat. A magas, mutatós Adél az epsomi derbin azonos a púpos óbudai varrónővel? Hát kicsi a világ…

Ezt soha nem mondtam el senkinek.

Irma egy ideig nem jelentkezett. Ismét Európában utazgattak. Már nyár volt, mikor visszajöttek. Egy rekkenően meleg júniusi napon felhívott, hogy ők most kint vannak Jerseyben, a házukban, menjünk ki vacsorára.

– Ha nincs nagy forgalom a George Washington hídon, két óra alatt ide lehet érni. Pontosan megmagyarázom az utat!

– Ilyen hőségben? Itt, a házban van egy nagy medencénk, lemegyünk lubickolni, ne haragudj, majd máskor!

– Ma kell jönnötök! És kérlek, a férjed vegyen fel fehér szmokingot, te meg hozzál egy földig érő nyári estélyi ruhát!

– Miért? Ez formális, nagy parti lesz? Hány vendéget hívtál?

– Csak ti lennétek, meg egy amerikai multimilliomos házaspár, és nagyon előkelőek!

Végül rábeszélt, és délután fél ötkor elindultunk. Istentelen kánikula volt, férjem morgott a szmoking miatt, azt beakasztottuk a kocsiba hátul, és az én hosszú estélyi ruhámat is. Majd ott felveszem. Kíváncsi voltam a házukra, a milliomos házaspárra nem túlságosan. Három órát tartott az út, akkor még nem volt légkondicionáló a kocsikban. Kiizzadva, kimerülve érkeztünk meg.

Irma hosszú estélyiben, Kari fehér szmokingban volt. Egy néger inas italokat szervírozott a teraszon, mely egy gyönyörű mesterséges tóra nyílt, a partján kínai szobrok.

Fürdőruhát kellett volna hoznom, nem estélyit, gondoltam. De Irma máris betessékelt a hálószobájába, hogy hamar öltözzek át, rögtön itt lesznek a vendégek.

Hát ilyen hálószobát még filmen sem láttam. Baldachinos ágy, arannyal átszőtt rózsaszín brokátfüggönyök, melyeket arany angyalkák tartanak, süppedő, rózsaszín szőnyeg, és a falon körös-körül Irma képei. Mindegyiken húszévesnek látszik, és olyan, mint egy szépségkirálynő. Nem fotók, hanem festmények.

Ahogy elkészültem, megérkezett az előkelő házaspár. Rolls-Royce-szal jöttek. Ez nem lepett meg, de mikor megláttam a férfit, aki tiroli nadrágot viselt, és szőrös, görbe lába volt, akkor csodálkoztam. A nej dirndliben volt, luftballon méretű keblein feszült a virágos karton. A karjai, mint a kötözött sonkák a magyar hentes kirakatában, a Second Avenue-n.

De nagyon barátságos volt, rögtön közölte, hogy csak jót és szépet hallottak Magyarországról, és készülnek is egyszer a szép fővárosunkba, Bukarestbe…

A férfi állandóan fújta az orrát, olyan hangosan, mint egy trombita, kockás zsebkendőjével törölgette izzadt, kopasz feje búbját. Közben felhajtott egy szuszra valami whiskyt. Majd elnézést kért, hogy nem maradhatnak vacsorára, mert még egy fontos meghívásuk van.

Irma és Kari persze kikísérték őket a Rollshoz. Mi ott maradtunk a teraszon.

– Ezekért kell nekem itt szmokingban feszengeni? – kérdezte a férjem dühösen.

Irmától is ugyanezt kérdezte, mikor visszajöttek a teraszra.

– Hát nézze, ezek tipikus amerikaiak… ő akkor is multimilliomos, ha tiroli nadrágban jön. De maga egy európai nemesember, hát elvárják, hogy szmokingot viseljen, te meg, Claire, a híres írónő, hát miért ne lennél estélyi ruhában, igaz?

– Igaz… – hagytam rá.

Bementünk az ebédlőbe, ahol hat személyre volt terítve, az inas hamar leszedte a két felesleges terítéket. Aranytányérok voltak és arany evőeszközök, az asztal közepén kristályvázában a rózsacsokor, amit mi hoztunk.

– Levest nem főzettem, azt gondolom, ilyen melegben senki sem kívánja.

Már nagyon éhes voltam, de mikor a néger behozta a krumpli salátát és mellé a virsliket, nem volt semmi gusztusom belőle enni. Én még életemben ilyen fonnyadt, ráncos, drapp színű virsliket nem láttam. Mintha össze lennének zsugorodva. Egy falatot kivettem a krumpli salátából, majd a főételből fogok enni, gondoltam. Férjem nagyon udvarias ember, ő undorral rágcsálta a drapp virslit, de végül a felét a tányéron hagyta. A krumpli salátának nem volt más baja, csak éppen nyers volt a krumpli.

Végül a néger kivitte a tányérokat, ekkor Irma megkérdezte, hogy ki milyen kávét óhajt?

Kávét… Ezek szerint nincs is más, ez lett volna a vacsora.

– Én majd süteményt fogok kérni! – mondtam.

– Az nincs! Nálunk soha nincs édesség, mert Karinak, sajnos, cukra van, és nem akarom, hogy kísértésbe essen. De gyümölcs, az lesz!

Most az asztalra került, pazar aranytálon, néhány zöld, éretlennek látszó alma.

– Ez saját termés, itt, a kertünkben vannak almafák! – mondta büszkén Kari.

Végre felkelhettünk az asztaltól, és ismét kiültünk a teraszra. Még mindig rettenetesen meleg volt, a levegő nem hűlt le.

Férjem a karóráját nézegette.

– Azt hiszem, el kellene indulnunk! Igazán sajnálom, olyan kellemes itt maguknál, de nekem reggel korán bent kell lenni a hivatalomban, és…

Kari is nagyon sajnálkozott. Szívesen zongorázott volna nekünk, az a hobbija, na de ha minket nem érdekel a zene…

– Nagyon is érdekel!… De tényleg indulnunk kell!

Mielőtt elmentünk, férjem keresgélt a tárcájában: – Csak tízdollárosaim vannak, akarok borravalót adni az inasnak.

– Majd felváltom! – ajánlottam.

– Irma, drágám, légy szíves, váltsál fel egy tízest, hogy borravalót adjunk az inasnak!

Döbbent tekintettel nézett rám.

– Csak nem akarsz kevesebbet adni, mint tíz dollár?!

– Jó, hogy mondod!…

Máris odanyomtam a néger kezébe a tízest. Elvigyorodott, és valamit mormogott.

Végre elmehettünk, megígértük, hogy rövidesen újra eljövünk. Minket is persze kikísértek, bár nem egy Rolls-Royce-hoz, csak a szerény Ford kocsinkhoz.

Férjem azonnal levetette a szmokingját, és beakasztotta a hátsó ülés fölé. Láttam rajta, hogy nagyon mérges, némán cigarettázott, én ültem a volánhoz.

Talán húsz perce vezettem, mikor a sztrádán megpillantottam egy Howard Johnson kioszkot.

Bementünk.

Itt ugyan nem voltak aranytányérok, de remek, friss bécsi szeletet ettünk, mellé kétféle köretet, salátát. Én még egy nagy csokoládéfagylaltot is rendeltem, dupla habbal, férjem tortaszeletet, krigli sört, én Pepsit. Mindez összesen öt dollárba került. (Akkor ilyen árak voltak.) A pincérlány hálálkodva köszönte meg a két dollár borravalót.

Férjem most már jobb kedvű volt, én is.

De még hátra volt egy kis meglepetés. A kocsinkból kilopták a vadonatúj szmokingot. Körülnéztünk. Rengeteg autó parkolt itt, a tettes nyilván már rég messzire száguldott a zsákmányával. Hogy az ülésen hagyott kis fényképezőgépemet is elvitte, az természetes.

– Biztosan le akarja magát fényképeztetni a szmokingomban. Remélem, jól áll rajta! – mondta a férjem.

Visszatartottam a könnyeimet. A Bloomingdale-ben ez volt a legdrágább fehér szmoking…

– Tudod, mit? Ha legközelebb meghív minket ez az új barátnőd, Sanghaj szépe, majd nélkülem fogsz elmenni!…