Csaplár Vilmos

Pénzt, de sokat!

(Karriertörténet)

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

Megjelent A/5 oldalméretben

New Baskerville betűtípusból szedve

ISBN 978-963-299-300-3

1.

A nyomor felhajtóereje mozgatott, amiben kezdettől fogva, mint egy bohémtanyán éltem. Az apám, aki a saját erejéből lett magyar királyi kereskedelmi tengerész, irtózatos megaláztatásokat élt át a Rákosi-korszakban. Tehetséges ember lett volna, mert ezermester volt, ügyes volt, nyelveket beszélt. A nagyapám egyébként még több nyelvet beszélt, de nála a nyelvek a foglalkozásához tartoztak. Az apámnak ez nem volt kimondottan a foglalkozása, tehát ő a franciát, az angolt, az olaszt, a hollandot, a németet és még mit tudom én, milyen nyelvet a tengeren tanulta. Hazajött a holland feleségével meg az én holland nővéremmel, és miután elvált a holland feleségétől, elvette az én szerencsétlen anyámat, akiről valószínűleg sokkal többet hihetett. Fekete kis filigrán az anyám, valószínűleg vagy szexuálisan hitt többet róla, vagy tehetségesebbnek hitte, mondjuk úgy, hogy nagyobb, elementárisabb felhajtóerőt képzelt bele. Az apámnak voltak írási tervei, annak idején folytatásokban jelent meg valamije. És én még hallottam 1968-ban a rádióban, egy műsorban, ami régi-régi rádióműsorokból lett összeválogatva, hogy az apám fog előadást tartani a hollandusokról, 18 óra 30 perckor. 1936-ból hallottam egy töredéket. Az apám hangját nem, de biztos megvan valahol az archívumban. Szóval ez az én tehetséges apám kis novellákat írt. Egynek a címére is emlékszem. Pipsi. Egy kutyáról szólt.

Szeretett volna jól élni az apám, de szegények voltunk a Rákosi-időkben, és emlékszem, hogy első osztályos voltam, általános iskolában, és egy hokedlin tanultam a betűket írni, mert az egész szobánkat elfoglalta egy hosszú asztal, amin filmnyomásnak nevezett kisipart próbált meg az apám. Aztán le kellett bontani az asztalt. Később azt mesélték, hogy tizennégy nap alatt húszezer forintot keresett az apám. Az óriási pénz volt. Akkor, amikor ő abbahagyta az állami munkáját, azt hiszem, kilencszáz forint volt a havi fizetése. Pedig szakképesítése volt, kereskedelmi vonalon.

Az anyám nem dolgozott. Az egész gyerekkorom ilyen próbálkozós izéből jött elő, és az egész életünk mindig valamilyen pénz kölcsönkérése körül forgott. Vagy az anyám kért kölcsön, és az apám szidta érte, vagy az apámnak volt valamilyen adóssága rumos fekete ügyben, és az anyám szidta érte, és az egész család azt mondta, hogy egyikőtök se tud bánni a pénzzel! Ebben nőttem fel. És az apám halála, az ötvenhatos halála után valóságos megváltásként ért az, hogy az anyámnak volt egy egészséges, életében talán a legegészségesebb gondolata pedagógiailag. Leült velem megbeszélni, hogy mivel ő egyedülálló asszony, és most egyelőre úgy látja, nem kíván férjhez menni, de érzi azt, hogy nekem férfikéz kell, bead állami gondozásba. A félnővéremmel, az apám hollandiai házasságából hozott lányával nem volt gondja, mivel tizennyolc év köztünk a korkülönbség. Ő férjez ment, sőt a férje előző házasságából rögtön lett egy nagy lánya. A családból mindenki a maga módján támogatott. Ha húsvétkor felmentem locsolni, kaptam egy százast a nagybátyámtól. Vagy kimentem a nagyapámhoz, aki akkor jómódú embernek, jó nevű írónak számított, és tőle kaptam néha pénzt. Megbízhatatlannak tartották az anyámat anyagilag, pedig mindig minden pénzt rám költött, csak lehet, hogy a télikabátra szánt pénz korcsolyává változott, a cipőre szánt pénz mozibelépővé változott, de mindenképpen az én javamat szolgálta.

Elkerültem állami gondozásba, és csodálatos három év kezdődött. Egészen addig jöttem-mentem, rúgtak, nem is tudom, hány iskolába. Alapvetően közösségi ember vagyok, én minden társaságban jól éreztem magam. Nagy házban laktunk, ahol mégis velem azonos korú gyerek csak egy volt, az összes többi két vagy három évvel idősebb. Nagy teret behatároló, körbe épített, sárga ház volt. Én óbudai vagyok. Az első önálló lakásomat is a Kolosy térnél kaptam meg. Egy öreg pap bácsitól örököltük. Érdekes kapcsolat volt ez az anyám és a pap között. Behúzott nyakú, púpos ember volt. Nagy tudású, delíriumos bácsi. Gyógyszrezte magát állandóan, és arra ráivott. Nagyon el volt keseredve, teljesen kiábrándult mindenből, ami ebben a világban zajlik, de valószínűleg neki nagy jótétmény volt, hogy az anyámra talált, mert az anyám még nála is nyomorultabb volt. Anyagilag meg mindenhogy. Az utolsó időben a bácsit a Széher úti papkórházba kellett felvitetni. Meztelenül kiment az utcára, egy szál hálóingben, amit hasig felhúzott. Aztán Székesfehérváron a piaristáknál halt meg.

Azokban az elkeseredett percekben, amelyek mindenki életében vannak, amikor az ember nem érzi szabadnak magát, mert intézeti fiú, én mindig Óbudára vágytam vissza. Nekem a Bécsi út, Lajos utca mindig megmaradt. Kamaszkoromban az „öreglánynak” nevezett Klári nénihez jártam, valahová a Goldberger textilgyár mögé, tánciskolába. És először életemben a Kisflóriánban rúgtam be.

Magányosnak éreztem magam, ezért volt egyértelműen jó az intézetben. Mert velem a házban nem barátkoztak, kiközösítettek, mivel kicsi voltam. Óriási differencia akkor az az egy-két év. Így a jóra emlékszem. Gyönyörű helyen éltem. A Szabadság-hegyen létesült az a gyermekotthon, egy szódagyárosnak a kastélyában, ahol volt négy osztályterem, három hálóterem, plusz egy húgyosháló. Az anyám bulizta ki. Először az Alföldi utcába, ma Kállai Éva utca, kerültem, a gyűjtőbe, az borzalmas volt, olyan, mint egy börtön. Gyépések között voltam. Túlkoros, tizenhat éves srácok között, a kicsiket pofozták, tanári felszólításra. „Józsikám, vágd szájon!” így ment. Két hetet töltöttem ott. Kis bűnözőkkel. Onnan osztották szét őket, hogy javítóba kerül, nevelőszülőkhöz kerül, hova kerül. Először úgy volt, hogy a Dózsába tesznek, és nagy boldogan mentem valamilyen védőnővel a Dózsába. Kiderült, hogy nincs hely. A szívem szakadt meg. Az is a Szabadság-hegyen volt, valahol a fogaskerekűnél. Aztán az anyám megkereste azt az írót, aki a Majd a gyerekek című regényt írta, az életem egyik legkedvesebb gyerekkori olvasmányát. Ennek az írónak a patronálásával intézték el, hogy a fővárosban maradjak. Nem tudom a nevét. Hozzá fordult azzal, hogy az ő elromlott gyerekének a legkedvesebb olvasmánya a regénye. Hiúságból vagy hogy lerázza az anyámat, az meg felvette a telefont. Valószínűleg ez történt. De nagyon jó, hogy ez történt. Először is volt reggeli, ebéd, vacsora! Reggeli, ebéd, vacsora! Rendszeresség. Az egész addigi életem rendszertelen volt. Nem volt muszáj iskolába járni, nem volt muszáj reggelizni, nem kényszerített senki, hogy tanuljak, sőt be se számoltattak. Ha megbuktam, nem vert meg az anyám. Megmagyarázta nekem, hogy tehetséges vagyok, csak a körülményeink rosszak, és én valószínűleg sokkal jobban éreztem magam az iskola helyett a jégen, a moziban vagy akárhol. Sajnált, hogy nem tud annyit adni anyagilag, mint amennyit a többi gyerek kap a szüleitől, elnézte a disznóságaimat, és kölcsönkéregetésből megpróbált olyan támogatást nyújtani, hogy legalább cukorkából legyen annyi, mint a többi gyereknek.

Homályos dolog az életemben, hogy hogy került össze a pap bácsival. Tulajdonképpen kilőtte magát minden lakásból, és a pap bácsinál lakott. Vezette a háztartást, rengeteg pletykára adott okot. Egy magányos özvegyasszony meg egy pap egy lakásban. Lehet, hogy volt valami köztük. Ha lett volna, akkor se bírálnám az anyámat. Nagyon kerültük a témát. Soha nem kérdeztem erről, pedig őszintén meg tudtunk mindent beszélni. Tény, hogy úgy laktunk a pap bácsinál, hogy nem beszéltünk róla. Az anyám be volt jelentve ideiglenesen, mert nem volt lakása. A régi lakásunkat elcserélte egy garzonra. Akkor még ragaszkodott a telefonhoz. Kapott tízezer forintot, amiből én a költözés percében elkértem ezer forintot. A szép lakásunk különbözetéből. És vettem egy női biciklit kilencszázért. Az anyám és köztem ez volt a viszony. Mindig meg tudtam főzni, puhítani, ki tudtam csikarni az utolsó forintját. Mire elköltöztünk a garzonba, alig volt pénze. Azt a lakást elcserélte egy padlásszobára. Egyetlen szoba volt egy csappal. Onnan valami kétségbeesett nővel cserélt, egy társbérletre. Mindig kapott öt-, nyolc, tízezer forintot. Körülbelül negyven munkahelye volt. Öt vagy nyolc év alatt. A gyerekeimet úgy neveli még most is, hogy egy úrigyerek nem fogja így a villát, egy úrigyerek nem viselkedik így! Az ő úrinőségét soha nem bántotta az, hogy kölcsönkért olyan pénzeket, amiről tudta, hogy soha nem fogja megadni. Az erkölcsi értékítélete rá soha nem vonatkozott. Ő saját magát minden alól felmenti, és az egész élete egy körülményekre hivatkozó élet, mindig szentként tűnik fel, és mindennek a rendszer az oka, a társadalom az oka, a háború az oka, az apám az oka, mindig más az oka, csak ő nem, ő egy magányos, védtelen, kiszolgáltatott nő. Fantasztikus életösztön van benne. Mindig megérezte, hogy ki mellé kell csapódni, aki ha nem is hosszú távra, de rövidebb időkre kiemelte a bajból. Dolgozott mosogatónőként eszpresszóban, takarítónőként a Goldberger gyárban, a HKI-nál¹ mint gépírónő. Csodálatosan gyors- és gépír, szenzációsan fogalmaz. Chopint zongorázik. Tulajdonképpen mindazt, amit egy polgárlánynak annak idején a házassághoz tudni kellett, ő megtanulta. Kötni is tudott, kötött egy cégnél. Közben eljutott a padlásszobán keresztül a társbérletig. A társbérlők primitív férgek voltak, a fiúk nálam négy-öt évvel idősebb. Később valami rendezőségbe is belekapott, meghalt, szívinfarktusban. Állandóan szavalt, csukott szájjal, hogy hmü-mü mü-mü mü mü, még nyílnak a völgyben a kerti hü-hü-hü-hü. Így járkált a szobában. Tiszta tébolyda volt. Tizenöt éves lehetett, pattanásos kamasz. Az anyám vitte el először borotválkozni, mert pelyhek nőttek a gusztustalan, vörös, dagadt képén. Az anyám féltett tőle, mert mindig az ölébe ültetett, és a srác anyja elmesélte az anyámnak, hogy sajnálja a gyereket, mégiscsak az övé, de megmondja, hogy inkább a fiúkhoz vonzódik. Az anyámat ez is hajtotta, hogy engem intézetbe helyezzen el. Meg a veszekedések, a nyomor. Egyszer megittam az anyám pisijét. Annyira nem volt kajánk, és olyan éhes voltam. A hideg fűtőtesten (azt hiszem, pár napig nem volt fűtés) állt egy üveg, az anyám mindig befőttesüvegben tartotta a teát. A társbérlet utolsó időszakában annyira féltünk attól, ami a közös hallban, a közös mellékhelyiségekben zajlott a társbérlőkkel, hogy bent tartott üvegekben hideg, citromos teát. Kenyér nem volt, ennivaló nem volt, és teáztunk. De néha nem mert kimenni pisilni se, és előfordult, hogy ugyanabba az üvegbe pisilt, amiben a tea volt. Beleittam, éreztem, hogy mi, hánytam tőle. Rettenetes veszekedés következett az anyám és köztem.

Kamasz gyerek voltam. Az iskolában, ahova jártam, minden tanár utált. Minősíthetetlenül viselkedtem. Én voltam az osztály hülyéje, az osztály bohóca. Ha volt száz forintunk, akkor beültünk egy taxiba, elmentünk a Buruckihoz, ami egy óbudai kisvendéglő volt, tizenkét forintért megettünk fejenként egy-egy nagy szelet rántott húst, aztán hazamentünk taxival. Maradt nyolc forint tíz fillérünk. Vett az anyám magának tíz darab Kossuthot, egy csomag teát, kész. Hogy másnap mi lesz, az abszolút nem érdekelte. Én meg semmit nem akartam, semmi nem akartam lenni. Ő nagyon szerette volna, hogy a kis karmester legyek, a Roberto Benzi. Akkor éppen játszottak egy ilyen filmet. Állandóan romantikus álmai voltak. Zenét is tanultam, zongoráztam. Teniszezni jártam, vívni jártam. Ebben a nyomorban. Mikor látta, hogy a tolltartómmal pingpongozom, az akkor kapható legdrágább ütőt vette meg. Nagyon szerettem pingpongozni, és jól is játszottam. Nem voltunk normálisak. Két hülye egy rakáson. Amíg az apám élt, viszonylagos nyugalom volt, mert az anyám valószínűleg tartott tőle, félt az elhagyástól. Apának volt egy szeretője, „valami vörös kurva”, ahogy anyám emlegette. Valószínűleg szép kis nő lehetett, és apám imádta. Az anyám rettenetesen félt, hogy magunkra maradunk. Az apám észben tartotta a dolgokat. Keveset volt otthon, de családi légkört tudott teremteni. Fütyült, és mindig csinált valamit. Vagy gépelt, vagy szőtte a terveit az új novellájáról, vagy szögelte a konyhakredencet, vagy főzött, amit istenien tudott. Egyben tartotta a családot. Meleg lett otthon, ha az apám hazajött. Az anyámmal mindig hideg volt.

Nyolc éves voltam, amikor az apám meghalt. Az egyik nagynéném (matematika-fizika tanárnő, vénkisasszony) és az apám a nagyapám első házasságából származtak. Amikor a nagymama meghalt, feleségül vett a nagyapám egy asszonyt, és lett tőle három lánya. Ez a nagynéném, az apám édestestvére mondta el nekem, hogy az apám meghalt. Azt nem, hogy hogy halt meg. Akkoriban ez nem is érdekelt. Nyolcévesen nem éreztem az apám hiányát. Később elmeséltettem. A dolgok következnek egymásból. Egy kereskedelmi tengerész, aki beleugrik egy számára tragédia házasságba, amiről későn veszi észre, hogy tragédia. Mert lehúzta őt az anyám. Csapásként éri a háború, anyagilag is és erkölcsileg is, az utána jövő rendszerváltozás a semmibe taszítja, és ebből a nagy nihilből van reménység kitörni. Az apám nagy magyar volt, őneki nem volt álma, hogy ellógni innen. Minden ide kötötte. Ha nem halt volna meg, valószínűleg felakasztják utána. Következménye nem lett a dolognak, mert bennünket nem zaklattak. Az biztos, hogy az anyám nem tudott szakképesítése szerinti munkát végezni. Gyermekbírósági védőnőnek mondja magát, és felsőfokú kereskedelmi érettségije van. Muszáj volt engem eltartania, tehát hajtotta a munkát. Takarítónő, mosogatónő lehetett. Gubacsi úti szeméttelepen raktáros, kocsikísérő, ilyen munkakörei voltak. Én ezt abszolút nem szégyellem, és ő se, mert ő hőskorszaknak hívja. Akkor nem fogtam fel. Tizennégy évesen már szégyelltem, hogy az anyám nem tud lábra állni. Talpra állni. Ellinkesedtem. Amikor kikerültem az intézetből, beköltöztem én is a pap bácsi konyhájába. Firhanggal volt elválasztva egy ágy, és tudomásul vettem, hogy én meg az anyám azon az ágyon alszunk. A pap bácsi meg benn a szobában. Gimnáziumba jártam, de én is éreztem, hogy jobb, ha kollégiumba megyek. Ittam, csak úgy beleestem a sörözésekbe. Lefeküdtem az életem első nőjével. Nagy csapás volt számomra, nagy csalódás. Ott laktunk hárman, a pap, az anyám meg én, mindenki szájának kitéve. Nem jól tanultam. Volt bennem annyi, hogy tanulás nélkül is tudtam eredményeket produkálni, az egyik legjobb latinos voltam az osztályban. Színész akartam lenni. Akkor már túl voltam az intézet okozta első dicsőségeken. Az ország összes nevelőotthonának a szavalóversenyén első helyezést értem el. Ugyanazon a versenyen énekversenyt nyertem, sőt furulyaversenyt is. Sztárnak számítottam az intézetben. Nagyon jót tett. Ezenkívül a legjobb lábú táncos voltam, jóképű, kis vékony srác, imádtak a kislányok. Kikerültem a világba, és folytatni akartam ezt, de sem anyagi lehetőség, se semmi nem volt hozzá. Az az osztálytársam, aki egyszer eljött a pap bácsihoz, nagy valószínűséggel többet nem volt kíváncsi ránk, sem a barátságunkra. Tizennégy évesen már érzékenyek a gyerekek ilyesmire.

Egyben biztos voltam; ebből nem lehet kikerülni. Egy lehetőségem van, ha színészi képességeimet kamatoztatom. Ez esetleg felfutást eredményez. Egyébként lett is felfutás. Többet kerestem a Nemzetinél, mint némelyik színész. És volt olyan hónap, hogy többre jött ki a fizetésem, mint a hírességeknek. Darabszerződéses segédszínész voltam, és stúdiós. Azok számára, akiket nem vettek fel a főiskolára, de a harmadik vizsgán buktak csak ki, a Nemzeti Színház meghirdetett egy stúdiót. Ígéretes tehetség voltam. Minden darabban játszottam valamit.

Azt lehet mondani, hogy a padlóra kerültem, amikor behívtak katonának, és ott olyan közegbe kerültem, én, a közösségi ember, hogy az egész életem egy nemmé fordult. Nem! Mindenre azt mondtam, hogy nem. Nem voltam hajlandó sorba állni, sorakozni, vigyázzban állni, feleslegesnek tartottam az egész cécót. Közösség ez is, de másfajta. Bohóckodásnak éreztem. Az állami gondozásban értelmes közösség volt, ahol tanultunk, sportoltunk, szórakoztunk. Lehetőségeink voltak. És nem volt muszáj. Nyitott kapuk mellett éltünk. Az intézet ajtajai állandóan tárva-nyitva álltak, az ment ki, aki akart. Itt fegyveres őr állt a kapuban, és parancsnokaim voltak, és sokan. Egy kopasz katonának csak elöljárói vannak. Utáltam. Ráadásul tudtam, hogy közepes képességű emberek. Én is olvastam azt, ahol hirdették újságban nekünk, középiskolában érettségizőknek, hogy hármas-négyes tanulókat keresnek katonatiszti főiskolára. Volt bennem jó adag düh amiatt, hogy a színészi karrieremet szakította félbe a behívás. Jó életből rosszba kerültem. Volt tíz-tizenöt ember, akivel szoros kapcsolatban álltam, ezek voltak a stúdiósok. Mikor meghalt a pap bácsi, a stúdiósok eljöttek, és meszelték a falamat. Egyedül laktam, az anyám közben megkötötte a második házasságát, elköltözött. Kitakarítottunk, és a lakásom attól kezdve klubhelyiséggé vált. A katonaság ezt szakította meg. Vége lett, mert az életkedvemet, az összes perspektívába vetett hitemet visszafogta ez a szervezet, mely közepes képességű emberek funkcióval való ellátásával és náluk jobb képességű emberek betörésével foglalkozott. Az egésznek nem lehet más célja, ha nincs háború, nem kell védekezni, mint hogy emberekből férfit faragjanak. Belőlem ne faragjon senki! Majd én faragok magamból, ha akarok. Két elvesztegetett évként tartom számon.

Amikor 1968-ban leszereltem, a Római strandon fetrengve, beszélgettem egy stúdiós lánnyal, akit ismertem; a következő év stúdiósa volt, tehát én bejártam azért a Nemzetibe, megismerkedtem új emberekkel. Mentek már el a főiskolára, de sokan nem nyertek felvételt, volt, aki két évet is lehúzott még. Egy ilyen új arcú lány, ma ismert színésznő, azt mondta: „Szia, nem jössz ma délután a felvételire?” „Milyen felvételire?” „A Nemzeti Stúdió megint toboroz. Kirúgottakat.” Fogtam magam, elmentem. Mindenkinek szavalni, énekelni, táncolni kellett. A zsűri elnöke rám nézett. „Béluska? Mik a lehetőségeid?” mondom: a lehetőségeim korlátlanok. Fel voltam véve. Nagy dolognak számított, mert sok srác várakozott, főiskoláról, harmadikból kirúgottak is, és engem bevettek. Abban az évben még elutaztam velük Jugoszláviába, a Mózessal meg Az ember tragédiájával, és valamikor áprilisban vagy májusban kirúgtak, mert megettem a kelléket. Az Athéni Thimont játszottuk Shakespeare-től, a kevés darab egyike volt, amiben nem kaptam szöveges szerepet, nem volt kiírva a színlapra a nevem. Nagyon utáltam ezt a darabot. Statisztálnom kellett, nem volt feladatom. Az egyik jelenethez a műdisznó, műkacsa meg a kasírozott, akármilyen dolgok mellé igazi gyümölcsöt meg kelkáposztát, répát, csalamádét hozattak, hogy azért a színész bekapdoshasson valamit, ha már a jelentben evés van. Unalmamban a színfalak mögött elkezdtem csipegetni a csalamádét, leettem a kellékről. Az egyik ügyelő, aki egyébként jó barát volt, hozzám járt farkalni a kis önálló lakásomba, rám szólt valamiért, és én olyan indulatos voltam a darab miatt, hogy azt mondtam: „Menj a picsába!” Más is meghallotta. Ügyelő volt, nálam tíz évvel idősebb, a hiúsága meg talán a tekintély féltése elvitte őt a főügyelőhöz, aki elintézte, hogy kirúgjanak. Szabályos fegyelmi bizottság elé állítottak, hogy én milyen hangon beszéltem az ügyelővel, és ráadásul megzabáltam a kelléket! El kellett hagynom a színházat. Színész akartam lenni, de éreztem, hogy ez most megszűnt. Annyi erő, kitartás nem volt bennem, hogy otthagyjam a kis pesti lakást, lemenjek vidékre színésznek. Volt, aki sztár lett így. Más meg kiugrott az emeletről. Ha jelentkeztem volna még a stúdióból való kirúgás előtt a főiskolára, talán fel is vesznek. Így viszont már nem volt értelme. Nem jelentkeztem.

Jött egy szerencsétlen fordulat az életemben. Megismerkedtem egy nálam két évvel idősebb fogorvos lánnyal, és elvettem feleségül. Egy házmesterlányt, ahogy az anyám szokta mondani: egy hááázmesterlányt! Rendkívül szerencsétlen családban született, saját erejéből lett fogorvos. Egy idült alkoholista házmester papával. A feleségem lett, nálam lakott, berendezkedtünk, én akkor elmentem könyvügynöknek, hogy ne segédmunkás legyek. Bárminek mehettem volna. Elkezdtünk egész jól keresni; ő praktizált az egyik barátnőjének a rendelőjében, én pedig könyvügynökösködtem. Vettünk egy Renault-4-est.

Élhettem volna így egész életemben. Araszolgathattam volna ezen az úton, mint mások.

Az egész vendéglátós tevékenységem úgy kezdődött, hogy egyszer lelátogattam Balatonföldvárra, mert az egyik barátom elment udvarosnak egy üdülőbe. Az udvaros az, aki reggel összegereblyézi a dolgokat, meg egy kézi triciklivel vagy valamivel a raktárból felhozza a zöldséget, vigyáz arra, hogy legyen mindig a tűzön szén. Kap ezért egy pici szobát. Egy tizenhat éves srácnak nagy dolog ez. Szabadság! Nyaralhatott a Balatonnál. A Balatonnál akkor hőskorszak volt. Vadkempingek és minden. Csajozások. Őrületek. Egy haverommal lementünk meglátogatni ezt a másik barátunkat, autóstoppal. És ennek már saját táskarádiója volt, amivel a Szabad Európát lehetett fogni, a délutáni randevút. Irigyeltem a gyereket, kapott 1800 forint fizetést, megvolt a kosztja, és délután öttől szabad volt. Mi húsz forinttal mentünk le. Valami lányt felszedtünk, csehet, lengyelt, németet, aki meghívott egy pohár tejre meg egy kiflire. Ellvoltunk. Megirigyelve ezt a srácot, bementem az egyik étterembe, és megkérdeztem, hogy nincs-e valami állás. Felvettek pohármosónak. Óriási előrelépés volt, amikor egy hónap múlva megengedték, hogy italt is mérjek. Hátul a söntésben. A pincérek nekem kiabálták, hogy féldeci ezt, féldeci azt, málnát. Így telt el az első Balaton-szezon tizenöt éves koromban, első, második gimi között. Utána minden nyaramat valahol a Balatonon töltöttem munkával. Tizennyolc éves koromban az így spórolt pénzből sor került az első külföldi utamra, a volt orosztanárommal. Huszonöt éves srác volt. Tegező viszonyba kerültem vele már érettségi előtt, fantasztikus tanár-diák kapcsolat volt. Elmentünk Lengyelországba, és végigbasztuk. Csodálatos élményeink voltak. Táviratváltás után Debrecenben találkoztunk. Ő szervezte az útvonalat, máig úgy emlékszem vissza erre, mint életem egyik legszebb élményére. Együtt tanultunk meg lengyelül.

És ezután jött a katonaság. Meg a színházi gyönyörű három hónap után. Bekerülni egy csillogó-villogó világba, és „Tiszteletem!” És a Sinkovics Imre, a Váradi Hédi és a Szirtes Ádám között bolyongani a folyosón meg a színészbüfében, ahol az Agárdi Gábornál természetes volt, hogy „Szerbusz, édes öcsém!” És: „Szerbusz, Gabi bátyám!” Hogy utána bekerüljek egy olyan közegbe, ahol jelentenem kellett, hogy kérek engedélyt vécére távozni! Hát ettől én megőrültem! A legrosszabb katona voltam majdnem két évig. Korábban leslisszoltam, eltörettem a lábamat. Lényegében néhány hónap híján leszolgáltam az időt. Megváltozott emberként kerültem ki. Megfáradva és megöregedve, teljes kilátástalansággal. Az, hogy a színházba elmentem újra felvételizni, csak annak a véletlen római parti találkozásnak köszönhető. Eszembe se jutott visszakéredzkedni. Tervezgettem ugyan, hogy majd valahol pincérkedem Pesten, közben készülök a felvételire és felvetettem magam, de erre legközelebb csak a következő évben volt sanszom.

Azért lettem könyvügynök, mert elmentem segédmunkásnak, és utáltam, hogy egy utolsó senki vagyok. Mindenben szerettem volna a legjobb lenni. Mikor elkerültem például FŐSPED-szállítómunkásnak, azért edzettem és súlyzóztam, hogy a vad emberhegyek közt ne legyek utolsó. Nagyon fontos volt a sikerélmény a pénzen kívül. Az elismerés borzasztó fontos része az életemnek. Akkoriban vékony gyerek voltam. Nem kilencven kiló, mint most, hanem hatvankettő. És toló lehettem. A toló megy a lépcső alján, az egész súly rajta van, és a homlokával tolja fel a zongorát, a páncélszekrényt, a háromajtós szekrényt. A toló a csapatban az az ember, akire rá lehet bízni mindent. Előbb kipróbáltak, úgy hívják, hogy kóstolgatás: amikor régi, erős szállító szakmunkás, aki a fejére tehet egy hűtőszekrényt (a púpján viszi és a nyakával támasztja alá), az egyik kezébe még felvesz egy mosógépet, a másik kezébe egy centrifugát, úgy megy fel az emeletre. Ez a kínálás meg a kóstolgatás. Hogy a másik elbírja-e? Át bírja-e úgy venni, hogy semmi nem esik le. Megtanultam, hogy hogy kell ezt csinálni. Néha véres vállal mentem haza, de megcsináltam. Megvannak a trükkjei. Az egésznek a célja az, hogy minél több terhet felvive, minél kevesebbet kelljen menni. Volt, hogy majdnem feladtam, pedig nem voltam gyenge. Sportoltam előtte. Dzsessz- és revütáncra is jártam.

Szoba-konyhás lakásban laktunk, a pap bácsi volt lakásában. Anyám hatszobás házban élt mint feleség. Tanszékvezető tanár volt a férje. Anyám tizenöt évvel lehetett fiatalabb nála, és amikor meghalt az öregúr felesége, feleségül vette anyámat. Ő meg az apám barátok voltak, tehát az ismeretség innen eredt. A saját nyugdíjából meg a tankönyvszerkesztői jogdíjaiból élő, Párizst és Cannes-t és egyebeket évente látogató öregurat anyám csonttá pucolta. Hallatlan érzéke van ahhoz, hogy elköltessen mindenkivel minden pénzt, hogy egy fillér ne maradjon belőle. Majdnem koldusbotra juttatta az öreget. Tönkretette anyagilag, de a házasságuk kitartott az öreg haláláig. Az én házasságommal meg az volt a helyzet, hogy reményünk se lehetett arra, hogy valami jobb lakásba költözzünk. Bementünk a tanácshoz, hogy kérünk minőségi cserét. Be se soroltak. Nem is álltak szóba velünk. Ez elkedvetlenített! Jól kerestünk, félretenni ugyan nem nagyon akartunk, nem is tudtunk. Minden pénzt elköltöttünk. Öltözködtünk, szórakozni jártunk. Akkor már tudtuk, hogy a feleségemnek nem lehet gyereke. Egyszer valahogy szóba került az anyámékkal való beszélgetés alkalmával, hogy romlik az öregúr háza, rohad az eresz, a csatorna, minden, meg kellene csináltatni. Jött egy ötletem, hogy adjuk el az én szoba-konyhás lakásomat, kapunk érte hatvan-hetvenezer forintot, beköltözünk az egyik szobába a hatból, én pedig az egész pénzt, amit kapok, a házba invesztálom. A régi cserépkályhát gázfűtésre szereltetem át, honvektorokat rakatok fel, átalakíttatom a konyhát, a fürdőszoba fafűtéses vízmelegítőjét kicseréltetem egy Hévíz melegítőre, kényelmes melegben fogunk lakni. Játszottam az ötlettel, tetszett nekik is. Tudtam, hogy az öregnek ekkor-akkor kórházba kell mennie kivizsgálásra. Megbeszéltük, hogy értékesítjük a lakást, és ameddig ő kórházban meg szanatóriumban tartózkodik, addig tatarozunk. A feleségem rendkívül helyes lány volt, alkalmazkodó. Kitataroztattunk, kifestettünk, kimázoltattunk. Mindent, amit meg lehetett oldani abból az összegből, amennyiért elpasszoltuk illegálisan a szoba-konyhás lakásom bérleti jogát. Odaköltöztünk. Három vagy négy hónapig tartott ez az állapot, de egyre nehezebben volt elviselhető az öregúr. Az volt a visszatérő mondókája, hogy „megrohadunk”, „tönkremegyünk”, „végünk van”, „micsoda kupleráj!”. Ha a legnagyobb rend volt, akkor is.

Tévéhíradót akartunk nézni, s az anyám barátnőket fogadott, kint a hallban ültette le őket, mert a hat szoba nem volt elég neki besuvasztani őket egy kávéra, ott dumálni velük! Mi tévébuzeránsok voltunk. Életem első televízióját akkor vettük, használtan, amikor megnősültem. Nekem óriási szívfájdalmat okozott, hogy nincs televíziónk, mikor tizennégy-tizenöt éves gyerekként másoknál néztem. Az intézetben volt televízió, megszoktam. Volt olyan táncdalfesztivál, amit végigbőgtem, tizenöt évesen. Valami idegen lakás ablakánál álltam, ahol bent villogott a képernyő, és a rácson keresztül, rolón keresztül lestem, és bőgtem, hogy miért vagyok ilyen szerencsétlen! Miért kellett olyan családba születnem, ahol még televíziót se tudunk venni!

Amikor az anyám ott csicsergett a barátnőivel, tettem egy megjegyzést. Ne haragudj, anyukám, miért nem tudtok beülni egy másik szobába? A feleségem is mondta, hogy igazán, tényleg, ne tessék már! Végül sértetten kivonultunk a konyhába, hogy most mi hagyjuk ott a tévét? Azért, mert ők ott akarnak beszélgetni. Az anyám teátrális műsorokban ijesztő. Velem megcsinálta azt, hogy amikor bukásra álltam számtanból ötödikben, azt mondta, hogy „Jó! Belőled nem lesz semmi, legyünk öngyilkosok!” kiállított a villamos elé. A Kolosy térnél jött a villamos, és odaállt a sínekre velem együtt. Persze az utolsó pillanatban félreugrottunk, de addig nem engedett, fogott. Az élete nem öngyilkos típusra vall. Inkább minden szarból kimászós. Nekem borzasztó élmény volt. Ilyen színházias szemforgatásokat megengedett magának. Az egyik színházi jelenete az volt, hogy a sértett elvonulásunk után kijött a konyhába, megállt: „Nekem egy házmesterlány, egy proli ne tegyen megjegyzést!” Vitte be a káposztás tésztát. Kivertem a kezéből, rá a falra, a három hónapos festésre. Összeszedtük a cókmókunkat, elköltöztünk a feleségem húgáékhoz, akik nagyon egyszerű környezetben éltek. Egy mosókonyha szárítóhelyiségében ágyaztunk meg magunknak. Ott laktunk két és fél hónapig és ezalatt váltottuk ki az útlevelet. És adtuk el mindenünket, mert a mosógépért meg a hűtőgépért felmentünk, elhoztuk. Anyámék akkor már szintén dacosak voltak, nem szóltak, hogy jöjjünk vissza. És elhatároztam, hogy nem csinálom tovább. Leprolizza a feleségemet a saját anyám! Ha valakiben annyi belátás sincs, hogy a pillanatnyi cirkusz kedvéért ezt a luxust ne engedje meg magának, azzal én nem akarok együtt élni! Eladtunk mindent. És mindent feléltünk. Mindennap mulatni jártunk. Készültünk a Pesttől való búcsúra. Nagyon jól sikerült. Teátrálisan. Még könyvügynökösködtem, hogy meglegyen a munkahelyi ajánlás az útlevélhez. A feleségem megkapta Jugoszláviába, én pedig nem. Kiváltottam Lengyelországba. Megbeszéltük, hogy átszököm Svédországba, ő menjen át Jugóba és Jugóból menjen át Ausztriába. Voltak címeink, akik segítenek átdobni őt. Úgy búcsúztunk Budapesttől, hogy bejártunk mindent. Elmentünk elbúcsúzni a Halászbástyától, a Mátyás-templomtól, így kerültünk ki aztán a Rózsakertbe meg a Szigetre. A Szabadtéri Színpadon az Úri murit próbálták, Bessenyei volt a Csörgő Csuli, és a „Mindenkinek azt ajánlom, szerelemnél jobb az álom” kezdetű nótát énekelte. Egy életre a nótám lett. Másnap feltettem a feleségemet a vonatra. Reggel hétkor. Én kilenc órakor indultam vonattal Lengyelország felé, ahol elkezdődött egy történet arról, hogy egy kocsi csomagtartójában hogy lehet kijutni Svédországba. A Skandinávia nevű hajón. Megismerkedtem egy szobalánnyal. Befogadott. Magyar származású lány volt, nála laktam majdnem fél évig. Ha elvitt egy házibulira, és megtudták, hogy magyar vagyok, egyszerűen elszállingóztak az emberek. Valamiért borzalmasan utálnak abban a kisvárosban minket. Keringenek mendemondák arról, hogy ötvenhat előtt az volt a divat, hogy kitték a tejpénzt a küszöbre, a magyar disszidensek meg mentek és felszedték. Úgy belefásultam az egészbe, hogy elmentem Stockholmba, a magyar követségre, kértem, hogy engedjenek haza, ezt nem bírom tovább. Majdnem minden pénzemet arra költöttem addig, hogy naponta telefonáltam Ausztriába, T.-be. A táborba, hogy a feleségem megérkezett-e. Ahol összegyűjtik ezeket a mindenhonnan emigráltakat, és segítenek szétszórni őket a világ minden tájára. És nem érkezett meg és nem érkezett meg. Mi lehet? Vagy lelőtték, vagy meggondolta magát, máshol van. Harmadik lehetőség nincs, mert ő is erősen akart menni. Tény az, hogy kaptam a magyar követségen egy útlevelet mint Magyarországra örökösen visszatérő hazánkfia. Majd két órán belül jelentkezzem a rendőrségen! A pályaudvarról felhívtam az anyámat a házában, akinek közben küldtem egy-két képeslapot. Anyám felvette: „Béla! Te itthon vagy?” „Itthon. Babiról nem tudsz semmit?” „Most kaptuk meg a lapját, kinn van T.-ben.” Később kiderült, hogy Jugoszláviából először nem tudott átmenni Ausztriába, hanem elment az olasz határra, az olasz oldalon bedugták egy lágerbe. Kiszökött, de csak fél év múlva, át a hegyeken, hágókon. Stoppal. Átverekedte magát T.-be. Kértem az anyámat, hogy csináljon meleg fürdőt, és adjon két-háromszáz forintot vonatra. „Kisfiam, hová mész?” Akkor hirtelen megint az anyám lett. Vettem a kis táskámat, leutaztam egy Jugoszláv határ menti helységbe. Este érkeztem meg. Kérdeztem, hol lakik a tanácselnök. Ott! Becsöngettem. Könyvügynök vagyok, holnap szeretnék itt dolgozni, későn érkeztem meg Szegedről, nem tudna-e szállást adni? Tudott. Éjjel elindultam a határra. Kis kerülővel.

Jegyzet:

1:

Házkezelőségi Igazgatóság. A szocialista állami lakástulajdon ügyintéző és karbantartó szervezete. Eredményességét az omladozó házak mutatják.