Grendel Lajos

Áttételek

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-305-8

1

Amióta egyedül élsz, korán jársz be a Kiadóba. Majdnem mindig elsőnek érkezel. Igyekezetedet munkatársaid példás kötelességtudásnak vélik, az is lehet, hogy stréberkedésnek, s csak te tudod, hogy az üresség elől menekülsz. Ha elmondanád nekik, úgysem hinnék el. Mindig a kora reggeli órák a legüresebbek. Menekülsz a kölcsönlakásból, amely barátodé, akár valami süllyedő hajóról, vagy mintha földrengés elől futnál ki az utca közepére, ahol a ház nem dőlhet a fejedre. Múltad nincs, nem akarod, hogy legyen múltad. Összeszorítod a fogad, ökölbe szorítod a kezed, néma maradsz, amikor nyilatkoznod kellene. Ilyenkor nagyanyádra gondolsz, az ő fenséges némaságára.

Arra a nyár végi délutánra gondolsz, amelyen nagyanyádat megfürösztötték a mosóteknőben a kútnál, aztán törülközőkbe bugyolálva leültették a diófa alá abba a fonott hintaszékbe, amelyet sok évvel később szüleid odaadtak Böskének, a kéregető cigányasszonynak. Böskéről a városban azt beszélték, hogy mindenféle növényi kivonatokkal meg tudja gyógyítani a rákos betegeket, akire pedig megharagszik, az egész életére meddő lesz vagy impotens. Nagyanyádat tisztelted, de féltél is egy kicsit tőle. Mindenki félt tőle a családban, vagy legalábbis tartott a kérlelhetetlen haragjától. Nagyanyád puritánul szigorú volt, és kíméletlenül okos.

– A megemésztetlen gondolatok nyomán büdös lesz a levegő, mint egy istállóban – mondogatta.

Vagy:

– Az ember egész nap láthatatlan zsákokat cipel a vállán, s a zsákokban megemésztetlen gondolatok erjednek.

Nemsokára te is keserűen tapasztaltad, hogy ezt a láthatatlan poggyászt nem lehet közprédára hagyni, se kidobni az ablakon. Hogy a teher észrevétlenül hozzánő a teherhordó vállához, ahogy valamely pillanat tartalmazza az összes megelőző pillanatot, akár számon tartja őket a tudat, akár nem. Hogy a tudat a maga örökös célra irányultságával csak alárendelt szerepet tölthet be abban a nagyobb játszmában, amelyben élet vagy halál kérdése fölött döntenek... De ne filozofálj! Nem neked való. Sokan figyelmeztettek rá, és igazuk volt. Ha valami okból mégis rákényszerülsz, tanácstalan leszel, mint az a szobatudós, akinek váratlanul műszaki feladatot kell megoldania, például kicserélni a tömítést egy elromlott vízcsapban. Hiába írod le vagy térképezed föl hazád hegységeit és vizeit, a folyókat nem tudod kitéríteni a medrükből, sem a hegytömböket elmozdítani a helyükből.

Tizenkét éves voltál, s a gyermekkor, mint valami síkos, csillogó hártya, vont be még, jóllehet ennek a hártyának a szövete egyre több helyen feslett föl, s hasadékain bezúdult a világ szennyes, nemesebb elvektől desztillálatlan áramával. Egy napon csak azt vetted észre, hogy fedetlen testtel és lélekkel, felkészületlenül állsz a fogadására. Azon a délutánon, amelyen nagyanyádat megfürösztötték a mosóteknőben, s amely nyári délután úgy lógott a város fölött, mint ha valami vadonatúj, merész szabású kabátot pillant meg az ember csupa pecsétes, kopott holmi között, te is ott ténferegtél az udvaron azzal a szorongató tudattal, hogy az iskolai év küszöbén már csak a nyári vakáció utolsó napjaiban eszeveszettül meglóduló időre vagy képes igazán figyelni, amikor semmibe sem érdemes belekezdeni már, mert a befejezésre nem jut idő, amikor az élmények nem tudnak többé kiteljesedni, hanem csak fellobbannak, s a következő pillanatban bágyadtan kihunynak, ellenben megnő a súlya minden percnek, s mozdíthatatlanul súlyosnak tetszik a padlás sarkában remegő pókháló is, mintha szálait ólomból sodorták volna. A meglódult idő, ez az óriási nyomás alól kilövellő bő vízsugár, egyre messzebb sodort az elmúló nyártól. Mintha sejtetted volna, hogy gondtalan gyerekkorod utolsó nyara lesz ez.

A fürdetést tisztes távolból figyelve, mérhetetlenül groteszknak tetszett, ahogy nagyanyádat törülközőkbe csavarva leültetik a diófa alá, dörzsölik és masszírozzák, mintha az ég tudja, milyen beteg volna. Pedig nála egészségesebb öregasszonyt keresve sem igen találhattál volna a városban. Ez a szertartásos fürdés elvetemültség és konok lázadás volt a sors ellen, amely sarokba szorította. Nem betegségekkel, hanem úgy, hogy az önérzetét és az önbecsülését tépázta meg, mindezt a bajt megtetézve az öregséggel, amely visszafordíthatatlanná teszi a kudarcokat. Akik fürdették (a szertartásra évente egyszer, legföljebb kétszer került sor), maguk is ugyanabban a sarokban szűköltek: egy volt apáca, aki a városi mozi termeit takarította, és egy özvegyasszony, akinek a fia elesett Ukrajnában, a lánya pedig negyvenötben kiment Hollandiába. Más alkalmakkor nagyanyád segédkezett a volt apáca vagy a magányos özvegyasszony fürdetésénél, s hármukat a barátság olyan szoros kötelékei fűzték össze, amilyen szoros barátságot csak a gyermekkor önzetlen nyíltsága ismer. Együtt jártak sétálni, együtt kávézgattak, együtt töltötték az estéket, mintha így mindnyájuknak nem egy, hanem három élete lett volna, s ez megháromszorozná az erejüket is. Láttad őket egyszer a cukrászdában. Némák és fenségesek voltak, szót sem szóltak egymáshoz, hallatlanul nagy békesség uralkodott közöttük. Egyetértés, amilyen csak váratlanul kimondott keserű igazság nyomán alakul ki, mintegy hirtelen egyberántva a szerteágazó érdekeket és szempontokat. Amikor pedig ilyen masszív összhang létrejön, nincs többé szükség a szavakra. Persze te csak évekkel később értetted meg, hogy miként a beszéd a nem tudás nyelve, úgy a tudásé a hallgatás, s hogy ilyenformán a hallgatás az önazonosság nyelve és a maradéktalan szembenézésé. Ekkor értetted meg, hogy a három öregasszony közös hallgatásában a barátságuk lényege és értelme fejeződött ki. Ezért a hallgatásért azonban meg kellett mászni előbb az Alpokat. Az Alpokat szó- és közhelygörgetegek borították. Amikor az öregasszonyok összejöttek, egy darabig úgy viselkedtek, mint a legtöbb normális ember. Kicserélték az értesüléseiket, szokványos kérdéseket tettek föl egymásnak. Jelentéktelen pletykákat színeztek ki oly módon, ahogy a kisdiák próbálja leleplezni a rajzolni nem tudását azzal, hogy harsány színeket fest a rajzlapra. Ítélőképességük sem működött már olyan megbízhatóan, mint régebben. Amit láttak vagy tapasztaltak, mintha csak álmodták vagy filmen látták volna. Nem vettek benne részt, kívül voltak a sorsukon, nem is emlékeztek rá, mióta. Amit viszont szerettek volna megfogalmazni, ahhoz a köznapi, sekélyes szókincsük bizonyult elégtelennek.

– Egész délelőtt fájt a derekam – mondta például nagyanyád, és ez a kijelentés vagy igaz volt, vagy nem, de számukra végső soron nem az igazságtartalma volt a fontos, hanem valami más, talán a szavai mögött bujkáló szomorúság. Ezért történhetett meg, hogy a máskülönben banális kijelentéseik mindig valami különös falsot kaptak, s akkorát robbantak, mint egy petárda. Így sodródtak a hallgatás partjára. A találkozásaik első perceit jellemző élénk eszmecsere így csupán felkészülés volt a közös hallgatásra, dialógus, amely mégis mintegy a hallgatás előszobája. Úgy lett súlya a szavaiknak, hogy az igazi mondanivalójukat elhallgatták, s bár olykor élénken vitatkoztak, vitáik sohasem fajultak veszekedéssé, nem járta át őket sem a nosztalgia árama, sem a világ állapotára vonatkozó öreges bölcsesség. Amikor pedig szinte minden átmenet nélkül elhallgattak, éppen hogy nem a közös témákból fogytak ki, hanem a közös témához jutottak el. Ilyenkor hosszú percekig csak a kávéscsészéjük falához koccanó kanál halk monológja volt hallható az asztaluk felől.

Ahogy a matrónák visszahúzódtak a közös hallgatás kútjába, s a múltjuk, mit titkoltak, mint valami üvegharang borult föléjük, a jelenléted sértette néma párbeszédük komolyságát. Először csak rosszindulatú pillantásokat vetettek feléd, talán azt remélve, hogy zárkózottságuk előbb-utóbb elriaszt a közelükből. Te ezen a nyári délutánon ébredtél rá, hogy tulajdonképpen egy néma beszélgetést hallgatsz ki, s jelenléted nemcsak hogy zavarja az öregasszonyokat, hanem illetéktelen is, mintha a nagyanyád hálószobájába hatoltál volna be, s ott beletúrtál volna a fiókokba és minden kabátzsebbe.

Nagyanyád mégis itt, a többi matróna jelenlétében mesélte el neked, hogy a városotokban valaha paradicsomi állapotok uralkodtak, s ennek az állapotnak Hedvig néni meggyilkolásával szakadt vége. Hedvig néni a dédanyád volt, negyvennyolcas honvédezredes ükapád egyetlen lánya. Halála napján ott állt (vagy ült) emeleti lakása ablakában, a kontya meglazulva és összeborzolva kissé, mintha épp egy madár röppent volna fel belőle. A késő délutáni napfény berámázta, mint a meggyőződés, ha mélyről fakad, berámázza a cselekedeteinket, melyek mindamellett természetesen helytelenek is lehetnek. Hát így állt (vagy ült) az ablakban, egy kicsit szomorúan, egy kicsit megdicsőülve. (Ezt az utcáról pontosan megállapítani amúgy sem lehetett.)

Mindenesetre semmi különös nem volt abban, hogy valamikor a történelmi változások hajnalán, 1914 májusának egyik kihunyó délutánján ott látták a lakása ablakában magánytól koszorúzva. Az ő magánya azonban még távolról sem volt olyan vakítóan fehér, mint a modern ember magánya. Inkább keresett, önként vállalt magány volt. Hedvig néni szándékosan tartotta távol magától a modern élet fertőzéseit, viszont bizalmat és megbocsátást sugárzott ki. Olyanfajta egyenletes és tartós melegséget, mint a régi, jó, divatjamúlt cserépkályhák, amelyek nélkül az otthon kedélytelen lakhely lehet csupán.

Valaki, aki látta őt aznap délután, állítólag meg is jegyezte:

– Milyen jóllakottnak látszik a világgal.

Hát ez az!

Hétközben Hedvig néni zongoraleckéket adott. Amikor az utolsó tanítványa is hazament, mindig kiszellőztetett, ő maga pedig kiállt az ablakba, s valami jóleső ürességet érzett közben, ami másfelől telítettség volt, mint aki a csömörig jóllakott egy ünnepi lakomán, aztán hagyja feldolgozatlanul átáramlani magán a világból érkező impulzusokat.

Bizonyos tekintetben Hedvig néni már akkor is a város múltjához tartozott inkább, mint a jelenéhez. Pedig még ötvenéves sem múlt. De hát a jelenhez tartozás sohasem az életkor, hanem sokkal inkább a vérmérséklet és az észjárás tágasságának a függvénye. Hedvig néni – ekkor már két gyermek anyja – fiatalon özvegyült meg. S most, ahogy egyre jobban közeledett az ötven felé, mindinkább nyilvánvaló lett, hogy szellemi kondíciója apadóban van. Egyre kevésbé törődött bele, hogy a világ nem őriz magáról állandó képet, s kaotikus tágassága levet magáról minden ráaggatott eszmét és babonás mítoszt. Sokszor panaszkodott, hogy egymaga semmit sem tehet az erkölcsök lazulása ellen. Kérőit, akik a gyászév letelte után egymásnak adták a kilincset házában, mind kikosarazta, mígnem a számuk gyérülni kezdett. Hedvig néni pedig lassan beevezett annak az életkornak az öblébe, amelyben megkeményednek az ember elvei, de a lélek és a szellem feltöltődésével egyidejűleg eltompul, majd elnehezedik a test. De azért tudta, hogy a városban szükség van még az ő ódivatú feddhetetlenségére, miként az erdei barangolásra iránytű nélkül elinduló turistának is szüksége van egy sziklaoromnak vagy a környéket uraló más testnek, kiemelkedő pontnak a terepet maga köré rendező s a tájékozódást megkönnyítő, mozdíthatatlan jelenlétére. A lassan változó életkörülmények s az erkölcsi puritanizmus eresztékeinek lazulása közepette sem akadt magára valamit is adó ember a városban, aki a régi elveket mindenestül elvetette volna, vagy ne érzett volna legalább nosztalgiát irántuk. Csupán a régi elvek fontossága értékelődött le szinte észrevétlenül, vált követendő normák helyett egyre messzebb távolodó tájékozódási ponttá. A régi normák, középpontjukban az olyan egyszerű és egyértelműen tiszta fogalmakkal, mint hűség, hazaszeretet, önfeláldozás, becsület, elkoptatták ugyan korábbi fényüket, láthatatlanokká váltak, meglétükben azonban senki sem kételkedett még. Ezért mindenki tudta, aki zongoraleckékre küldte hozzá a csemetéit, hogy azok Hedvig néni házában a legjobb helyen vannak.

Az utcáról teljes bizonyossággal megállapítani, hogy Hedvig néni áll-e, ül-e avagy netán guggol, lehetetlen volt. Látszatra úgy elmerült a gondolataiban, mint egy tudós tanár, aki hirtelen megfeledkezik róla, hogy a katedrán van, s egyszer csak a legtitkosabb gondolatairól lebbenti fel a fátylat az elképedt hallgatóság előtt. Kissé félrebillentve a fejét, nézett az utcára ki, sőt nem is az utcára, hanem valahová a szemközti földszintes ház kéményének az irányába, mintha fürkészne valamit, ami lentről, a járdáról nem látható. Az egyik szemtanú másnap a rendőrkapitányságon azt állította: úgy rémlett neki, hogy az asszony kissé féloldalasan ráhanyatlik az ablakpárkányra, mintha testének jobb felén kellemetlen szúrás gyötörné, amely szúrás eredhet az epe bántalmaiból éppúgy, mint a bélműködés zavaraiból. De származhat szélgörcsöktől is, vagy székrekedéstől. Természetesen az meg sem fordult a fejében, hogy Hedvig néni halott talán.

Szülővárosod temetőjében pár évvel a kiegyezés után felállítottak egy negyvennyolcas honvédemlékművet. Ezt március tizenötödikén minden évben megkoszorúzták hivatalos és magányszemélyek. Óriási tömeg vonul ki ezen a napon a temetőbe még ma is, s emlékezik a szabadságharc egyik ottani ütközetének hősi halottaira. Aztán egy évig senki sem gondol velük. Hiszen a nemzet a kiegyezéssel kivívta a függetlenségét, még ha nem is teljesen független. A sajtója szabad, még ha nem is egészen szabad. Uralkodója király, még ha csak másodállásban is. Képviselőit demokratikusan választja, még ha nem is igazi demokrácia ez. És így tovább.

Így okoskodhattak az akkori városlakók.

És még úgy, hogy időről időre Hedvig nénit is meg kell koszorúzni, mivel csak belőle vezethető le a legitimitása annak az övével homlokegyenest ellentétes életformának, amely máskülönben korrupt, erkölcstelen és hazug lett volna, így pedig korrupttalan, hazugtalan és erkölcstelentelen volt, viszont fejlődésnek, haladásnak, a korszellemhez megfelelőnek lehetett álcázni. A már említett szemtanú szerint Hedvig néni elhagyatottnak látszott, mint egy lakatra zárt cifra láda a padláson, amely szerelmes levelek, bizalmas feljehyzések, naplótöredékek sárguló lapjait őrzi, immár hiába, mert a bennük foglalt őszinte és nemes érzések régen elfüstöltek a láda gazdájának lelkéből. Mert hát: elképzelhető-e, hogy egy szigorú vámtiszt, egy még szigorúbb adóbehajtó s még egy nála is szigorúbb rendőrfelügyelő szerelmes ifjú is volt egykor?

A gyilkosságot egy rossz hírű asszony, bizonyos Benyákné fedezte föl. A millenniumi szép idők konjuktúrája idején Benyákné köztéri kurva volt, jámbor, istenfélő, kissé félszeg leányka. Aztán, amióta elvette egy vasutas (aki hamarosan meghalt), s ő rendes asszony lett végre, veszedelmesen lezüllött. Alkalmi munkákat vállalt: házhoz járt mosni, halottat öltöztetett, volt nagy lakodalmakban szakácsnő, szegény asszony porontyainak dajkája, házasságközvetítő, kerítőnő és sok minden még. Alkalmasint a régi mesterségét is folytatta. Közben itt is lopott, ott is lopott, becsukták, kiengedték, újra becsukták. Ilyenkor tavasszal virágot árult a piacon.

Akkor is a piacra tartott éppen. Még üresen ásítoztak az utcák, az öreg, borvirágos orrú mesteremberek ezekben az órákban horkoltak a leghangosabban, s a baglyok, kuvikok ott ültek még annak a háznak a kéményén, amelyet hamarosan meglátogat a halál. Benyákné nem vette észre a Hedvig néni házáról éppen felröppenő kuvikot, de látta, hogy Hedvig néni az ablakban áll (vagy ül), vagy éppen szundikál. Hedvig néni feje a jobb alsó karjára csuklott, s a hajában a fésű annyira kilazult, hogy minden fogát megmutatta, s bármelyik pillanatban leeshetett az utcára. Benyákné rákiáltott lentről:

– Mi az, boszorkány, virrasztasz?

A goromba megszólítás azonban nem ért el a címzetthez, hanem mint a buzerával passzolt labda, visszapattant Benyáknéhoz, akinek egy pillanatig úgy rémlett, hogy nem is ő szólt, hanem valami bolond visszhang tévedt be az utcába. Ettől elbizonytalanodott, mintha tévedésből egy idegen lakásba nyitott volna be.

– Hozzád beszélek, nem hallod?

Hedvig néni nem hallotta.

Benyákné ekkor csípőre tette a kezét, megállt az utca közepén, s jó hangosan trágár szavakkal kezdett okádni, mert meg akart győződni róla, hogy a saját hangját hallja-e. Szitkozódása szétrobbantotta az áhítatos hajnali csöndességet, ahogy egy irdatlan sziklatömb válik kétfelé a gyomrába töltött dinamittól. Később a rendőrségen valaki annak a véleményének adott hangot, hogy hajnalban, üres utcán káromkodni annyit tesz, mintha az anyánkat fojtogatnánk. Mert hát akkor talpon volt már az egész környék. Az asszonyok többsége pongyolában, a férfiak hálósipkában, bajuszkötővel az orruk alatt. Az egyik bajuszkötős, hálósipkás férfi odaóvakodott a fal mellé, és mindenféle kérdéseket intézett Hedvig nénihez abban a fontoskodó modorban, ahogy a nagyon bizalmatlan hivatalnokok, amikor születési vagy halotti bizonyítványt állítanak ki, még egyszer meg szeretnének győződni róla, hogy a kérelmező nem szélhámosságon töri-e a fejét.

– Rosszul van, Hédike? – kérdezte végül. Pedig csak a vak nem látta, hogy Hedvig néni legalábbis tetszhalott, ha ugyan nincs mindenféle rosszulléten egyszer s mindenkorra túl.

– Megállapítom a tényállást – jelentette ki komolyan a férfi.

S hogy ez is megtörtént, tenni kellett volna valamit. Na de mit?

– Kerítsenek gyorsan orvost. Ez most a legsürgősebb – indítványozta Balázs úr, a hentes, aki távoli rokona volt Hedvig néninek. – Én addig felmegyek hozzá.

És Balázs úr tényleg felment. Léptei súlya alatt nyikorogtak az emeletre vezető fagrádics lépcsőfokai, s Balázs úrnak, bár egyébként nem szokott megijedni a maga árnyékától, most vacogtak a fogai. Kezdte megbánni vakmerő vállalkozását. Az én átkozott jó szívem, gondolta, az én átkozott lágy szívem. S abból szép lassan elpárolgott az irgalom. Balázs úr tudata kitisztult, s a kényes helyzetet, amelybe keveredett, kezdte hűvösen, szakszerűen mérlegelni, mint amikor a hentespulton a szemmértékére hagyatkozva olyan pontosan nyisszant le másfél kiló sertéskarajt, hogy az a mérlegen egy dekával sem nyom többet vagy kevesebbet.

Hedvig néni lakásának az ajtaja tárva-nyitva állt. Mi történik, ha bemegyek, töprengett Balázs úr. Semmi. Mi történik, ha visszamegyek az utcára? Semmi. Hát ez az, gondolta. Tegnap éltél még, ma nem élsz már. A huzat véletlenül kicsapja a lakásod ajtaját, s a halál, aki véletlenül éppen arra jár, és nem is téged, hanem a szomszédban haldokló vénségesen vén öregasszonyt jött meglátogatni, gondol egyet, és helyette téged visz el.

S a folyosóról, mivel más tennivaló itt úgysem várt rá, Balázs úr nesztelenül behúzta a nyitva felejtett ajtót, s összerezzent, amikor a kilincs nyelve bekattant a zárba. Sok évvel később úgy emlékezett erre a mozdulatra, hogy ő fogta le a halott szemét.

Sok évvel később, már az első Csehszlovák Köztársaság alatt, amikor Balázs úr úgy emlékezett, hogy ő fogta le a halott Hedvig néni szemét, egyszer felkereste őt a hentesboltban a város leggazdagabb bankára, s kedélyeskedve azt mondta neki:

– Maga a legszentimentálisabb lelkű hentes, akit valaha módomban volt ismerni. Ha magát hallgatja az ember, az az érzése támad, hogy egy csirke nyakát sem tudná kitekerni.

– Pedig néha ki kell – felelte ő.

– A városban azt beszélik – ugratta tovább a bankár –, hogy a kedves neje egy ideje nem eszi meg a húst.

– Ez igaz.

– Na látja! Ezért nem hiszek én a pesszimista filozófusoknak – vonta le a kézenfekvő következtetést Balázs úr feleségének vegetarianizmusából a bankár. – Mert amíg az életben ilyen kiszámíthatatlan dolgoknak nézhetünk elébe, mint hogy egy hentes felesége egyik pillanatról a másikra vegetariánus lesz, addig semmi sincs veszve.

Milyen igaza volt, folytatta lélekben a párbeszédet Balázs úr, amikor nemsokára hírét vette, hogy bankár ismerősét, a hírhedten kapzsi, fennhéjázó és ripők, ámde jeles és gazdag férfiút az Adriai-tengerben megették a cápák. S nyomban azt is felismerte, hogy ebben a borzalmas halálnemben egyszersmind valami nagyon arisztokratikus kihívás is el van rejtve. Arra gondolt, hogy a szegény megboldogultat történetesen Wolf Szilárdnak hívták, ami legalább annyira ritka név, mint a baleset, amely a vesztét okozta. Aztán arra gondolt még, hogy a bankár talán a nevében hordta a végzetét, vagyis hogy a látszatra össze nem függő dolgokat rejtett folyosók kötik össze a mélyben. S akkor az sem lehet véletlen, hogy a Pisták, Lászlók, Jánosok, Lajosok, Dezsők általában sokkal közönségesebb módon távoznak közülünk, kit rákos daganat, kit szívroham, kit alkoholmérgezés taszít a sírba. Persze, melyik Jánosnak, Pistának, Lajosnak, Lászlónak, Dezsőnek telik arra a jövedelméből, hogy az Adriai-tengernél nyaraljon?

Úristen, a végén még rebellis lesz belőlem, gondolta Balázs úr.

Aztán mégis megkönnyezte a bankárt.

Akkoriban, már jóval túl az ötvenen, néha egészen váratlan pillanatokban fakadt sírva. Talán meglepő, végtére is az ő könnycsatornái működtek, ha akarta, ha nem, rendellenesen, de nem tudta magyarázatát adni gyakori elérzékenyüléseinek. Arra halványan emlékezett még, hogy sokat bőgő gyerek volt. De melyik gyerek nem bőg, ha elveszik a játékát, mumusokkal ijesztgetik, vagy elnáspángolják, mint a kétfenekű dobot. Ámde a gyermek- és ifjúkor könnyeinek más az érzelmi tartalma, mint akár egyetlen csepp kibuggyanó férfikönnynnek, s az előbbi, ha potenciálisan tartalmazza is a felnőttkori megrendülések összehasonlíthatatlanabbul sokrétűbb, kuszább és inkonkrét indítékait, legföljebb úgy, mint az esőcsepp a tengert vagy a légnyomás változása a kitörni készülő vihart. A gyermek nem sír ok nélkül. Ő viszont látszólag ok nélkül érzékenyült el. Máskülönben persze könnycsatornái csapjának a megeresztésére lett volna oka bőven, mint akárki másnak, de ezek az okok megnevezhetetlenek voltak, s eredetüket tekintve kívül estek a létezés konkrét érzelmi-tárgyi emlékein, belevesztek abba a halmazállapot nélküli valamibe, ahonnan minden cselekedet, gondolat, ösztönös moccanás ténylegesen származik. Balázs úr elvesztette a féltve őrzött illúzióit. Rájött, hogy a dolgok nem úgy függnek össze, ahogy a sertéskarajból például rántott hús lesz.

Látott az utcán egy egészséges, jól öltözött kisfiút, aki kavicsot rugdalt a járdán, de olyan átszellemülten, hogy akár el is rabolhatták volna. S Balázs úr sírva fakadt. Reggel kinézett az ablakon, kint zuhogott az eső, a háztetők nedvesen csillogtak, füst szállt fel a kéményekből. S Balázs úr sírva fakadt. Magányosan bandukolt a temetőben, s a vadgesztenyefák lombjai között szerelmesen búgni kezdett egy vadgalamb. S Balázs úr sírva fakadt. S egyre konokabbul kezdte keresni az összefüggéseket olyan össze nem függő dolgok között, mint hogy egy kisfiú kavicsot rugdal az utcán, s közben ő a gyerekkorának az ártatlanságára gondol, miközben valaki figyeli őt az egyik ablakból, s ugyanebben a pillanatban a városszéli pagonyban felröppen egy fácán, miközben a földgolyó túlsó felén egy vaksi tisztviselő ügyiratok bélyegzése közben arról ábrándozik, hogy röptében lő meg egy felrebbenő fácánt, s nem tudhatja, hogy ezt a szép pillanatot éppen most szalasztotta el.

Balázs úr nem a halálra gondolt. Éppen hogy az életre. Csupán közönségesnek és banálisnak talált minden olyan görcsös erőfeszítést, amely nemesebb értelmet vélt találni a kétségbeesésben és szenvedésben, mint az apró örömökben. S nem volt kibékülve vele, hogy a bőre felületén túl minden öröm és minden fájdalom, szerelem és gyűlölet átalakul, más lesz, érthetetlen lesz. Az történt csak, hogy kibékíthetetlen ellentétet vett észre a vágyai és a testi esendősége között. Tehetetlensége megszégyenítette, mint amikor régen, egy iskolai ünnepélyen belesült a versbe, amelyet szavalt. Amit magyarázni kell, az mintha nem is volna már, mondta a nagyanyád. Vagy még nincs. Csak evidenciákat érdemes keresni.

Egy napon Balázs úr rájött, hogy már nem szereti a feleségét, legalábbis nem úgy, mint régen. Azt a kimeríthetetlennek tetsző érzelmi feszültséget, amely oly sokszor csábította napközben is az ágyba őket, felélték az évek során, s ők most, mint az üres befőttesüveg, egykori tartalmának az édeskés szagát őrizték csupán. Balázs úr olykor mégis megpróbálta megmásítani a megmásíthatatlant. Az effajta próbálkozásokat emberhez méltónak találta, s úgy tapasztalta, hogy az ember – mármint ő – olykor egyáltalán nem bölcs, hanem teljesen értelmetlen dolgokra ragadtatja magát rettenetes szenvedéllyel, s ha ebbe nem pusztul bele, környezete, ugyanolyan érthetetlen módon, még fejet is hajt előtte. Amikor tehát megkönnyezte Wolf Szilárd urat, tulajdonképpen nem is a bankárt siratta, hanem arra gondolt, hogy a világnak, sajnos, rendje van.

– Meg kellene változtatni a világot – mondta egyszer éjszaka a feleségének.

Tervét azonban, hogy a világot megváltoztassa, nem valósíthatta meg, mert az Úr, ki tudja, miféle szeszélyből, elhatározta, hogy leveszi a kezét Balázs úrról. Talán megelégelte gyámoltalan fia szentimentalizmusát és örökös elégedetlenkedéseit, és úgy döntött, hogy a sorsára hagyja őt. Május vége volt, délelőtt, kint csendesen esett az eső, s Balázs úr a pultra könyökölve a Prágai Magyar Hírlapot olvasta, amikor a nyitva hagyott ajtón egy kóbor farkaskutya tévedt be a boltba. Nem ment közel a pulthoz, hanem megállt a helyiség közepén, a fogait vicsorította, és fenyegetően morgott. Megroggyantotta hátsó lábait, mintha a következő pillanatban egyenesen Balázs úr torkának készülne ugrani. Ő először nem ijedt meg; a sarokból előkapta a redőnylehúzó kampósrudat, és kétszer-háromszor dühösen a kutya felé sújtott vele, ahogy őrjöngő, megcsalt férjeket látott hadonászni mozifilmeken. A kutya kisompolygott az üzletből, de a nap folyamán még többször is visszatért, s az üzlet előtt járőrözött, mint valami rendőrőrszem, aki ezt az utcaszakaszt tartja szemmel. Közben a vevők jöttek-mentek. Őket nem bántotta a kutya, sőt az egyik cselédnek azt is megengedte, hogy megvakarja a füle tövét. Este Balázs úr mégis jónak látta, ha a kampósbotot magával viszi. Néhány lépésre tőle a kutya minden mozdulatát éberen ügyelte, s éppolyan agresszívan viselkedett, mint délelőtt. Balázs úr az üzlettől öt percre lakott, de ez alatt az öt perc alatt legalább ötvenszer hátrafordult. A kutya a házáig követte őt, betartva azt a biztonságos követési távolságot, ahol a kampósbot vége már nem sebesíthette meg.

Másnap hajnalban, amikor kilépett a kapun, Balázs úrnak földbe gyökerezett a lába. Már nem egy, hanem három kutya ólálkodott a házuk előtt, s mind a három nagyon haragudott rá. Megmorogták és megugatták, és elkísérték az üzletig. Balázs úr bizonyos volt benne, ha nem volna nála a kampósbot, szétmarcangolnák a nyílt utcán. S ettől a naptól fogva, ahány kóbor, kivert kutya elkerülte a sintérek hálóját, az mind Balázs úr sarkában volt. Reggel megvárták a kapuban, este elkísérték haza. Eltorlaszolták a boltajtót, s ha falkájuk egy-két órára feloszlott is, újra összeverődtek, s hamarosan csődbe juttatták Balázs urat. A vevői egyre-másra elpártoltak tőle, még a szomszédai is inkább máshol vásároltak húst. Természetesen együtt éreztek Balázs úrral, ám féltek a kutyáktól, s ha lélekben vele éreztek is, mégiscsak úgy gondolták, el kellett követnie a hentesnek a múltban valami gazemberséget, ha már a város összes kutyája így megharagudott rá. S ahogy teltek a napok, úgy foglalta el lelkükben a részvét helyét az a szürkésfekete bizalmatlanság, amivel a titokzatos és megmagyarázhatatlan események felé fordulunk, amikor a lehetséges magyarázatok mindegyike kimerült már. Balázs úr egyszer csak azt vette észre, hogy az ismerősei nagy ívben kikerülik az utcán, mintha így akarnák némán figyelmeztetni, hogy viszálya a kutyatársadalommal az ő legszemélyesebb magánügye, s neki kötelessége rendezni azt. S akkor majd kiderül, hogy tényleg ártatlan-e. Balázs úr pedig szaladt fűhöz-fához. Először a sintérekhez. S azok be is fogtak vagy egy tucat ebet. A Balázs urat üldöző kutyák száma azonban ezután sem lett kevesebb. Utánpótlást a közeli majorok és falvak küldtek, s ki tudja, talán még távolabbi városok is, és a sintérek már nem bírtak velük, mert a sintértelep kapacitása kicsi volt, a sintérek pedig egytől egyig öreg emberek voltak, hamar kifáradtak, s a város egyetlen fillérrel sem volt hajlandó emelni a fizetésüket. Balázs úr ekkor a rendőrséghez fordult, s annyit mindenesetre elért, hogy bár őrszemet, aki a testi épségére vigyázott volna, nem adtak mellé, engedélyt kapott rá, hogy vehessen egy kétcsövű vadászpuskát. Sok haszna azonban a vételből nem származott. Az idegösszeroppanás szélére sodródott, s remegett a keze, mint idült alkoholistáké, így azután a legtöbb lövést elhibázta. Amikor pedig néhanapján mégis leterített egy ebet, gyilkosnak érezte magát.

– De miért? Miért? – kesergett egy este az ágyban. – Mit követtem el ellenük?

A felesége, aki napok óta nem szólt már hozzá, és semmi jelét nem mutatta, hogy sajnálná Balázs urat, most felült az ágyban, s a mindenkori lényeglátók szemtelen magabiztosságával így szólt hozzá:

– Semmit sem követtél el. De én tudom, hogy miért törnek a vesztedre.

– Tudod? – álmélkodott Balázs úr. – Honnan?

– A vér szagát érzik rajtad. Több, mint harminc éve hentes vagy, fiatal korod óta véres húsokkal dolgozol. Mindig mondtam, hogy mosakodjál le rendesen, amikor hazajössz, de te nem hallagattál rám. Most már egy idő óta én is érzem a vér szagát rajtad. Mit gondolsz, mért nem engedem, hogy hozzám érj?

– Huh! – gurult dühbe Balázs úr. – Micsoda félkegyelmű vegetariánus duma! Neked elment az eszed.

– Elment? Azt hiszed? Hát ide figyelj! Egyszer olvastam hasonló esetről az újságban. Valahol Csehországban egy kétméteres, tagbaszakadt hentest széttéptek a kutyák fényes nappal az utcán, mert annyira vérszagú volt. Még a ravatalon is disznóhússzaga volt. Akkor félretettem az újságot. Még megvan.

S hogy Balázs úr lássa, nem tréfál, kiment a konyhába, és a zöldségesláda aljáról előkotorta azt a régi újságot, és elolvastatta a cikket Balázs úrral, majd hogy elvágja a visszavonulás útját előtte, még hozzátette:

– Így állnak bosszút az állatok a sok leölt disznóért és letaglózott marháért.

Másnap reggel váratlanul két jól öltözött férfivendég lépett be Balázs úr üzletébe, s mivel már napok óta nem vásárolt nála senki sem, Balázs úrnak a hálától kicsordult a könnye. De korán örült. A két férfi megmarkolta, kényszerzubbonyt húzott rá, s bezsuppolta a sarkon parkoló mentőkocsiba. Attól a naptól fogva Balázs urat senki sem látta többé. Elhurcolásának híre ment még aznap, de, s ilyesmi a város történetében először fordult elő, a hatóságok eljárásával ezúttal férfiak és nők, gyermekek és aggastyánok, szolgák és urak kivétel nélkül egyetértettek. Mindenki tisztában volt vele, hogy törvénysértés történt, mégis humánus törvénysértés, hiszen Balázs urat csupán biztonságos helyre szállították, s inkább haljon meg épeszűen a bolondokházában, mint hogy kutyák szaggassák darabokra. S ha nem volt is őrült, ki tudja, nem őrült volna-e meg hamarosan. A kutyafalka pedig hamarosan szétszéledt, s annak a veszélye is elmúlt, hogy el eltévedt puskagolyó ártatlan járókelőt sebesít meg az utcán. Ami történt, sajnálatos, de a közrend érdekében történt.

Hedvig néni úgy halt meg, hogy leszúrták, mint egy disznót. A gyilkosa, egy éhenkórász, elcsapott színész néhány ékszert, amelyet a lakásban talált, zsebre vágta, a készpénzt pedig, amit a zongoratanárnő vánkosából fejtett ki, s mielőtt használta volna, meg kellett tisztítania a pölyhöktől, különböző csapszékekben még aznap este elverte. A gyilkost Aurél úrnak hívták, s néhány héttel korábban érkezett a városba Miskolcról Bécsbe tartva, ahol valami zugszínház kedvező szerződést ajánlott neki. Aurél úr megnyerő modorú, kissé bohém fiatalember volt, aki nem szívesen mészárolt le védtelen asszonyokat, legföljebb ha megszorult. Hogy még hány rablógyilkosság szárad a lelkén, sohasem derült ki, viszont mielőtt a lopott pénznek a nyakára hágott volna, kifizette a lakbérét. Először a háziasszonyának szúrt szemet, hogy az öltönye csupa toll és pöhöly, s tüstént vallatóra is fogta az állástalan vándorszínészt, vajon külön taksát fizetett-e a bordélyban a dunnák fölhasogatásáért. Aurél úr az alantas feltevést önérzetesen visszautasította.

– Nem járok bordélyba. Konzervatív magyar ember vagyok Miskolcról, aki a szerelmet nem téveszti össze a nagyüzemi szexuális dekadenciával.

Mindazonáltal a tollalakat és pöhölyöket elmulasztotta letisztítani a ruhájáról. Rendetlen öltözékével még azokban a csapszékekben is feltűnést keltett, ahová nemhogy elcsapott színész, de toprongyos, elcsapott sírásó sem lép be, csak azután, hogy háromszor keresztet vetett a küszöbön. Aurél úr azonban kedvelte és kereste a veszedelmet meg a különös kalandokat, de még inkább a kadarkát. Ha felhajtott belőle másfél-két litert, szebben énekelt, mint a zselizi kántortanító, akinek szép hangját pedig a Tisza Kálmán is megdicsérte egyszer, a hajdan volt szép időkben, amikor Magyarország nem volt ugyan nagyobb, mint most, 1914-ben, legföljebb a táblabírái voltak okosabbak, s a köztisztviselői voltak néhány centiméterrel magasabbak. Aurél úr tehát szórta a pénzt, és szidta a rendszert. Először a parlamentet, aztán Tisza István, végül már Őfelségét is, mígnem az egyik matrózkocsma udvari mellékhelyisége előtt leütötték és kifosztották. Támadója aztán, nyilván nemcsak irgalomból, elvonszolta egy szenespince lejárata elé, és legurította a lépcsőkön.

Ezen az eldugott, tatárjárástól és törökdúlástól megkímélt helyen Aurél úr átaludta az éjszakát és a félmásnapot. Mikor kinyitotta a szemét, már rég elharangozták a delet. Zúgó fejjel ébredt, üggyel-bajjal feltápászkodott a szénporból, s mielőtt tiszta tudattal végiggondolhatta volna, hogy mit is cselekszik, elvánszorgott a rendőrkapitányságra, hogy bejelentést tegyen az ellene elkövetett merényletről, s bizonyítékul megmutassa a tarkóját éktelenítő fájdalmas púpot is.

Itt azonban a balsors egy irgalmat nem ismerő, zord detektívet terelt az útjába, aki száraz volt és realista, s főleg megvesztegethetetlenül kötelességtudó.

– Na és hol loptad azt a pénzt? – kérdezte mindjárt nyájasan, amely nyáhasságtól azonban Aurél úr hátán végigfutott a hideg.

S Aurél úr ekkor azon nyomban kijózanodott, de már későn, ámbár látta még, amint egy csúfolódó, dundi felhőcske, amely eltakarta eddig emlékezetében a fontosabb tegnapi eseményeket, elmozdul, s neki hirtelen a neve, a foglalkozása és a születésének éve ragyog fel, csupa olyan dolog, amelyből eddig semmi java nem származott az életben. Aurél úr be volt kerítve, mint a komáromi erőd negyvenkilencben.

– Hát...

– Jól van, fiacskám – mennydörögte a nyomozó, s az értelem és intuíció lámpásai egyszerre gyulladtak ki a szemében, ami ritka tünemény az ilyen kietlen helyek falai között. – Tudod, mi a törvény, fiam? Az a mankó, amellyel az igazság a hozzád hasonló elvetemült, hitvány férgekre néhanap lesújt.

– Remélem, hogy...

– Semmit sem remélhetsz.

– A pénztárcámban volt a szerződésem is. Egy bécsi színházzal.

– Majd kötünk egy másik szerződést – nyugtatta meg a zord nyomozó. – Ennek az első pontja pedig úgy szól, hogy le vagy tartóztatva.

Aurél urat azután közmegelégedésre felakasztották, s ezzel tulajdonképpen le is zárult az ügy, legalábbis ami annak jogi oldalát illeti. Mert ami pusztítást a lelkekben és rombolást a fejekben véghez vitt, azt semmilyen halálos ítélet rendbe tenni ott nem tudhatta. A közhangulat, amely kezdettől fogva ellene volt, egy-egy tarajosabb hullámával Hedvig néni emlékét is bepiszkította iszapjával, mintha bizony a szerencsétlenül járt özvegyasszony is okozója lett volna a tragédiának. Mert hiszen mindenféle éhenkórász csavargóval szóba állt, nem tisztelte eléggé a magántulajdon szentségét, szerette a komoly zenét, s gőgösen távol tartotta magától azokat az élvezeteket, amelyekkel a modern ember humanizálhatja az életét, s amelyek a kényelmét és a jó közérzetét szolgálják. Néhány héttel a temetése után, amelyen a rokonain kívül alig egypáran jelentek meg, az az általános vélemény alakult ki róla, hogy lélekben úgyis régen halott volt már. Avítt eszményeivel, morális skrupulusaival ő maga hívta ki a sorsot, s ha nem is érdemelt ilyen kegyetlen leckét, az élet valamilyen módon előbb-utóbb megleckéztette volna. Rettenetes, ami történt, de csakis vele történhetett meg.

– Nem szeretett élni – bocsátotta készségesen a rendőrség elé magánvéleményét Laskay úr, a neves ügyvéd. – S az ilyenek tényleg hamarább távoznak közülünk, mint mások. Bizonyos szempontból talán jobb is nekik.

– Valóban úgy gondolja? – ingatta kétkedőn a fejét a kihallgatást vezető nyomozó.

Laskay úr kitért az egyenes válasz elől.

– Hát maguk csak tegyék a kötelességüket.

– Tesszük – felelte hűvösen a nyomozó.

Néhány évvel később a nyomozó, akit talán papp Lajosnak hívtak, talán Kontár Lajosnak, de lehet, hogy se így, se úgy, magyar vöröskatonaként esett el a Salgótarján körüli harcokban, Laskay ügyvéd úr viszont sokáig élt. Ővele akkor végzett az agyvérzés, amikor családostul kitelepítették Magyarországra, 1947-ben. Útközben, a vonaton.

Ezen a szomorú napon azonban még természetesen meg sem fordult a fejükben, hogy ilyen különösen alakul majd a sorsuk. Ha a nyomozótól megkérdezi valaki, hogy kik a vöröskatonák, valószínűleg a sok ivástól gutaütéses színű katonatisztekre gondol, Laskay úr pedig meg sem érti, miképpen telepíthetik ki őt Magyarországra, amikor ő Magyarországon van. De hát 1914-ben ilyen kérdések nem is hangozhattak el. Mert egyelőre béke volt meg status quo, meg apostoli király, meg törvényesség, meg parlamentarizmus, meg magyar nyelv, meg természettudományok, meg irodalom, meg zene, meg esküvők, meg kuplerájok, meg tér, meg idő. Minden a helyén volt, pontosan azon a helyen, ahol lennie kellett, egy milliméterrel sem odébb. A nap sütött, a felhőkből eső esett, vagy hó hullott, a tejet tehenek tőgyéből fejték, a paraszt paraszt volt, a püspök püspök, Laskay úr pedig laskay úr, s nem egy hajdani Laskay úr két lábon járó emléke.

Mégis volt valami feszültség a levegőben, mintha ugyanazzal a lélegzetvétellel csak fele annyi levegőt szippantott volna be az ember a tüdejébe, mint öt vagy tíz évvel korábban. A kedvetlenség, kedélybetegségek, rossz előérzetek korszaka volt ez. Tyúkpereké, lefojtott haragé, alattomban fölfakadó ingerültségeké. Egy-két év alatt ugrásszerűen megnőtt az öngyilkosságok száma a városban, s ami még aggasztóbb volt: elsősorban a húsz-huszonöt éves fiatalok dobták el maguktól az életet, néha úgy, hogy ki sem derült, mi okból. Az egyik megmérgezte magát két nappal az esküvője előtt, s tettét azzal indokolta, hogy valójában az anyjába szerelmes. A másik felakasztotta magát szárítókötéllel a padláson, mert kicsapták az egyetemről. A harmadik felvágta az ereit – csak úgy. A negyedik, az ötödik, a hatodik... és így tovább, nem is érdekes, hogy miért, inkább a puszta tény, hogy az öngyilkosságok, mint valami ragályos betegség, tizedelték az ifjúság színe-javát. Akit pedig megkímélt a járvány, az kedélybeteg lett, verseket olvasott, a bordélyban megverte a lányokat, hetekre elszökött hazulról. Ezek a fiatalok kételkedtek Isten létében, s mindenféle zagyva, bujtogató eszme kavargott a fejükben. Satnyák és véznák voltak, szemtelenek, tekintélyrombolók, korai alkoholisták vagy megszállottak, akik a forradalom katonáinak képzelték magukat, de ha véletlenül megvágták a kezüket, a kibuggyanó vér látványától fölfordult a gyomruk.

– Micsoda elkényeztetett, puhány nemzedék! – sopánkodtak atyáik. – Egy jó kis háború kellene nekik, ami megedzené a lelküket. Hulljon a férgese.

Ezek a lázadó fiatalemberek olyan csekélységeken is hajba kaptak a szüleikkel, hogy csókoljanak-e kezet a nénikéjüknek vagy a választottjuknak, akit szerettek is, meg nem is, tegnap igen, ma nem, holnap megint, s akik amolyan tündérien együgyű melegházi nefelejcsek voltak; kedvesek, szeretetre méltók, szemérmesek, szüzek. Megtanultak egy kicsit zongorázni, egy keveset németül konverzálni, hallottak valamit Kossuth Lajosról meg Deák Ferencről, de többet Erzsébet királynéról, s még többet a romlott, rothadt, dekadens pesti nőkről.

– A forradalomnak vége. Megnősülök – mondta aztán az egyik, másik, harmadik, negyedik, ötödik lázadó fiatalember, mielőtt még a forradalom egyáltalán kitört volna, s akiket pár évvel később sorra szitává lőttek Galíciában vagy Szerbiában, s tetemüket széttépték a farkasok.

De hát akkor még nem volt Galícia, se Doberdó, se Isonzó, se Ferenc, se Ferdinánd. Szarajevó akár egy toalettpapír-márka is lehetett volna. Nem volt Kun Béla, nem volt Horthy, nem volt Masaryk, de még egy icipici, ininke-picinke Beneš sem volt, se tank, se hangosfilm, kiontott belek sem, és kinyomott szemek sem, se békegalamb, csak postagalamb, se maghasadás, csak magömlés.

– Forradalom pedig nem lesz – mondta az ifjúság másik fele. – Mert ahol forradalom van, ott felfordulás van, ahol felfordulás van, ott önkény van, ahol önkény van, ott szabad rablás van. Mi megvédjük az igazi haladást, és betömjük minden sápkóros álmodozó és zsidóbérenc liberális meg forradalmár pofáját.

Az ifjúságnak ez a pragmatikusabban gondolkodó fele jópofa heccekben tombolta ki életétvágyát. Egyszer például tüntetést szerveztek a munkások választójoga mellett. Tréfából fölszedtek néhány utcakövet, és a kövekkel beverték a polgármester házának az ablakait. Amikor másnap az őrszobáról kiengedték őket, küldöttséget menesztettek a városatyákhoz, és bocsánatot kértek az incidens miatt. Korosodó, magányos asszonyok fejét csavarták el, egyiket-másikat meg is szöktették, s aztán egy távoli város szállodájában az első éjszaka után szakítottak velük. Szerettek fürödni, kirándulni, inni, vadászni, derékig meztelenül a hóban hemperegni, a háztetőn keresztül a kedvesük házába lopakodni, lóvá tenni jámbor és hiszékeny öreg embereket, megverni részeg csavargókat. Számon tartották egymás születésnapján, s azt együtt ünnepelték meg. Az ünnepeltet már kora reggel meglátogatták, aztán a vállukon vitték a városon keresztül ki a ligetbe, ahol kora estig itatták, télen pedig a kávéházba, amelynek a kistermét jó előre kibérelték, és az ünnepeltet kétfelől támogatva, dalolva indultak annak a cifra homlokzatú, vörös lámpás háznak az irányában, amely a városban minden kifulladt lelkesedés és laposra lottyadt eszme végállomása volt. Itt befizettek az ünnepeltnek egész éjszakára, s ha az még ki tudta nyitni a szemét és a száját, megköszönte, hogy feledhetetlen napot szereztek neki, majd mély álomba ájult.

Ugyancsak ezen a tavaszon, nem sokkal Hedvig néni halála előtt, a piarista gimnázium nőgyűlölő, tudós igazgatójának a hivatali íróasztalába becsempésztek egy keresztes viperát. Az igazgató úr, akit Ferencz Ferencnek hívtak, fejfájós elődöktől származott, s alig múlt el nap, hogy elő ne vette volna a migrén, amit (mivel bátor nyelvújító is volt) ő légpolipnak keresztelt el, mivel hogy szerinte ez a betegség a légnyomás alig észrevehető emelkedésekor vagy süllyedésekor keletkezik a levegőben. Az alacsony légnyomású levegőben néhány magasabb légnyomású levegőfoszlány úszkál, vagy fordítva: a magasabban alacsony. Ezeket beszippantjuk, bekerülnek a homloküregünkbe, s ott megszorulva, nyomást fejtenek ki a szemöldökcsontra. Ez a migrén, fejtegette tanulmányában, amely a helyi hetilap orvosi mellékletében jelent meg.

Az igazgató úr az íróasztalfiában tartotta a gyógyszereit, s fejfájós napokon két-három „port” is elfogyasztott. Ujjai maguktól, első tapintásra megtalálták a port, oda sem kellett néznie. Beszélgethetett, adomázhatott közben, vagy gondolkodhatott, jelentést írhatott. Ezen a borús, se hideg, se meleg kora tavaszi délelőttön egy értekezlet kellős közepén bal kezével benyúlt a fiókba, hogy enyhítse a szemöldökcsontjában lüktető fájdalmat, s éppen a hüllő farkát ragadta meg. Az amúgy is ingerült állat nem sokat teketóriázott, belemart Ferencz Ferenc igazgató úr csuklójába, az pedig hatalmasat ordítva ellökte magát az asztaltól, és kiugrott az ablakon. Az értekezleten részt vevő tanárok fejvesztve menekültek, ki az ajtón át, ki az igazgatója nyomában, a tájékozódásban végképp megzavart kígyó pedig dühös sziszegéssel végigvillámlott az asztal üveglapján, és belepottyant egy kínai vázába.

Ferencz Ferenc igazgató úr kificamította a bokáját, de a szerencse épp egy cigarettázó fiatalembert küldött az útjába. Ő nem tétovázott. Kitépte a cigarettát az elképedt fiatalember kezéből, kiégette vele a sebét, majd elvitette magát a sebészetre. Később fény derült rá, hogy a cigarettázó fiatalember nem véletlenül ténfergett az iskola körül. Még később az is kiderült, hogy a fiatalember be volt avatva a csínybe. Majd nemsokára, hogy a csínynek ő volt az értelmi szerzője, a végrehajtója pedig a hetedikes gimnazista öccse, akit tüstént kicsaptak az iskolából. Szegény aztán úgyis elesett Galíciában.

Csak az maradt örökre kiderítetlen, hogy a cigarettázó fiatalember, akit különben Szabó Jenőnek hívtak, mért akarta eltenni láb alól a piarista gimnázium tudós igazgatóját.

– Bosszúból tette? – kérdezték tőle a bíróságon.

– Dehogyis.

– Megbántotta valamikor ez a derék ember?

– Sohasem.

– Akkor hát?

– Nem tudom. Fogalmam sincs. Talán mert féreg.

– És miből gondolja, hogy a köztiszteletnek örvendő Ferencz Ferenc igazgató úr féreg?

– Mert féreg.

– Nem értjük. Mi maga, anarchista?

– Nem vagyok anarchista – jelentette ki Szabó Jenő. – És az igazgató úr azért féreg, mert aki féreg, az féreg, és nem lehet, mondjuk, orrszarvú. Mert az orrszarvú emlős.

– Mégis, meg tudja indokolni a tettét?

– Nem.

– De hát ez cinizmus. Ez elvetemültség!

– Az – mondta nyugodtan Szabó Jenő.

Szabó Jenőt a bíróság gyilkosságra való felbujtásért ítélte el sokévi fegyházbüntetésre, s így megfosztotta a dicsőségtől, hogy hősi halált halhasson a dinasztiáért Galíciában, Szerbiában vagy Isonzónál. A forradalmakat is a börtönben telelte át, ahonnan lélekben megedződve, de makkegészségesen lépett ki az éppen megalakult Csehszlovák Köztársaság területére, megnősült, elvette feleségül apai nagyanyádat, aki fiatalon halt meg, sosem láttad.

Persze nem csak az ifjúság nyugtalankodott. A természet egyensúlya is felborult, elszaporodtak a bolhák meg a legyek, kétszer egymás után jégesővel kísért vihar söpört végig a városon, és elverte a szőlőt. Honnan, honnan nem, talán Pestről, két marcona külsejű férfi érkezett a városba. Három napig a kávéházban sakkoztak vörös bor mellett, hogy megismerje őket a lakosság. A negyedik napon sátrat vertek föl a múzeum előtti parkban, a sátor bejárata elé pedig táblát szúrtak le, amelyen a következő felirat volt olvasható:

NAGY SÁNDOR ÉS NAGY FRIGYES OKLEVELES KUTYABOLHÁTLANÍTÓK ÉS FÉREGIRTÓK

De árultak légypapírt, viszketés elleni kenőcsöket, patkánymérget és csapóvassal felszerelt egérfogót is. Az üzlet egy darabig virágzott. Egyre hosszabb sor kacskaringózott a sátruk előtt, s a környék csaholástól volt hangos késő estig. Ámde hiába permetezték be az ebeket, azok legfeljebb büdösebbek lettek, mialatt az élősködők sértetlenül tenyésztek tovább a bundájukban, s indultak vadászni onnan nadrágszárra, szoknyaszegélyre, ami jött.

– Rászedtek bennünket – mondta ki egy hét múlva valaki a keserű igazságot. – Lehet, hogy ők maguk hozták a sok bolhát, hogy megcsapolják a pénztárcánkat.

S noha ez a feltevés talán mégis távol állt az igazságtól, a két okleveles féregirtó, mielőtt még kipattant volna a botrány, szép csendben kereket oldott. Kezdődhetett a feleősök felkutatása. Hamarosan találtak is bűnbakot, a főispán unokaöccsét, aki a megyei állatkórház igazgatója volt, s merő jó szándékból ugyan, de ő hívta a városba a két szélhámost. A leleplezés azonban, sajnos, az ellenzéknek kedvezett. S hogy a hatóságok tekintélye helyreálljon, utóda a kórház élén egy nyugalmazott ezredes lett. Az ezredes magához rendelte az állatkórház orvosait és személyzetét, s röviden, katonás egyszerűséggel tájékoztatta őket a hivatalos álláspontról.

– Bolhák pedig nincsenek – jelentette ki kategorikusan. – Ez egy tiszta város, a közegészségügy hibátlanul meg van szervezve. Aki vakaródzik, az ellenség. Aki bolhát lát, az anarchista, szociáldemokrata vagy őrült. Ha valaki ennek ellenére mégis bolhát észlelne a testén, a következő a teendő: hüvelyk- és mutatóujjával megragadja az undok férget, majd a körmével elcsippenti. Eközben jellegzetes csippentőhangot hall. Ez pedig azt jelenti, hogy az undorító vérszopónak kaput. S ezzel a bolhaügy meg van oldva. Nem kell hozzá semmi praktika, patkányméreg meg ilyesmi, csak két trenírozott ujj. Nem kell a bolhából elefántot csinálni. A firkászok pedig, akik sosem férnek a bőrükbe, fecsegjenek inkább a választójogról.

Ám a nyugalom és a közbiztonság az ezredes katonás fellépése ellenére sem állt hiánytalanul helyre. Ebben az ország közállapotainak a romlása, keringési és emésztési zavarainak a gyógyíthatatlansága volt a ludas. A leselkedő veszedelmekkel szemben már az sem nyújtott védelmet, hogy a város kissé félreesett az ország fő ütőereitől és emésztőcsatornáitól egyaránt. Mert az országgal olyasmi történt, mint amikor egy gyulladás vagy szervi elváltozás okozta fájdalom a test még egészséges részeibe is kisugárzik. Mindenféle rémhírek kaptak lábra, amelyekről a kormánypárti és az ellenzéki sajtó egyaránt hallgatott. Hogy Tisza István leesett a lováról, és nyakát szegte. Hogy megint küszöbön a Habsburgok trónfosztása, ami jóra még egyszer sem vezetett. Hogy valami Ady Endre nevű rebellis nemes kétfejű lovon vágtat Dévényből Zimony felé, és gyújtó beszédeket mond. Ennek a rémhírnek, ha meg nem is erősítette, adott némi tápot az országos hírű irodalomtörténész-hírlapírónak, Jenő bácsinak a látogatása, aki a Reviczky Gyuláról elnevezett helyi irodalmi alkotókör hallgatóságát tájékoztatta az újabb magyar irodalom eseményeiről.

Jenő bácsit, a kiváló hírlapírót és jeles tudós írót villámcsapásokkal és felhőszakadással kísért zivatar fogadta a vasútállomáson. Az indóház előtti bokáig érő sár láttán először le sem akart szállni a vonatról, amely Pestről ide, az ország hátsó felébe elhozta, ahol, bár bizonyára derék magyar emberek laknak, mégis vágni lehet a sötétséget. A lelkek gondozatlanok, a fők kiműveletlenek, csak néhány sznob zsidó orvos és más liberális kútmérgező kérkedik majd a tájékozottságával. Ezeknek majd frappáns, a jövőbe mutató feleleteket fog adni, gondolta. Aztán a fogadtatás kissé csillapította az aggályait. A polgármester elküldte elébe az automobilját, s a Reviczky Gyuláról elnevezett irodalmi alkotókör tagsága, dacolva zivatarral és jégesővel, teljes létszámban megjelent a vasútállomás várótermében, s ott megéljenezte az irodalomtörténész-hírlapírót.

– Kedves barátaim... – mondta ő meghatottan.

A polgármester sofőrje betessékelte az automobilba, és elvitte a szállodába, amelynek legkülönb lakosztályát bérelte ki részére az alkotókör.

– Kedves barátaim... – mondta megint meghatódva a nagy ember.

– Szógáltjára – így a sofőr.

– Helyes – bólintott Jenő bácsi meghatottan.

A jeles hírlapíró tulajdonképpen egy szeretetre méltó, nagy gyerek volt, s nagy gondolatok tüze égett benne. A ború és a rossz kedély messzire elkerülték. S ő is hamarosan otthonosnak találta a városkát, s szerette volna jobban megismerni. Ezért amikor a zivatar elvonult, kilopódzott a szállodából, és bebarangolta a hangulatos utcácskákat, melyeknek amolyan borbélyműhelyszaguk volt, és az abrosznyi tereket, melyeknek viszont friss kelkáposzta- és karalábészaguk volt, s arra gondolt,íme, ilyen egy vidéki városka az ország hátsó felében, ahol ugyan feltehetőleg mélységesen sötét van, de ugyanakkor rend és tisztaság is. Prolik vagy parasztok sehol sem, vagy ha igen, akkor is alszanak már. Mindenki rendes magyar ember, némi vidékies zamattal és bájos, utánozhatatlan akcentussal. Majdhogynem el volt ragadtatva. Minden olyan nagyszerűen kisszerű volt. Csupa kedves, lélekvidító anakronizmus. Mint amikor megbőrösödik a tej, gondolta.

– Hát igen! – csapott a homlokára. – Ti vagytok a jó palócok.

S egészen olyan kedve kerekedett, mint amikor egy bűbájos kisasszony beleül valami maszatba, de nem veszi észre, ő azonban látja, és mégsem szól, hanem mindenféle pajzánság jut az eszébe.

Jenő bácsi, a kiváló irodalomtörténész-hírlapíró pontban este nyolckor bevonult a kaszinóba, és megtartotta előadását, amely az „Irányzatok napjaink magyar költészetében” címet viselte. Előbb Vargha Gyula, majd Lévay József és Kozma Andor munkásságát méltatta, de nem feledkezett meg Szabolcska Mihály „lantjának édes-bús, bensőséges-szomorú pengésirül” sem, s a kisebb költők érdemeit is a nagyérdemű közönség figyelmébe ajánlotta. Ezek ugyan nem „szólóénekesek”, de „halkan pengő lantjuk” alkotja az „orkesztrát”, s háttérmuzsikájuk nélkül a „virtuózók” teljesítménye kevésbé volna érthető.

Papír nélkül beszélt, közvetlenül, ami nagyon jó benyomást tett a hallgatóságára. A szavak erőlködés nélkül, előre begyakorolt sorrendben buzogtak elő torkából. Közben tüzetesen szemügyre vette a hallgatóságot, s tekintetét megpihentette olykor egy-egy merészebben dekoltált ruha kivágásából felívelő nemes nyakon vagy gömbölyű, izzadságtól harmatos vállon, így többek között nagyanyádén is. Bizonyára sok dilettáns van közöttük, gondolhatta. Epekedő kékharisnyák, világfájdalomba gombolkozó úrifiúk és megkésett romantikus népiesek. Igen, ők a jó palócok, gondolhatta újfent elégedetten, Mikszáth Kálmán vérei, s hirtelen olyan benyomása támadt, hogy megszeppent bennszülötteknek ad elő, akiknek sejtelmük sincs a valódi költészetről. Udvariasan meghallgatják ők, aztán mindenki siet a dolgára: a férfiak orrszarvúra vadászni, az asszonyok pedig néhány herélt kíséretében vissza a hárembe. Jó palócok ide, jó palócok oda, kicsit mégiscsak lenézte őket. Nem szép ez tőlem, korholta magát, hiszen kedvesek, figyelmesek, odaadók. De hát az igazság csak nagy ritkán szép vagy irgalmas, ezért nem is biztos, hogy olyannyira érdemes keresni.

– Az igazság pedig az – fejezte be az előadását –, hogy olyan költőink, mint Petőfi és Arany, nem lesznek száz év múlva sem.

Megtapsolták. Ezután néhány helyi poéta lépett fel. Ők a saját régebbi és legújabb verseikből olvastak fel, nagy tetszést aratva. Egyikük arról énekelt, hogy kék az ég és zöld a fű, csak az ő lelke szürke, mert beleköltözött a búbánat, amióta a kedvese elhagyta. Egy másik fiatalember elégiában panaszolta el, hogy faragott egy furulyát, de az csak akkor szól, ha a búbánatát fújja bele őszintén, teli tüdővel. És így tovább. A délutáni zivatar ellenére a teremben kibírhatatlanul meleg volt, s mindenki szorgalmasan izzadt. Jenő bácsi is. De azért ő is megtapsolta a helyi dilettánsokat, talán mert úgy vélte, hogy ha ezek a derék emberek nem forgatnák a tollat, a kutya sem olvasna verseket ebben az átok súlytotta országban. Övék a jövő, súhajtotta rezignáltan. De egyben örült is, mert tudta, hogy dilettánsok még sehol sem csináltak forradalmat, és irtóznak az anarchiától. Ezért hát meg kell hallgatni, és meg kell tapsolni őket, aztán az élet megy tovább, vagy ami még jobb: nem megy semerre.

Beszélgetés következett. Majd díszvacsora, de az már egy másik, kisebb teremben, s csak a meghívott előkelőségek részére. Az idő előrehaladtával Jenő bácsi is egyre jobb kedvre derült, s éjféltájban váratlanul a következő kijelentésre ragadtatta magát:

–Ha pedig Ady Endre betenné a lábát a jó Palócföldre, csak nyugodtan fojtsák meg.

Fagyos csend fogadta a szavait. Nem mintha az asztaltársaság tagjai nem értettek volna vele egyet, csupán tiltotta a jó ízlés, hogy Ady Endre neve elhangozzék a körükben. Ha Jenő bácsi nem Jenő bácsi lett volna, hanem Pista bácsi, Laci bácsi, Ödön bácsi vagy Kálmán bácsi, sokan talán azonnal felkeltek volna az asztaltól. Így csak összenéztek, mint amikor valaki vacsora közben jó hangosan kifújja az orrát.

Egy reszketeg nénike bátortalan-szemérmesen megkérdezte:

– Igaz, hogy kétfejű lovon vágtat Pest felé?

– Nem, nem hiszem – nyugtatta meg a jeles irodalomtörténész-hírlapíró. – Bár nem volna szabad lebecsülni a zűrzavart, amit az ilyen havas eszű féltehetség kavarhat, kivált a tapasztalatlan fiatalok fejében... Egyébként talán soha nem is ült lovon.

– Nem? – álmélkodott a nénike. – Pedig itt mindenki azt beszéli.

– Divatmajmoló – intézte el a kérdést az egyik előkelő úr.

– Beteg – toldotta meg egy még tájékozottabb úr az előbbi úr szavait. – Olyan betegsége van.

– Olyan? – álmélkodott tovább a reszketeg nénike. – Na és milyen?

– Hát olyan – nyomta meg a szót a tájékozottabb úr. – És tényleg olyan? – fordult, akárha döntőbíráskodás végett, a jeles hírlapíróhoz.

Jenő bácsi bólintott.

– Olyan. Azonkívül dekadens.

– Dekadens? – hüledezett a nénike. – Rettenetes lehet.

Aztán elmesélte nagyanyád, hogyan ismerte meg nagyapádat. S beszélt neked Kis Pipinről, a két mankóval járó Balassa néni rigó nagyságú, élénkzöld tollazatú tirikapapagájáról. Kis Pipinre rajta kívül talán senki sem emlékezett már a városban, mivel papagájt tartani ott sem akkor, sem később nem volt szokás. Az ilyesmit hóbortos, idegen, magyartalan dolognak tartották, mint a golfot vagy bridzset, bár ez az utóbbi játék rövid időre később mégis divatba jött egy-két nagyon előkelő és nagyon sznob háznál. Ebben a városban a madárkereskedők rendre csődbe jutottak, és vagy tisztességes foglalkozás után néztek, vagy más vidékre költöztek.

Már régen bezárta boltját a város utolsó madárkereskedője is, amikor Kis Pipin a Balassa házba került. Hetvenéves születésnapjára kapta Balassa néni pesti unokájától, s az első hetekben a spájzban tartotta befőttesüvegek között, mert a madár elviselhetetlenül harsány rikácsolásától nem tudott se délután, se este elaludni. Később azonban, amikor az unokája egy baleset miatt hosszabb időre kórházi ápolásra szorult, s hazajött lábadozni, iránta való tapintatból a kiállhatatlan madarat Balassa néni beköltöztette a hálószobájába, ahol az hamarosan teljes szabadságot élvezett, s a cseléd csak a délelőtti takarítás idejére és éjszakára zavarta be a kalitkájába.

Schlechtendal, a jeles ornitológus írta a tirikapapagájokról:

„A tirikák és általában a keskeny csőrű papagájok mozdulatait bizonyos sietség, hirtelenség jellemzi; sokat lármáznak, s kedélyük minden felindulását éktelen rikoltozással közlik környezetükkel. Az ágakon és a kalitka rácsozatán egyforma sietséggel mászkálnak, s összekülönbözve éppoly zsivajgást visznek véghez, mint mikor kezemben egy csomó zöldbabbal közeledem kalitkájukhoz, s – csaknem megbékülve – üdvözölnek. Azoknak, akik a madarak lármáját el nem viselhetik, nemigen ajánlhatom a keskeny csőrű papagájok tartását. Habár rikoltozásuk korántsem olyan átható, mint némely ékfarkú papgájé és a törpepapagájé, mégis – kivált ha több van együtt – elég hangos... Eltekintve attól, hogy sokat lármáznak, sok jó tulajdonságuk van. Mindennel beérik, s oly kevéssé kényesek, hogy még az avatatlan ápolónak is ajánlhatók. Kendermaggal, napraforgómaggal, tejes gabonával, kivált zabbal, kölessel és kukoricával, gyümölccsel és bogyókkal – kivált vörös berkenyével – etetve éveken át jó egészségben megmaradnak a fogságban. Kezdetben – bizonyára az elszenvedett viszontagságok következtében – kissé félősek és ijedősek, de kellő bánásmód mellett csakhamar megszelídülnek, bizalmassá válnak, s reászolgálnak arra a dicséretre, mellyel sokan illetik.”

Amikor hatéves fogság után s a kifogástalan bánásmód ellenére Kis Pipin egy óvatlan pillanatban mégis búcsút mondott a vendégszerető háznak, Balassa néni úgy szerette már a hálátlan madarat, mintha az édestestvére lett volna, s félő volt, hogy elvesztését nem éli túl. Ezen a tragikus délutánon a házfalakat verő napsütéstől még bent a lakásban is fojtogatóan sűrű volt a levegő, az egész világ mintha egy üveg szilvalekvárban fuldokolt volna, s az idő is állni látszott. Az ilyen idő pedig nem kedvez az alvásnak, de annál inkább kedvez az emlékezetkihagyásnak. Balassa néni ernyedten, kimerülve pihent hintaszékében, sípolva, nehezen lélegzett, s még gondolkodni is olyan fáradságába került, mintha egy kanna szenet hozna fel éppen a pincéből. S ahogy kedveszegetten ringatózott a hintaszékben, s az álom oly messzire elkerülte, mint a betörő a házat, ahol egyszer már tetten érték, azt vette észre, hogy Kis Pipin az ablakpárkányon ül. A délelőtti takarítás után a cseléd nyitva felejtette az ablakot!... Balassa néni rémülten kapott a mankója felé, de abban a pillanatban a madár éleset rikoltott, majd kurtábbat ugyanolyan fültépő hangon, de most már az utcáról, s rikácsolása elkeveredett a verébcsiripeléssel.

– Hozzák vissza!... Kis Pipin!... Elvisz a macska!

Végre felbukkant valaki a sarkon, és figyelmes lett Balassa néni rikoltozására. A fiatalember, aki a nagy lármára megállt az ablaka alatt, megígérte, hogy előkeríti Kis Pipint, még ha a föld alól is. Persze onnan könnyebb lett volna. Kis Pipin azonban egyelőre jól érezte magát a lombok között a magasban, tollainak élénkzöld színe tökéletesen beleolvadt a levelek érett zöld nyári színébe, csak a rikoltozása árulta el néha a tartózkodása helyét, amely közönséges városi ember tekintete számára hozzáférhetetlen volt.

– Le kellett volna nyírni a tollait – okoskodott a fiatalember. Hangjából némi neheztelés is érződött, mindazonáltal állta a szavát, s megszemlélte a hársfát, amelynek a lombjába Kis Pipin belebújt, mint valami varázsló a köpenyébe.

Balassa néni közben egyfolytában jajveszékelt.

– Mit fog szólni az unokám?!... Ésmi ez a rettenetes harangzúgás? Még ez is?... Még ez is? Rossz jel. Nagyon rossz jelek.

A fiatalember az első pillanatban azt hitte, az öregasszony félrebeszél, csak azután figyelt fel rá, hogy valóban félreverik a harangokat, s hogy tulajdonképpen egy ideje ő is hallja már, csak az öregasszony spoánkodása és a rakoncátlan papgáj feleselése a figyelme peremére szorította eddig. Az összevissza zajban az a megfoghatatlan eredetű érzése támadt, hogy minden irányból lövöldöznek rá, s ő nem is tudja, ki az ellenség. Talán értesítette valaki a tűzoltókat, s azért harangoznak. De ez képtelen feltevésnek látszott. Madáreledellel talán le lehetne csalogatni, vélte, de ha lent lesz is a földön, hogyan fogja meg háló nélkül? Elvégre ez egy trópusi madár, nem holmi ostoba, káráló baromfi.

– És hogy szólítsam? Őfelségének? Vagy egyszerűen csak úgy, hogy uram?

De hiába csúfolódott, Balassa néni akkorra visszahúzódott már az ablakból. A fiatalember így akár azt is gondolhatta volna, hogy látomása volt az előbb. De akkor a szertelen Kis Pipin, nyilván, hogy még jobban megzavarja őt, előbújt rejtekhelyéről, s átröppent egy másik, ritkább lombú hársfára, amelynek a levelei szintúgy remekül álcázták, mivelhogy, sajnos, ennek a hársfának a levelei is zöldek voltak, mint persze a falevelek általában, s akkor a fiatalember csípőre tette a kezét, és eltűnődött rajta, ugyan miféle szabadkőműves összeesküvők állította kelepcébe került. S még mindig harangoztak. Végül is a fiatalembernek, akit Lehotzky Viktornak hívtak (medikus volt, négy év múlva feleségül vette nagyanyádat, és a szünidejét töltötte éppen otthon), sejtelme sem volt, miféle furfanggal hozhatná le a szökevény madarat a magasból. A feladat bonyolultabbnak látszott, mint egy agydaganat diagnosztizálása vagy egy epeműtét, jóllehet semmilyen, vagy éppen ellenkezőleg: egészen más természetű intelligenciát és szellemi-fiziológiai adottságokat követelt meg, mint amazok.

Ötven évvel később nagyanyád úgy adta elő a történteket, hogy azokon már szabad szemmel is láthatók voltak az eltelt hosszú idő, a kiterjedését szüntelenül változtató s az emlékeket akaratlanul is átértelmező tudat okozta deformációk, s nyomon követhető volt benne a szándék, hogy ami tényszerűen igazolható belőlük, abból előhívja az éppen időszerű, de eddig rejtve maradt jelentéseket.

– Engem csak a színtiszta igazság érdekel – mondta.

Sez az igazság akkor is támadhatatlan, ha a nyersanyagára, tehát ami hordozza úgy emlékeztek – tévesen –, hogy azon a bágyasztó, tragikus nyári napon egy nagy zöld madár érkezett a városba, s ez a madár semmilyen ismert madárhoz nem hasonlított, a legkevésbé papgájhoz vagy kakaduhoz. Persze nem a madár külalakja volt a fontos. Aki eltéved az ornitológiai szempontok útvesztőjében, az sohasem fogja átlépni azt a küszöböt, amely mögött a dolgok rendje föltárja lényegét. Lehet, hogy annak a madárnak nem volt se szárnya, se csőre, az is lehet, hogy csak káprázat volt.

– Persze ez csak afféle példázat – mondta a nagyanyád. – Hogy a történteknek ne mindenáron a racionálisan lapos, ne mindenáron a jelképessel szemközti oldalán kezdjük a nyomozást.

Nos, a zöld madár nem volt káprázat, hanem valóságos madár volt, mint egy vörösbegy vagy egy búbos banka, csak éppen nem vörösbegy volt és nem búbos banka, sőt semmilyen begy és semmilyen banka. S erre a zöld madárra – mások is így emlékeznek – csakugyan Lehotzky Viktor lett figyelmes, s talán ez sem véletlen. Nagyanyádnak a véleménye szerint a legtöbb ember azért nem veszi észre a csodát, mert nem hisz abban, ami titokzatos, előre nem látható és megfejthetetlen, s mivel nem hisz benne, nem is keresi, ellenben vakon elmegy mellette. S ez nemcsak a mai rohanó élettempó mellett van így, hanem ötven évvel ezelőtt is így volt. E nélkül a vakság nélkül az ember nem is volna ember. Mert az ember mindenekelőtt önmagával van elfoglalva, még akkor is, amikor kifelé figyel, mert ami kívül történik, azt is önmagára vonatkoztatva becsüli fel. Nagyanyád ezzel szemben úgy vélte, hogy a világhoz oly módon kell odafordulni, mintha mi, akik ezt a cselekvést végezzük, egyáltalán nem is volnánk jelen, s így tulajdonképpen nem is mi fordulunk oda a dolgokhoz, hanem a dolgok fordulnak felénk és önmaguk felé. Na persze mindezt más szavakkal, talán bővebben, s ennek ellenére egyszerűbben mondta, de te csak a mondottak szellemét foglalod össze.

– Olyan ember, aki, ha csak képletesen is, rövid időre meg tud szűnni testileg, nagyon kevés akad – mondta a nagyanyád.

Lehotzky Viktor azonban éppen ilyen ember volt. Ezért nem véletlen, hogy a zöld madarat elsőként ő pillantotta meg, holott bizonyára mások is látták már előtte. Csakhogy ők a maguk csip-csup ügyeivel voltak elfoglalva, s felőlük akár a hercegprímás is lehetett volna, aki a hársfán rikoltozik. Legföljebb odaszóltak volna neki: ejnye, atyám, de magas lóra ült. Lehotzky Viktor azonban érzékeny s a misztikus dolgok iránt fogékony úrifiú volt, aki rögtön felismerte, hogy fontos események állnak küszöbön. Bár többet egyelőre ő sem tudott mondani. Nem véletlenül tűnt fel neki, hogy ezzel egy időben a város templomaiban egymás után megkondulnak a harangok. Bizonyos volt benne, hogy a zöld madár bevonulása és a harangzúgás között összefüggés teremthető. Nagyanyád arra is emlékezett, hogy Lehotzky Viktor egész idő alatt, amíg a zöld madárral kapcsolatban volt, különös módon viselkedett, mintha nem is lett volna egészen beszámítható. „Kis Pipin!, Kis Pipin!” – kiabálta folyton, és akik később csatlakoztak hozzá, mind feltették a kérdést neki, ugyan miből gondolja, hogy a madarat így hívják. Lehotzky Viktor pedig azt felelte, hogy az az öregasszony szólongatta ezen a furcsa néven, akitől a madár megszökött.

Nagyanyád szerint Lehotzky Viktor úgy viselkedett, mintha hipnózis hatása alatt lett volna. Kissé labilis idegzetű fiatalember volt a nagyapád, de ki nem az, aki elégedetlen a sorsával, s úgy látja, hogy bár a hajója nem áll egy helyben, mégsem halad abba az irányba, amerre a szíve szerint kormányozná. Sajnos, olyan világ volt az, amelyben semminek nem volt igazi tétje, így valódi értéke sem. Sokan éltek kissé könnyelműen, egyik napról a másikra, s ha volt is valami halványan körvonalazott elképzelésük arról, miképpen tehetnék rendbe a magánéletük dolgait, a napok és hetek, a hónapok és évek elfolytak a kezük között. Sokszor gondoltak rá szorongva, hogy egy napon aztán nincs tovább, s ez a gondolat ránehezedett a kedélyükre. Nyugtalanok voltak, ingerlékenyek, máskor meg közönyösek vagy cinikusak.

Lehotzky Viktor viszont így okoskodott: ma egész nap ennek a madárnak a nyomában maradok, ugyan miért volna ez haszontalanabb időtöltés bármilyen más időtöltésnél. Medicinát tanult, de már az első szemeszter végén rájött, hogy akármennyire nemes hivatásra készül is, neki is csak a következményekbe lehet majd beleszólása, s hogy nem volt, és talán soha nem is lesz olyan tudomány, amely a dolgok elejét lenne képes megragadni. Mindig csak korrekció van, és a korrekció korrekciója, meg a korrekció korrekciójának a korrekciója. Aki pedig megáll, és megpróbál berendezkedni az ideiglenesben, a végén meggyűlöli, ami hajdan hevítette.

A zöld madár pedig ezalatt fáról fára, háztetőről háztetőre szállt.

Lehotzky Viktorhoz, aki az aznapi programját Balassa néni papagájához igazította, nemsokára egy Csík Dániel nevű magánzó csatlakozott.

– Valami nagy dolognak kellett történnie – mondta. – Már majdnem egy órája szólnak a harangok.

Lehotzky Viktor megvonta a vállát.

– Miért is ne! Csak hadd történjen! Úgysem az a fontos, hogy mi történik, hanem az, hogy én mit gondolok róla.

A medikus nagyképű válasza nem tetszett Csík Dánielnak. Berzenkedését Lehotzky Viktor oly módon csillapította, hogy kifejtette: korunk az önérdek emancipációjának a kora, s nincs az a magasabb érdek, amit fölébe lehetne helyezni az egyén szabadságának. Hiszen a történelem értelme és célja a független, öntudatos, az individualista ember, akit nem béklyóznak előítéletek, s tőle idegen elvárások kedvéért nem adja be a derekát.

– Fel kell nyitni az emberek szemét.

– Hát igen... – hagyta helyben Csík Dániel. – Na persze...

Zavarban volt, nem tudta követni az orvostanhallgató gondolatait, jóllehet a szavakat külön-külön értette mind. Így arra a következtetésre jutott, hogy bizonyára az egésznek is van valami értelme. Mert végül is arról van szó, folytatta a továbbra is egzaltáltan viselkedő medikus, hogy példát kell mutatnunk, mert még a legelfogultabb ellenségünk véleménye is befolyásolható, ha megfelelőképpen tesszük fel neki a nagy kérdéseket. Őrá például várnak most valahol, mondta. Holnap nehéz lesz a menyasszonyának és a menyasszonya szüleinek megmagyarázni, mért nem jelentkezett náluk. S ha elhiszik is, amit mondani fog nekik a mai napról, ezentúl feltehetőleg hóbortosnak tartják majd. Az is lehet, hogy a menyasszonya megharagszik rá, a leendő apósa pedig eltanácsolja őt a házasságtól. Ugyanis ők mindnyájan nagyon megfontolt és becsületes emberek, s a pontosságot és a megbízhatóságot tartják a legfőbb polgári erénynek. Nem merik bevallani a szomorú igazságot, hogy az életben semmi sem fontos és semmi sem sürgős, minden erény viszonylagos, és lehet nyűg meg bilincs is.

– Sajnos, minden sarkigazságnak a fordítottja is sarkigazság – panaszkodott Lehotzky Viktor. – S ez is egy sarkigazság.

– És kik ezek a kiváló emberek? – érdeklődött inkább formálisan, mint kíváncsian Csík Dániel.

– Hát ez egyáltalán nem fontos – szögezte le a medikus. – Egy rendes család a sok rendes család közül. Tehetségükkel, tudásukkal és hozzáértésükkel minden korban ezek az emberek tartják fenn a rendszert. Mert nagy tévedés azt hinni, hogy aki konzervatív, az szükségképpen buta is. Ha így volna, minden tíz évben kitörne egy forradalom. Az sem egészen helyes, amikor átlagembereknek nevezzük őket. Hiszen sokan közülük igen műveltek, és nemritkán tapasztaltabbak és bölcsebbek azoknál a hóbortos, forrófejű ifjaknál, akik úton-útfélen vaskalapos maradi fickóknak bélyegzik őket. Mert valójában nem is mind olyan maradiak. Az én leendő apósom például évtizede előfizetője a Természettudományi Közlönynek, őszinte híve a tudományos haladásnak, a liberalizmusnak és a szabad versenynek. És ugyanakkor hazafi is. De Őfelségét is tiszteli, s a monarchiát ideális államformának tartja, mert a dinamikus ipari és tudományos fejlődés közepette az uralkodó a hagyományokat testesíti meg, azokat a régi tartós értékeket, amelyeket kár volna kidobni az ablakon. És én ebben igazat adok neki. Nem az a bajom a konzervatívokkal, hogy konzervatívok vagy olykor maradiak. Hanem az, hogy hajlamosak sémákban gondolkodni, s noha ezek a sémák néha sok igazságot és bölcs tapasztalatot foglalnak össze, a valódi igazsághoz és bölcsességhez képest mégiscsak sterilek. Az elveik persze helyesek, de amit ők elveknek neveznek, az úgy viszonylik az élethez, mint, teszem azt, egy tájkép a valódi tájhoz, amely a festőt megihlette. A megértés, a megbocsátás vagy az irgalom erényét sokszor csupán formálisan gyakorolják, máskor meg mintha egyáltalán nem ismernék. Büszkék rá, hogy mennyi alkut meg kompromisszumot kötöttek hűvös fejjel ezeknek a módfelett rugalmas elveknek a nevében. Egyszer megkérdeztem a leendő apósomat, vajon akkor is szívesen látna-e a házában, ha visszaélve a vendégszeretetével, elcsábítottam volna a lányát. „Vigyázok rá, hogy ne történhessék meg” – mondta szárazon. „Mégis? Ha ennek ellenére megtörtént volna?” Leendő apósom nem sokáig törte a fejét a szerinte egyetlen megfelelő válaszon. „Gazembernek tartanálak” – mondta. „De hát miért? Hiszen úgyis elveszem.” Nem nagyon tetszett neki a mód, ahogy erről a kényes kérdésről értekeztem vele. Talán gyanúba is fogott, hogy amiről én feltételes módban beszélek, az a valóságban megtörtént már, s egészen elkomorodott az arca, mintha arról értesült volna, hogy a lánya megszökött egy borbélysegéddel. „Felejtsük el ezt a beszélgetést” – indítványozta végül ridegen. Nagy baj, hogy ezek a nyílt, gerinces, alapjában véve moralista hajlamú emberek a legelavultabb konvenciókhoz is körömszakadtig ragaszkodnak. Hiába igyekeznek utolérni a világot, pár lépéssel mindig le vannak maradva. Máskor viszont a legrövidebb úton akarnak elérkezni oda, ahová, de ez csak utólag derül ki, nem lehet megérkezni.

Lehotzky Viktor utolsó mondatait nagyanyád is hallotta már, aki többedmagával csatlakozott a medikushoz és a magánzóhoz. Most csak a református templomban harangoztak, emlékezett vissza nagyanyád.

Lehotzky Viktor pedig így elmélkedett:

– Amikor én holnap odaállok a leendő apósom elé, a következőket fogom mondani neki: „Kedves bátyám!... A szabad és megelégedett életnek legfontosabb feltétele, hogy mindig elég tágas tér vegyen körül bennünket. S értem ezt konkrétan, de képletesen is. Mai rossz közérzetünknek is az a legmélyebben fekvő oka, hogy bezárkózva élünk, mindenki a maga kis parcelláján, családi házában, s ez az állapot nyomot hagy a gondolkodásunkon is. Csak az tud foglalkoztatni bennünket, amiből egy óra múlva, de legkésőbb holnap reggelre valami kézzelfogható hasznunk származik. Nem merünk, és ami rosszabb, talán nem is akarunk a portánkon kívülre tekinteni. Nem csoda hát, hogy az elveink meg az erkölcseink szárazok, mint a kétszersült. Pedig volt ez másképpen is. Mi, de már a ti anyagias, tetőtől talpig a rációba gondolkozó generációtok is felosztotta, ami oszthatatlan. A teljes világot felparcellázta magánvilágokra. Körbesáncoltátok magatokat, pedig ti sem érzitek jól magatokat a sáncok mögött. Ahhoz, hogy szót érthessünk, vissza kell térnetek az élet valódi értékeihez, ami nem a siker vagy a dicsőség, de nem is a vagyon, hanem a szabadság. De ahhoz előbb fel kell adnotok a tisztán materiális szempontjaitokat. Egy kissé költőkké kell válnunk mindnyájunknak. Ti azt valljátok, hogy az életben vannak fontos és kevésbé fontos értékek. Én azt, hogy az ilyen fontossági sorrend mindig önkényes és pillanatnyi. Hogy nem létezik olyan más érték, amely végett érdemes korlátozni a szabadságunkat. Nem biztos, hogy a szerelem értelme a házasság. Nem biztos, hogy minden érdekközösség barátság. Nem biztos, hogy a gazdagság megóv a lelkiismeret számonkérő szavától. Nem biztos, hogy magyarnak lenni nagyobb érték, mint kínainak. Nem biztos, hogy nem érdemes a meggyőződésünkért vásárra vinni a bőrünket. Mivel minden az időben történik, hamar változik és avul. Orvosi tanulmányaim másfelől arról is meggyőztek, hogy az élet a legfőbb érték. Kérdezd meg erről a haldokló véleményét, amikor éppen eszméleténél van. Tegnap, amikor ígéretemet megszegve nem jöttem fel hozzátok, hanem összevissza csavarogtam a városban egy szökött madarat hajkurászva, semmi életbe vágóan fontos dologról nem maradtam le, amit utólag sajnálnom kellene. Ugyanolyan kellemesen éreztem magamat, mintha ezt a néhány órát a társaságotokban töltöttem volna, ami természetesen továbbra is a lehető legnagyobb öröm a számomra. Nem vagyok se felelőtlen szószátyár, se szószegő. Csak szabad ember, aki mindennap legyőzi az időt.”

Nagyanyád lelkesen megtapsolta a medikus előadását.

– Bravó! – kiáltott fel. – Magából nagy ember lesz még.

Lehotzky Viktor szerényen mosolygott.

– Dehogyis. Én már most nagy ember vagyok. Mert az én szememben az a nagy ember, akinek van bátorsága lemondani az utópiákról, és mégis megmarad tisztességesnek.

Később már az sem tűnt fel nekik, hogy régen elhagyták a város legszélső utcáját is, és messze kint járnak a határban. Nagyanyád valamiféle vakságot emlegetett, és arról elmélkedett, hogy átszellemült pillanatokban, amelyekből egyébként a kevésnél is kevesebb adódik az életben, akár szögbe is léphet az ember, a legcsekélyebb fájdalmat sem érzi. Egyáltalán nem biztos, mondta, hogy Krisztus urunk, miközben felszögezték a keresztfára, érzett-e fájdalmat. Lehotzky Viktor is hasonlóképpen vélekedett, sőt az sem kizárt, hogy nagyanyád csak az ő szavait visszhangozta.

Lehotzky Viktor ugyanis kijelentette előttük: nem állíthatjuk, hogy az átszellemültség nem természetes állapota a létezésnek csak azért, mert ritkán van benne részünk vagy egyáltalán nincs. Mert persze az emberiség fejlődéstörténetében vannak korszakok, amelyekben a földi javak gyarapítása tetszik a fontosabbnak. De aki fölösleget halmoz fel, nem biztos, hogy szellemiekben is gazdagabb lesz. Ezzel szemben, aki megmarad szükségleteinek a határai között, a földi javak élvezetének a tekintetében önmérsékletet tanúsít, inkább megőrizheti a fogékonyságát a lélek nemesebb dolgai iránt.

Nagyanyád arra a véleményre jutott, hogy ha ezek a nemes tanítások szószékről hangzanak el, bizonyára kisebb hatást váltanak ki, mint így, egy orvostanhallgató szájából. Nem mindegy ugyanis, hogy ugyanazokat a gondolatokat ki és milyen körülmények között mondja el. S nem is csupán azért, mert Lehotzky Viktor szuggesztív egyéniség volt, vagy fennkölten fejezte ki a gondolatait. Ha Lehotzky Viktor például kispap lett volna, mindnyájan meg lettek volna győződve róla, hogy csak a kötelességét teljesíti, amikor a „lélek nemesebb dolgaira” irányítja a figyelmüket. Nem biztos, hogy akkor is meg tudta volna vesztegetni az érzelmeiket. Hiszen két különböző dolog elhinni valamit, illetve hinni valamiben. Ha Lehotzky Viktor kispap lett volna, így kellett volna beszélnie. Azt várták volna tőle, hogy az „átszellemültségről” és a „lélek nemesebb dolgairól” beszéljen, és semmi mást. S utána megállapították volna, hogy éppen úgy beszélt, ahogyan egy kispapnak beszélnie kell. De Lehotzky Viktor medikus volt! Nagyanyád szerint ugyanaz az eset ismétlődött meg, mint amikor Szalóczy Béla kalaposmester kisinasa egyszer szabadon és folyékony németséggel Nietzschéből idézett, s a mester ezért kénytelen volt elcsapni őt, mert – helyesen – úgy vélte, hogy az ilyen legényből sosem lesz igazi kalaposmester. Kétségtelen, fejtegette Lehotzky Viktor, hogy ami ellentmond valamilyen konvenciónak, az egyformán kiválthat ellenszenvet vagy rajongást súroló mély rokonszenvet. Nagyanyád úgy látta, hogy Lehotzky Viktor született néptribun, s fényes politikai karrier állt volna előtte, ha tehetségéhez, amellyel a mások gondolkodását befolyásolni tudta, ilyen irányú ambíció is társul. És persze, ha nem jön közbe a háború. Lehotzky Viktor azonban megvetette a politizálást, miként az eszmék és utópiák hirdetését is. Ez utóbbiak szerinte arra jók csupán, hogy eltereljék az emberek figyelmét a belső szabadságukról, amelyet kötelességük volna kiteljesíteni. Hiszen infantilis túlbuzgók vagy szolgalelkű kretének a közjót semmi szín alatt, még a legjobb szándékoktól eltelve sem igen szolgálhatják. A közjót csak a szabad, az individualista egyén szolgálhatja helyesen. A szabad ember és a szolgalelkű között, mondta, az az alapvető különbség, hogy míg az előbbi mindig individualista, az utóbbi legföljebb csak önző.

– Mondhatnám úgy is, az individualizmus a szabad ember önzése a köz érdekében – jelentette ki egy eperfa árnyékában, ahová egy kis időre megpihenni letelepedtek. – Nem szívelem azokat az alakoskodókat, akik unos-untalan a közérdekről papolnak, miközben az egyetlen igazi gondjuk az, hogy mindennap tele legyen a bendőjük.

Ötven évvel később nagyanyád belátta már, hogy egy kicsit talán mindnyájan nevetségesek voltak, ahogy olyan áhítattal csüngtek egy taknyos, tapasztalatlan medikus kinyilatkoztatásszerű szentenciáin. De vajon egy reggeltől estig leveleket bélyegző postai alkalmazott nem nevetséges személy-e? Lehotzky Viktor annak a véleményének adott hangot, hogy bárki, bármilyen helyzetben és bármikor nevetségessé válhat, és esetleg ő maga tehet róla a legkevésbé. Mert minden állapot, amelybe az ember önként vagy kényszerből, mindegy, hogy miképpen, belesodródik, ellenkezik az alaptermészetével, amely mozdulatlan nyugalmat áhít. Az ember minden pillanatban eggyé kíván válni a természettel, akkor is, ha nem gondol rá. Feloldódni, igenis, a tiszta szemlélődés állapotában, mondta. A postai hivatalnok, aki reggeltől estig különféle leveleket és pénzutalványokat bélyegez, a legmesszebb van ettől az állapottól, csakúgy, mint a katona, aki egy hazának nevezett fikció kedvéért hagyja kiontani a vérét, vagy akár más, amikor úgy cselekszik, hogy cselekvése nem a szabadsága felé irányul. Vagy talán az a mogorva, rosszkedvű hivatalnokocska érezhet bármilyen átszellemültséget is, amikor leveleket stempliz?... S ugyan milyen gondolatai támadnak közben? Hogy ezért jött a világra?... Ha valaki olyasmit csinál, amihez semmi kedvet nem érez, és mégis kénytelen csinálni azt, nevetséges alak. De mivel mindnyájan kénytelenek vagyunk állandóan olyasmit tenni, ami a kedvünk ellenére van, mindnyájan nevetségesek vagyunk. Ha kinevetnénk azt a hivatalnokot, saját magunkat is ki kellene nevetnünk, ezért inkább nem nevetjük ki, hanem csak egyszerűen nem kedveljük, mert a saját megalkuvásainkat juttatja az eszünkbe.

Lassan besötétedett, már nem is látták őt, csak a hangját hallották szüntelenül, mintha az egész világ ez az egyetlen hang lett volna. Nagyon kellemes, lágy hangja volt, s egy csöppet sem papos. Hamarosan mindnyájuknak az a benyomása támadt, hogy magával beszél, sőt akkor is magával beszélt már, amikor találkoztak vele, csak világos nappal valahogy kevésbé tűnik fel az ilyesmi. Nagyanyádnak az is megfordult a fejében, hogy Lehotzky Viktor talán bolond. De amit mondott, azt mindnyájan mondhatták volna, akkor pedig ők is bolondok. Így inkább örült, hogy kimond valamit helyettük, amiben nem hisznek, de amiben jó volna hinni. Lehotzky Viktor idegen embereket hozott közel egymáshoz ezen a délutánon, és ez a legnagyobb dolog a világon, gondolta. Talán sohasem érezték magukat magányosabbnak, mint akkor és ott, s mégsem érezték magukat sem fölöslegesnek, sem elhagyatottnak. A teljes befeléfordulás és a teljes kitárulkozás a létbe – bizonyára ugyanaz az állapot, gondolta nagyanyád.

– Mindig mindent illúziók nélkül tenni – mondta Lehotzky Viktor. – S akkor nem jut eszünkbe mérget inni vagy fölvágni az ereinket a fürdőkádban.

Nagyanyád egyszerre tartotta meghatónak és mulatságosnak, hogy szavait csupa olyan ember hallgatja megbűvölten, aki máskülönben normális, mint egy pohár víz. Ilyen nagy jámborságban esteledett rájuk, a zöld madár is régen elszökött tőlük, s álmosak meg éhesek is voltak már.

– Szép kaland volt, de most már menjünk haza – javasolta valaki a sötétben.

Lehotzky Viktor azonban hallani sem akart róla.

– Haza? Ugyan miért? Csak mert ágyban aludni kényelmesebb? Hát ennyire kispolgárok vagytok?

– Dehogy vagyunk, dehogy vagyunk! – kiáltották erre mind kórusban.

– Akkor aludjunk itt az erdőszélen, a szabad ég alatt, mint az első ember.

Így is lett.

Másnap reggelre azonban a világ nagyon megváltozott.

Fiatal férfi jött velük szemben a harmatos mezőn, mint nemsokára kiderült, Csík Dánielnak a mostohaöccse. Hildebrand úr pedig, aki váltóhamisítás miatt börtönben is ült már, minden héten följelentette a bordélyház környékén ólálkodó gimnazista fiúkat, névtelen leveleket irkált fölszarvazott férjek címére, s naplót vezetett, amelybe följegyezte, ki kivel és hol találkozott a tilosban, ez az úr most leguggolt, és Lehotzky Viktor fülébe kiáltotta:

– Ébresztő! Vége a szép álmoknak, megint Magyarországon vagyunk.

S ha valaki kételkedett volna szavai mély igazságában, azt Csík Dániel mostohaöccse hamarosan megfosztotta az utolsó illúzióitól is.

– Kitört a háború – hozta a nagy hírt. – Hadat üzentünk Szerbiának.

Néhány héttel azután, hogy hadat üzentünk Szerbiának, Vass Ferinek, a jegyzőnek a felesége feketére mázolta egy délelőtt a házuk falát. Így adta hírül, amire szavakkal képtelen volt, hogy férje elesett a fronton. Az asszonyt elvitték a csendőrök, aztán másnap elegendték ugyan, de a hatóságok még az éjjel fehérre meszeltették a házát. Néhány nap múlva megismétlődött az eset. Akkor újra elvitték a fiatalasszonyt, és hosszabb időre szanatóriumba zárták. Nagyanyád mélyen átélte az özvegyasszony fájdalmát, ugyanakkor érteni vélte a hatóság szigorát is, elvégre sokkal többről volt szó, mint arról, hogy valaki a gyászát kivitte az utcára. Arról, hogy a példa ragadós lehet, s ha mindenki, akinek a férje vagy a fia odavész a háborúban, követni fogja a példáját, az nyomasztóan fog hatni a közvéleményre, és pánikot kelthet. A gyász ilyen demonstrálása provokáció. Nagyanyád s még néhányan mégis úgy gondolták, hogy a jegyző özvegyének az indulata tiszta, ezért a maga szempontjából tökéletesen igaza van, és senkinek sincs jogában indulatának az őszinteségét meggyalázni. Viszont ha az ő oldalán áll az igazság, akkor az nem állhat egyszersmind a másik oldalon is. S ez a felismerés sok nyugtalan éjszakát okozott nagyanyádnak. Nagyanyád is, a barátnői is, melegházi növények voltak, otthon és az iskolában azt tanulták, hogy a Rossz legföljebb ideig-óráig kerekedhet a Jó fölébe, s mindig a Rossz a gyöngébb. Ott van a természetes kiválasztódás... Ez az emberi nemre úgy érvényes, hogy akinek vannak erkölcsei és van igazságérzete, az erősebb, még akkor is, ha sokszor kemény megpróbáltatásokon kell keresztülmennie ahhoz, hogy győzzön. Ezzel szemben mi történt? Meghalt egy jó barátjuk. Ha megnyerik a háborút, akkor talán volt értelme a halálának. De ha nem nyerik meg, akkor hogy is van ez az egész?...

A háború hirtelen jött, mint egy elemi csapás, nagyanyád nem készült fel rá. Úgy gondolta, az ő korosztályának férfiúi mindenféle háborúból kimaradnak. Haragudott, nem tudta, kire, talán Istenre, hogy ez a háború az ő megkérdezése nélkül tört ki, és ő nem állíthatta le. És főleg mert meghalt Vass Feri, akiben a becsületesség és a józan ész egyenlő arányban volt elosztva, az éppen szükséges egyensúlyban. Amikor augusztus elején a vasútállomáson elbúcsúztatták a hadba vonulókat, a nagyanyád végigmustrálta a bevagonírozott legényeket, azt gondolta: ez, meg ez, meg ez meghal, mert az egyik lusta, a másik együgyű, a harmadik gyáva fickó, a negyedik korhely, az ilyenek pedig nem tudnak vigyázni az életükre. Viszont visszajönnek mások, mert aki okos, és helyén a szíve meg az esze, az valahogy el tud bújni a golyók elől. Ilyen naiv volt.

Nagyanyád egész délutánokat beszélgetett át a barátnőivel, s bár később egyre ritkábban foglalkoztak azzal, hogy háború van, a háborúról mégsem tudtak egészen elfeledkezni, és rettegve találgatták, ki lesz a soron következő hősi halott, és hányan lesznek még. Hamarosan tapasztalni kezdte, miként veszítenek a meghittségükből ezek az önfeledt délutáni beszélgetések, amelyek eddig úgy-ahogy csillapították az átfogóbb életbölcsesség iránti vágyakozását, s amelyek ennélfogva akkor sem voltak haszon nélkül valók, ha ők sok tekintetben felületesen alkottak véleményt, ő is, divatos jelenségekről, vagy valami, a közvetlen környezetükben történt eseményről. Vass Feri, majd a késő ősz folyamán az ugyancsak a jó ismerőseik közé számító Csanaki testvérek: Frici és Zoli halála után fel kellett tenniük a kérdést, lehet-e ilyen világban súlya bármiféle bölcseletnek, etikának vagy akár véleménynek, nézetnek, puszta szimpátiának. Nem beszéltek róla, de külön-külön mindnyájan érezték, hogy amikor találkozgatnak, nincsenek többé teljesen egymás között, egy új jövevény tolakodott közéjük. Megnevezni nem tudták, vagy nem is akarták. Ezt a hallgatag társat, aki nem személy volt, hanem közérzet, s nevezhették volna akár félelemnek, szorongásnak vagy aggodalomnak is, magukkal hordták egész nap, együtt ebédeltek és együtt háltak vele. Hogy milyen romboló hatással volt rájuk, azt először – de akkor már későn – az egészen kis dolgokban vették észre. Ami másfelől viszont figyelmeztetés volt a számukra, hogy a betegségük – mert mégiscsak ez a legpontosabb megjelölése az akkori lelkiállapotuknak – meglehetősen előrehaladott. Egyre gyakrabban történt meg, hogy valamelyikük, külső kényszer vagy sanda számítás nélkül, egyik pillanatról a másikra változtatta meg a nézeteit, vagy azzal kérkedett, hogy nincs véleménye, és senki véleménye nem érdekli. Ezeknek a fájdalmas árulásoknak az okát nagyanyád abban látta, hogy mindnyájan rájöttek, változnak az idők. Ami eddig tiszta, egyértelmű és átlátható volt a számukra, arról bebizonyosodott, hogy kétértelmű, zavaros és kusza. Elveszítették a talajt a lábuk alól. Volt, aki úgy védekezett, hogy cinikus lett, mások örökösen sopánkodtak és moralizáltak. Nagyanyád nem próbált meg elfutni a jövő elől. De beletörődni sem volt hajlandó az idők változásába, szembefordulni a változásokkal pedig olyan cselekedet lett volna, mintha ráolvasással próbált volna megállítani egy robogó vonatot.

Amikor beköszöntött a tél, az egyik vasárnap délután a barátnői elcsalták korcsolyázni a fenékig befagyott halastóra. Vagy másfél-két óra múlva a tó délkeleti végében félrevonult a partra, hogy elvégezze a szükségét. Először egy fa törzse mögé bújt, de mivel az nem takarta el minden oldalról, továbbsietett a távolabbi berek felé. Éppen a hóban guggolt, amikor a bal keze irányában megreccsent egy ág. Rongyokba bugyolált nőt pillantott meg tíz-tizenöt lépésnyire. A nő mezítláb volt, lábszárát vörösre csípte a hideg. Nagyanyád megkérdezte, miben segíthet neki.

A nő nem mondta meg, ellenben élénken gesztikulálva hívta őt, hogy kövesse. Nagyanyád nem sokáig habozott. Mások nyomorúsága és szenvedése hamar megindította. Lelkiismeret-furdalást érzett, amiért nem osztozhat a nyomorúságukban, bár ugyanakkor az adakozást megalázónak tartotta, magát pedig képmutatónak. Önvád marcangolta, ha arra gondolt, hogy neki nincsenek filléres gondjai, télen bálba jár, nyáron utazik. Máskor ellenkezőleg: gyűlölet ébredt benne az elesettek, a testi-lelki nyomorékok, a szegény özvegyek és odúlakók iránt, s szinte élvezte, ha igazságtalan és kegyetlen lehetett hozzájuk. Tisztában volt vele, hogy az a szánalom, amellyel a sorsuk felé fordul, csupán keserves és ideiglenes diadala értelmének és erkölcsi érzékének a fölött az ősi és mély idegenség fölött, amit az egészséges és kiegyensúlyozott lélek érez a bomlással, oszlással, szenvedéssel, kitaszítottsággal szemben. Legalább maga előtt nem titkolta el, hogy bár szép és nemes gesztus, amikor kezet nyújt ennek az elesett, idegen személynek, ámde az máskülönben olyan rongyos és piszkos, hogy valójában irtózna megérinteni. Bántotta nagyanyádat, hogy önzetlen cselekedetének az értékét jócskán leszállítja az a nem mellékes körülmény, hogy irgalma mégsem a szívéből fakad, hanem csupán besulykolt kötelességtudatból és erkölcsi parancsból.

A nő néha hátrafordult, mintha attól tartana, hogy nagyanyád megszökik. Majd az egyik présháznál megállt, mutogatott valamit, s nagyanyád akkor döbbent rá, hogy a nő süketnéma. Még ez is, gondolta kétségbeesve. A présházban sötét volt és büdös, nagyanyád mégis megilletődve lépte át a küszöbét, mintha csak sejtette volna, hogy hamarosan szívszorító látványban lesz része. A nő gyertyát gyújtott. A gyér fényben nagyanyád először egy ormótlan vaságyat pillantott meg a picike ablak alatt, a vánkoson pedig egy sündisznót. Közelebb lépett az ágyhoz, s akkor vette észre, hogy amit sündisznónak nézett az előbb, az egy gyermek feje. A gyermeknek magas láza lehetett, mert gyorsan és sípolva lélegzett. Nagyanyád a félhomályban nem tudta megállapítani, hogy a beteg gyermek fiú-e vagy lány. Lehetett hároméves, de lehetett öt is. Nagyanyád közelebb hajolt hozzá, s hideg tenyerével megérintette a homlokát. A gyerek elkezdett bömbölni. Ez volt az a pillanat, amikor nagyanyád tényleg megbánta, hogy idejött, s úgy érezte, a katartikus látvány büntetés a mindenkori képmutatásért. A gyerek süketnéma anyja ott állt szorosan a hátában, és a kezét tördelte. Tehetetlenségén érzett dühét nagyanyád rajta töltötte ki.

– Legalább borogatást rakna rá! – ordította.

A nő megijedt, és sírva fakadt, neki pedig az a rossz érzése támadt, hogy a szerencsétlen nemcsak süketnéma, hanem talán bolond is.

– Hozok orvost – mondta, és megszorította a bolond nő kezét, amitől pedig az előbb még irtózott volna.

Rövid idő múlva kilépett a hajlokból, és megindult a város felé. Alázatával a hólepte, elhagyott környék megnyugtatta egy kicsit feldúlt kedélyét. A hóban ott voltak még a lábnyomai, meg a nőéi is, frissek, mint egy jó hír, amelynek a hullámai sokáig gyűrűznek. Most messziről látta a halastavat, amelyen fekete pontok mozogtak, mintha hirtelen egy mikroszkóp lencséjébe pillantott volna, s tekintete előtt egy eddig ismeretlen világ fedte volna fel titkait. A történtek után természetesen szó sem lehetett róla, hogy visszamenjen a barátnői közé. Idegeneknek érezte most őket, bár tudta, hogy ez az érzés ideiglenes és nem természetes, s hogy a barátnői holnap vagy holnapután újra a barátnői lesznek, mert a legnagyobb megrendülés is hamar elmúlik, mihelyt a lélek épen maradt felületét ismerős ingerek érik újra.

Nem fontolgatta sokáig, hogy kihez forduljon segítségért. Orvos ismerősei egytől egyig szeretetre méltó, készséges és emberséges öregurak voltak, akik azonban alighanem vonakodtak volna vállalni a hosszú gyalogtúra gyötrelmeit, s bizonyára ezer kifogást találtak volna a kérése teljesítésével szemben. Azt mondták volna: az ilyen nők, mint ez a süketnéma is, hihetetlenül szívósak, ezért ráér a dolog holnapig – meg efféléket. Hogy nem is a nő beteg? Hát az majdnem mindegy. Szerencsére azonban otthon volt Lehotzky Viktor. Amióta nagyanyád tudomást szerzett róla, hogy Lehotzky Viktor pár napra hazajött, úgyis kereste az ürügyet, hogy találkozzék vele.

– Legyünk egy órára igazi keresztények? – évődött vele a medikus. – Tényleg segíteni akarunk, vagy csak az üdvösségünkről van szó megint?

– Könyörgök, ne legyen ilyen rettenetesen okos – felelte a nagyanyád. – Maga végül is orvos lesz.

– Katona – helyesbítette Lehotzky Viktor. – Az unokáink pedig már tiltakozni sem fognak ellene. Civil ruhás katonák lesznek mindnyájan, s nekik az már természetes lesz.

Aztán mégis nekivágtak a hosszú útnak. De mire kiértek a város határába, lassan rájuk esteledett, s már csak a hó világított körülöttük. Nagyanyád megfeledkezett róla, hogy ebben az évszakban a nappalok rövidek, rövidebbek annál, ami utat az ő szamaritánus fellobbanásának a mécslángja bevilágíthat, s hogy aki részvétet gyakorol, jól teszi, ha közben zseblámpát, iránytűt, hegymászókötelet és meleg bakancsot is visz magával. Ezek híjával pedig úgy érezte, az örök éjszaka szállt le a városra. Úgy józanodott ki percről percre, ahogy csak egy polgár ismerheti fel restelkedve, de titokban azért büszkén, hogy polgár, amikor belép egy büdös, ablaktalan alagsori szobába, amelynek a lakói a hideg és a tüdőgyulladás ellen pálinkával fűtenek.

– És most merre? – kérdezte a sötét este falába ütközve Lehotzky Viktor. Kérdésében szemernyi gúny sem volt, nagyanyád mégis szemrehányást olvasott ki belőle. A sötétben úgysem találták volna meg a présházhoz vezető utat. Visszafordultak, és másnap korán reggel újra fölkerekedtek. Szedték a lábukat, amíg nagyanyád rá nem bukkant a halastó délkeleti végében arra a kis erdőre, ahol a süketnéma nővel találkozott. Itt kifújták magukat, aztán felkapaszkodtak a dombháton, amerre a présházat sejtették. Csakhogy azokból volt itt vagy kéttucat, mint néptelen és elhagyott, ami ebben az évszakban egyáltalán nem meglepő. Ordas szél csapott az arcukba. Szél, amely felkavarta az éjszaka hullott friss havat, s minden nyomot betemetett, míg más helyen derékig érő torlaszokat emelt. Megriasztottak néhány didergő stiglicet meg egy csapat verebet. Kétszer is végigmentek a másfél kilométer hosszú hajloksoron, oda és vissza, de a széllel seprűzött téli tájban egyetlen emberi lénnyel sem találkoztak. Nagyanyád kezdte azt hinni, hogy álmodta a tegnapi találkozást. Bizonyára odébbálltak már, vigasztalta a medikus.

– Vagy meghaltak – mondta ki nagyanyád, amitől félt.

Szótlanul indultak vissza a városba, s nagyanyád hallgatása mintegy előrevetítette a későbbi évek nagy hallgatásait. Soha többé nem tudta magát feloldozni a vád alól, hogy ami történt, az ő közbeavatkozásával másképpen is történhetett volna, megnyugtatóbb lezárással.