Thury Zsuzsa

Ördögtánc

(Részlet)

Történetek egy családról

Fapadoskonyv.hu

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Korrektor: Horváth Annamária

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-521-2

Apánk

Apánk író volt, meghalt harminchat éves korában, az első világháború előtt, egy szemlőhegyi bérelt villában, augusztus végén.

Mit tudunk róla? Elsősorban tényeket, az életrajzi adatait. Azután kis, legendás történeteket, amelyekkel anyánk táplálta bennünk az emlékét, fáradhatatlanul, valami szelíd erőszakkal, meg rémülten is, hogy elkövetkezhetik az idő, amikor elfeledkezünk az apánkról. S vannak személyes emlékeim is, nekem, a legfiatalabbnak, igen halványak; de mindezeken túl ismerjük az írásait s azok tükrözik az egész embert, maradéktalanul.

Emlékszem, hogy amikor még úgyszólván semmit sem tudtam róla, hiszen írni-olvasni sem tanultam, elragadtatással hallgattam kicsapatásának történetét. A tett, amelyért kizárták apánkat az ország valamennyi középiskolájából, hősibb cselekedet volt a szememben, mint Zrínyi Miklós kirohanása, mint Dugovics Titusz halálugrása, s elhomályosította a nagyszerű egri nőket is, pedig minderről tudtam már nagyobb testvéreimtől.

E hőstett megértéséhez azt is el kell mondanom, hogy apai nagyapám, Köpe Lajos, tizenhat éves korában önként jelentkezett Bem tábornok seregébe, végigküzdötte a szabadságharcot, nyolc évig élt emigrációban, majd visszatérve szülővárosába, Kolozsvárra, a katonai pályán maradt. Negyvenkilenc éves korában halt meg, századosi rangban. Mi gyerekek nagy becsben tartottuk egy honvédegyenruhás, körszakállas fényképét, s igen magasztos érzéseket keltett bennünk, hogy nagyapánk negyvennyolcas őrnagy volt – így tudtuk ugyanis hosszú ideig. Felnőtt voltam már, régen férjes asszony, kolozsvári lakos, amikor egyszer a házsongárdi temetőben bolyongva véletlenül szembetalálkoztam nagyapám sírjával. Félig földbe süppedt, régi, mohos kődarabba vésve két évszám, a neve s a rangja: honvéd százados. Emlékszem, milyen csalódott voltam – megint szertefoszlott egy legenda: nem őrnagy, csak százados! Mondogattam magamnak, hogy mindegy az, micsoda együgyűség, hát változott valami?

Mégis, megmagyarázhatatlan ez, ma is kissé becsapottnak érzem magam, olyan szerfelett nagy bennem a ragaszkodás gyermekkorom valamennyi emlékéhez.

Tehát az igen csekély századosi nyugdíj és öt gyerek maradt nagyapám után, az én apám az orgonasípban a negyedik volt. Nagyanyám a Kolozsvár és Torda között fekvő kis Tur faluba költözött; később jártam Turban s Torda felé utazva gyakran láttam is. Kerek kis falucska ez egy domboldalon, az országútról úgy hat, mint valami jókora, tarka mezei virágból kötött bokréta.

Ezt a negyedik fiút nagyanyánk szekérre ültette, elhelyezte a kolozsvári református kollégium konviktusában s a már nagydiák és későbbi jó barát, Kovács Dezső gondjaira bízta. Kovács Dezső író – sok év után a kollégium tanára, majd igazgatója – elbeszéléseiből tudjuk, hogy apánk az intézet legjobb szavalója volt, esténként a hálóteremben egész felvonásokat adott elő Shakespeare-drámákból s ugyancsak Kovács Dezső őrizte meg apánk leveleit sok évtizeden át. Ma a kolozsvári múzeum birtokában vannak.

A négy kollégiumi esztendő után a tanítóképző következett, s itt jelentkezett először apánk lázadó természete, itt követte el a „hőstettet“. Ez meglehetősen drámai következményekkel járt s megváltoztatta egész életpályáját.

Harmadéve volt növendéke az intézetnek, amikor az évzáró vizsgára megérkezett Kolozsvárra az ország fővárosából kiküldött királyi biztos. A díszteremben gyülekeztek a diákok, az emelvényen a tanári kar foglalt helyet, középütt a nevezetes vendég, hatalmas gazdája, a király képviseletében. Mögötte a falon a tábornoki díszegyenruhába öltözött I. Ferenc József osztrák császár és magyar király életnagyságú képe. A magyartanár apánkat szólította ki, az iskola legjobb szavalóját, hogy mondjon el egy magaválasztotta Petőfi-költeményt. Ő megállt az emelvény előtt, szemben a királyi képmással s érces hangon belekezdett: „Akasszátok fel a királyokat, írta Petőfi Sándor.“ Lélegzetvételnyi időt sem engedett a döbbent tanári karnak, máris mondta:

„Lamberg szívében kés, Latour nyakán

Kötél, s utánok több is jön talán ...”

A folytatás elmaradt. Apánkat a lassan ocsúdó igazgató kiparancsolta a díszteremből, azonnali hatállyal eltávolították az intézetből s kitiltották az ország valamennyi középiskolájából.

Ez volt az esemény, amelynek következményeként nem így kezdtem beszámolómat: „Apánk tanító volt, meghalt 86 éves korában, éppen most múlt esztendeje, egy erdélyi falucska tanítói lakában…” Nem lett tanító, az iskoláit nem fejezte be végérvényes bizonyítvánnyal, de járta az élet küzdelmes iskoláját. Ebben sokszor elbukott, feltápászkodott, kezdte elölről, míg bírta szusszal. Oly sok tapasztalatot, élményt gyűjtött, hogy egy hosszú életre lett volna elegendő írnivalója. Közben tanult, szakadatlanul, beszélt németül, franciául és olaszul, mégis, haláláig kínozta a tudat, hogy nem fejezte be iskolai tanulmányait. Harmincéves korában levelet írt Kovács Dezsőnek, s kérte, intézze el, hogy az iskolai év végén magánérettségit tehessen. Úgy tervezte, hogy három-négy év alatt megszerzi a tanári diplomát. A tervből nem lett semmi, erről tanúskodik a következő levél. „Én, a négygyermekes apa nem állhatok már neki annak, hogy reggeltől estig tanuljak, mert az nem hoz semmit a konyhára.”

A mi apánk tehát, tizenhetedik évében, ott állt a kolozsvári utcán. A tanítóképző intézet kapuja végérvényesen becsukódott mögötte – itt tartottam. Oly forrón szeretem ezt a kicsapott diákot és oly sokat szeretnék elmondani róla, hogy legszívesebben lépésről lépésre követném a téren s időn át – de most nem ez a célom.

Ott áll a diák, lelkiállapota dúlt, ijedelmet érez és valami határtalan boldogságot – így képzelem. Háta mögött a megunt iskolapad s előtte a jövő – a színészet! Kissé kellemetlen dolog, hogy az eseményeket és jövendő terveit közölnie kell a turi özvegyasszonnyal, de ezen is túl kell esni. Kigyalogol a domboldali falucskába s ott ékesszólásával, a dicsőséges jövendőről festett képeivel olyannyira meggyőzi nagyanyánkat, hogy az két egész ezüstforintot ad neki a nagy útra. Egyetlen kívánsága, hogy az ősi Köpe-nevet ne vigye a vásárra, változtassa meg.

Az ifjú színész első útja a marosvásárhelyi színtársulathoz vezetett. Fellépti díja ötven krajcár, igen ám, de a fellépések meglehetős gyéren követik egymást. Továbbment Dicsőszentmártonba, ekkor már „nadrágjának rongyokban csüngött az alja”. Jegyeket számoz, színlapot ír s ki is hordja a nagyérdemű közönségnek, eszik, ha van mit, eladogatja a fehérneműjét, nagykabátját s így utazza be egész Erdélyt. A helyzet a legkedvezőbb a kis Zágon községben, fellépti díja egy forint ötven krajcár s a tizennyolc éves, éppen csak pelyhedző állú ifjúnak alkalma van eljátszani „ideálját”, az öreg Rankét.

Így kóborol vagy másfél esztendeig Erdélyben, amikor ismét nagy terv születik: felvéteti magát a budapesti Színészeti Akadémiára. A Turban tett búcsúlátogatás után útnak indul, zsebében nyolc forint s a kezében egy asztalkendőbe kötözve a „gardrób”.

Olyan kálváriát járt apám az akkori Magyarország fővárosában, amelynek egy-egy stációjánál hosszan kellene időzni, hogy hozzávetőleges képet adjon róla az ember. De talán akkor is hitetlenkedve fogadná az a fiatal színész, akit manapság éves szerződés köt valamelyik budapesti vagy vidéki színházhoz. Az én apám megérkezett a Központi pályaudvarra, egy kávémérésben hagyta megőrzésre a batyuját, azután elindult szétnézni. A Nemzeti Színház s a Színészeti Akadémia akkori igazgatója kereken elutasította, mert hát: miből akar élni a tanulmányi ideje alatt? Szállást az első éjszakára kapott egy kolozsvári ismerősnél, azután nyolc éjjelt töltött a Városligetben s a Múzeum-kertben, és nagyon félt a „konstáblertől”. Evett szilvát és kenyeret, míg volt miből, azután elindult gyalog Fótra, mert az ottani színtársulat, mint hallotta, tagot keres.

A társulat akkor már Veresegyházán volt, oda is követte az apostolok lován, s mert időközben onnan is távoztak, végül Szada községben érte utol őket. A társulat: az igazgató, viselős felesége és egy tag. Apám a második tag. A színház egy kocsmaszoba, egyben cipészműhely s a padlóra vetett szalma a két tag fekhelye. Az esti előadás elmarad, mert egyetlen néző sem jelentkezik.

Így sorolhatnám tovább: másik társulat, újabb község, s megint lemarad valahol a nagykabát, egy-egy ing, a cipő leválik a lábáról, és amikor egy évig tartó vándorútja után visszaérkezik Budapestre, az asztalkendőben „egy krágli van és két kézelő”. Néhány éjszakát tölt ágyrajárók között egy Sándor utcai pincében, onnan is ki akarják tenni, megbetegszik, nagy sokára megjön az otthoni segítség s a beteg, minden anyagi javából és nagyratörő álmából kifosztott ifjú visszatér Turba.

Közben írt már, tárcái megjelentek itt-ott kolozsvári és fővárosi lapokban, honoráriumot azonban nem kapott értük – manapság persze ez is nehezen képzelhető el. Mert valójában különös gyakorlat volt a múltban, hogy a kezdő író, akinek nincs betevő falatja, köteles ingyen átengedni szellemi termékét a lapkiadónak, míg a már beérkezett és viszonylag jó anyagi helyzetben levő írónak nem minden esetben a képességeivel, de a társadalmi súlyával – képviselő, fontosabb beosztású minisztériumi tisztviselő vagy egyszerű háztulajdonos – egyenlő arányban emelkedett a honoráriuma.

Apám kétévi színészkedés után kolozsvári, majd szegedi és pécsi újságíró lett. Anyagi helyzete annyiban javult, hogy fedél volt a feje fölött, s napjában egyszer jóllakott. Nyugtalan és töprengő természet lehetett, szűk keretek közé szorítva kényelmetlenül érezte magát, úgy gondolom. Említettem már, hogy folytonosan gyötörte a tanulás vágya, bizonyára úgy érezte, hogy ő nem egész ember, csak amolyan félbenmaradt diák. Sorsával elégedetlen volt, a vidéki szerkesztőségekben végzett munkáját egyhangúnak találta. Távolabbra vágyódott, olyan világba, ahol tágasabb a látóhatár s a vágy nála azonnali cselekvést jelentett. Csapot-papot otthagyva – ezúttal Pécs városát – vonatra ült s Münchenbe utazott. Úgy tervezte, egy-két évet tölt a bajor fővárosban, az akkori Európának Párizs mellett legjelentősebb kulturközpontjában, onnan tovább megy Berlinbe, majd Párizsba, megtanul németül és franciául. E tervek kivitelezésére meglehetősen csekély tőkével rendelkezett: Münchenbe érkezésekor négy forintja volt, az 1891-es esztendőben.

A szobámban van apámról egy olajfestmény, ismeretlen német művész munkája. Huszonkét éves szemüveges, igen komoly fiatal férfit ábrázol, a tekintete átható és egészen kék a szemüveg mögött s kísér a szobában, bármerre lépek. A díványon fekve is a képet látom, szembenéz velem s különös módon változtatja arckifejezését: olykor helyesel, mélységes együttérzésről tanúskodik, máskor pillantása megtelik rosszallással és szemrehányással. Ilyenkor kényelmetlenül érzem magam, mardosóan rossz a lelkiismeretem, magam sem tudom, miért? Nem érzem soha, hogy jóval, ó, sokkalta idősebb vagyok a huszonkét éves fiatalembernél; az apám az, aki jóváhagyja, vagy helyteleníti magatartásomat, ma is, mindig.

Vedres Márk, a mi nagy szobrászművészünk szintén Münchenben élt a kilencvenes években, így jellemzi apámat: sovány, igen kopott fiatalember volt, a zsebe mindig üres. A modora olykor kellemetlen, mogorva, máskor lebilincselően kedves. Bejárt a kávéházba a magyar festőkhöz s azok ellátták „tippekkel”, miről írjon tudósítást Magyarországra, melyik képkiállításról, művészi eseményről.

Írt ő mindenről, éjjel és nappal. Írt operaszöveget és színdarabot, tudósításokat és egyik elbeszélést a másik után, orosz, lengyel politikai menekültekről, német házigazdáiról és minden egyébről, ami a századvég forrongó, érdekes bajor fővárosában esemény volt. A kávéházban lengyel politikai menekültek közé sodródott. Furcsa, idegen művészek voltak közöttük, akik Európa haladó eszmekörében éltek. Új világot ismert meg a fiatal erdélyi újságíró, de a végletek zűrzavarában is megőrizte valóságérzékét: a szegényekről és a kisemberekről akart írni. Elhatározásához szilárd maradt élete végéig, meggyőződése ellenére soha nem írt le egyetlen sort sem.

Három évig tartott a müncheni nyomorgás, akkor betelt a mérték. Kétségbeesésben fogant a nagy elhatározás: hazatér, állást vállal s gazdag feleséget keres magának. Éppen kapóra érkezett Barna Izidor, a kiváló hírlapíró és jó barát meghívó levele a Pesti Napló szerkesztőségének egy megüresedett helyére. A mi apánk indult máris kevéske csomagjával és hatalmas terveivel, hazafelé.

Nem választott magának gazdag feleséget. Alighogy megtelepedett a magyar fővárosban összetalálkozott anyánkkal, két hónap múlva házasságot kötöttek.

*

Ezeket az életrajzi adatokat lassan szedegettem össze okmányokból, levelekből, családi elbeszélésekből, felnőtt koromban már. Hosszú ideig meg sem kíséreltem magam elé idézni az alakját, mint olyan fiatal férfiét, akiben volt emberi gyarlóság is, mereven és felháborodottan elutasítottam volna minden, a személyéről festett reális képet. Mi négyen, a gyerekei, szenvedélyesen ragaszkodtunk a legendakörhöz, amely lassan kialakult alakja körül.

Anyánkra úgy emlékszem abból az időből, hogy szigorú volt, fáradt és örökké szomorú. Könnyekkel és rimánkodással semmit nem ért el nálunk és rendkívül rossz néven vettük, ha olykor elvesztette a türelmét. Hatása csupán annak volt, ha apánkat említette példaként. „Apa a te helyedben így cselekedett volna… Apa nagyon szomorú lenne, ha ezt látná…” Apa jó volt, nagylelkű és igazságos. Pupos Rózának, régi, igen apró termetű mindeneslányunknak, akit mi az összes lehető módon ingereltünk és csúfoltunk, apánk soha nem mondta másként, mint: „Kérem szépen”, és: „Legyen szíves, Róza lelkem”. Apa hatalmas tömeg játékszert juttatott el az Ördögszigetre száműzött Dreyfus kapitány gyerekeinek karácsonyra. Híven őriztük magunkban a kicsapott diák és a vándorszínész magasztos emlékét ifjúságából és csupán helyeselni tudtuk későbbi magatartását is: az íróét, aki nem alkuszik, a meggyőződéséből nem enged és az emberét, aki magányos az őt környező világban. Anyánk mesélte róla:

Élete utolsó évében, Meránban ült egy padon, olvasott. Hozzálépett egy idegen s azt mondta:

– Most hallom, hogy ön kicsoda, rendkívül örvendek az ismeretségnek!

– Én nem – mondta apánk, felállt és továbbment.

Ez nekünk tetszett, erre mi büszkék voltunk s ha a későbbi években valaki apánkkal való barátságára hivatkozott, erélyesen elutasítottuk: – A mi apánknak nem volt barátja! – hiszen akkor nem tudtuk még, hogy nem maradéktalan öröm barátok nélkül élni az emberek között.

S szövődött a legenda, más formában is. Anyánk nővére, Paula néni egyszer Svájcban járt s hazatérve elmesélte, hogy Genfben látott valakit, aki feltűnően hasonlított apánkhoz. Egy-egy elejtett szó jutott fülünkhöz Paula néni elbeszéléséből s a gyerekszobában ilyenformán alakult a történet:

… Paula néni Genfben kiszállt a hajóból és találkozott apával. Éppen előtte haladt; bő felöltőt és széles kalapot viselt, a járása kissé görnyedt volt s lehajtotta a fejét. Botra támaszkodott, ez némileg megzavarta Paula nénit, mivel apa nem használt botot. Rendkívül izgatottan, szaladva előzött, hogy szembe kerüljön apával, ránézni azonban nem mert, az ájulás környékezte. Mire valamennyire összeszedte magát, apa átment a túloldalra. A régi szemüvegét viselte, kissé fáradtnak tűnt…

„Apa más volt, mint a többi ember” – mondogatta anyánk. Mi ezt is rendben levőnek találtuk s igyekeztünk nem hasonlítani a „többi” emberhez. Jó volt, helyes az is, hogy könnyelműen bánt a pénzzel s hogy hajnaltájt hazatérve a szerkesztőségi munkából s az azt követő kávéházi üldögélésből, a kucsébertől nyert mandulát, datolyásdobozt tett a párnánk alá. Hosszú ideig okozott csalódást nekem, hogy felébredéskor nem találok semmit a párnám alatt. Nagybátyánk egyszer elmesélte, hogy apával sétált a Belvárosban s szembe találkoztak Kovács Dezsővel, az ifjúkori baráttal. Mikor elváltak tőle, apám azt mondta:

– Látod, ez olyan jó barátom volt, hogy amikor Münchenben éheztem, eladta az óráját, úgy segített rajtam.

– No és – mondta Paula néni férje, igen megfontolt, józan üzletember – megadtad neki a pénzt?

– Azt nem – mondta apa. – De ha neki szüksége lenne rá, én is eladnám az órámat.

Igen keserves munkával kereste a pénzt, bánni azonban nem tudott vele. Nálunk örökös vendég volt a végrehajtó, ismerte minden egyes bútordarabunkat s oly meghitt viszonyban volt apámmal, hogy olykor tanáccsal is ellátta, miről írjon, mivel lehet pénzt keresni. Mi örökösen költözködtünk lakbérhátralék miatt s apámnak mindig sürgősen kellett valamit írnia, a szerkesztőségi munka után kimerült aggyal, hogy valamiféle rést betömjön. A szűk lakásban örökös volt a gyereklárma, hát kávéházban dolgozott. Az üvegablakhoz támaszkodva, az utcán várakozott a „kis hordár”, vékony, alacsony emberke ősz pofaszakállal; apám intett, ő bent termett a kávéházban a kéziratért s loholt vele valamelyik szerkesztőségbe. A kis hordár végtelen türelmét és szívós természetét ismerték mindenütt, honorárium nélkül nem távozott.

Egyszer anyánk említette, hogy a négy gyerek lábán lyukas a cipő, a suszter nem vállalja már a javításukat, újakat kellene vásárolni. Apám sietett a kávéházba, néhány óra múlva a vörös sapkás emberke száguldott a kézirattal s vissza a kapott pénzzel, apa meg indult cipőt vásárolni. Négy apró dobozt hozott haza, örvendező arccal. Anyánk sorra nyitotta a dobozokat és sírva fakadt: négy fehér glaszécipőt vásárolt apa a lyukasak helyébe.

Ma is őrzöm egy kis kopott jegyzetfüzetét. Egy-két mondatos témák, egy részük már megíratlan maradt s néhány oldalon bevételei és kiadásai. Valamely meggondolás egy időben arra késztethette, hogy mint komoly családapa könyvet vezessen, tartozik és követel rovattal. Szándékát keresztül is vitte, a legaprólékosabb gonddal. „Házbérre előleg 15 forint, Magyarországtól 30 forint, fűszer 12,80 korona, hentes 21,70 forint” – így váltakozva forint és korona. A másik baj ott van, hogy a két rovatot egymás alá írta és csupán hosszú és fáradságos munka árán lehetne kibogozni, mennyi volt a bevétel és mennyi a kiadás.

*

Vannak személyes emlékeim is, apró villanások, ahogy a meggyújtott cigarettapapír lobban egyet sűrű sötétségben. Emlékszem, hogy valamiféle ablakban, kifelé lógatott lábbal lestük a jövetelét s iszonyú volt alattam a mélység. Apa jött a túloldalon, megállt s nézett fölfelé, mozdulatlanul, az iszonyodást és kétségbeesést is látni vélem a szemében. Száguldtunk lefelé elébe, mind a négyen. Egyre ott állt még, dermedten és nagyon csöndes szóval, összetörten szemrehányást tett idősebbik bátyámnak. Azután baktattunk fölfelé a lépcsőn, sírtunk. Ekkor engem, a legkisebbet, a vállára ültetett és dédelgetőn mondta:

– Te nem tehetsz róla… Ne sírj… te jó vagy…

Talán vasárnap reggelek voltak, amikor sokáig hancúroztunk az ágyban, mezítláb és hálóingben száguldoztunk a szobában, feldúlva mindent, roppant csatazajjal s mindegyikünk a maga módján szórakoztatta apát. Dezső bátyám Totó volt, a hatalmas szentbernáthegyi kutya; négykézláb cammogott egyik ágytól a másikig, szolgált szépen, vakkantgatott s ha azt mondtuk: – Halj meg, Totó! – engedelmesen elnyújtózott a földön. Böske nővérem sleppes öltözékben lovagló dámát alakított, egy széken vágtázva, szerény képességeivel ily módon növelve a lármát. Egy alkalommal az alattunk lakó ügyvéd becsöngetett hozzánk, megnevezte magát apánknak s igen udvariasan így szólt:

– Nehogy azt képzelje, uram, hogy engem zavarnak az ön lakásából lehatoló változatos zajok. Csupán az érdekelne, mit játszanak a gyerekek?!

Én roppant szerettem szerepelni. Az önkívülettel határos mámorba estem, amint hallgatóságom akadt s szédült összevisszaságban „produkáltam” magam. Az ágyból kicibált lepedővel bemutattam, hogyan hajtja össze Paula néni kényes szobalánya az asztalterítőt fontoskodó arckifejezéssel és szakavatott mozdulatokkal. Az utcán látott részeg embert utánoztam tántorgásával és dünnyögésével s prédikáltam is, latin hangzású szavakat selypegve, hiszen épp csak kezdtem beszélni akkoriban. Apám nevetett, a szemüvegét törülgette és köhögött.

Az utolsó esztendőben ritkán láttuk, csupán egy-egy napra. Levelek érkeztek külföldről s bátyáim örültek az idegen bélyegeknek. Egyszer külön írt nekem, igen kicsi borítékon ez volt a címzés: „Thury Zsuzsika öregasszonynak.” Az utolsó év első állomása Abbázia volt. Egy napon váratlanul megérkezett. Ült egy széken, a felöltőjét nem vetette le s anyám riadt kérdéseire nagy sokára elmondta, hogy az orvos eltiltotta a dohányzástól, ő ennek ellenére cigarettázott, szóváltás keletkezett közöttük s ő az első vonattal hazajött. Szemmel láthatólag ekkor már restellte a dolgot s engedelmesen tűrte, hogy anya néhány napig tartó lótás-futás után pénzt hajszoljon fel s útnak indítsa Merán felé.

Néhány hét múlva ismét megérkezett, váratlanul, majd Arcóból is hazajött, mert a szigorú orvosi tilalmakat képtelen volt betartani. Ekkor már a kocsis támogatta fel a lépcsőn s ő sokáig ült csöndesen, kabátjába burkolózva egy széken.

Nyár elején volt ez. Anya kibérelt nagy, elvadult kert közepén egy rozoga villát a Szemlőhegyen – beépítetlen, a várostól távol eső hely volt ez még akkor – s valamennyien felköltöztünk a hegyre, apa, anya, a négy gyerek és Pupos Róza.

Életem első összefüggő emlékei ehhez a nyárhoz fűződnek. Tisztán látom magam előtt anyámat kék grenadinruhában: az alján széles fodor seperte a földet, bő, hosszú ujja volt a ruhának és magas nyaka halcsontokkal merevítve. Talán, ha arra járnék s a helyén van még, ráismernék a roskatag villára – egy nagy kutya is volt ott, meg jégverem, öreg fák és sűrű bokrok, pompás búvóhelyek, a ház előtt asztal, kerti székek, esténként szélvédős gyertya vetett imbolygó fényt az asztal körül üldögélő rokonokra és ismerősökre.

Elmondtam, rövidre fogva, amit tudni kell a négy gyerek apjáról.