Thury Zsuzsa

A tűzpiros üveggömb

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Gulliver 1993, Móra 1976

Korrektor: Békyné Kiss Adrienn

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-520-5

Első rész

1.

A Nagykörút egész szélességében német katonai gépkocsik vonultak a Nyugati pályaudvar felé. Az ellenkező irányba készülő magyar rendszámú személyautók az úttest szélén várakoztak, már-már a járdára nyomulva, oly félelmetes elszántsággal csörtettek előre a harckocsik.

Villamos nem mutatkozott se közel, se távol. A megállóknál összeverődött emberek, megunva a céltalannak tűnő várakozást, a gyalogjárón hömpölygő tömegbe vegyültek, de akadt derűsen és ráérősen szemlélődő is, aki úgy vélekedett, hogy e nagyszabású felvonulásnak is vége lesz egyszer.

Nem lehetett sietős útja a Király utcai villamosmegállónál egy alacsony, kövérkés, gyerekképű fiatalembernek sem, akinek kerek feje búbján a ritkás szőke pihéket lágyan lebegtette a májusi szél. Bal kezében lazán lóbált egy nyitott, üres és kopott irattáskát, jobb– ját zsebre vágta. A megállót jelző oszlophoz támaszkodott, s látszólag kedvtelve követte pillantásával az olykor a tankok közé ékelt, német katonákkal zsúfolt teherautókat, a tiszteket szállító nagy túrakocsikat, elégedetten bólintott is, úgy magának: ez már igen!

Azután egy öregasszony is megállapodott, lábfájós kis vénség, riadt és tanácstalan, zsinórral összefogott kabátjából kigömbölyödött a háta. Horgolt szatyrát, tele újságpapírral, maga elé helyezte a földre. Egy fiatal katona is csatlakozott a várakozókhoz, majd egy nyírott bajszú, zöld vadászkalapot viselő úriember, olyan negyven év körüli, s egy másik úr, pápaszemes, tömött ősz bajuszos. Villamosnak azonban se híre, se pedig hamva, az öregasszony motyorászott, hogy: „jaj, a lábam, jaj, nekem!”

– Forgalmi akadály! – mormolta a katona, de máris elhallgatott, s mintha megkönnyebbült volna, amikor a tömött ősz bajuszos úr helyeslően heherészett. Egy ideig ácsorgott még a katona, azután vont egyet a vállán, s nekiindult gyalogszerrel – néhány lassú lépés után sietősen tört utat magának a tömegben.

Ők négyen azonban, a kövérkés fiatalember, pihés hajzatával, a lódenkabátos, valamint a tömött bajszú úrféle s a vénséges néni bizakodtak még, noha teltek-múltak a percek, s egyre csörgették lánctalpukat a tankok. A várakozókhoz újabb jövevény szegődött. Ez fiatal férfi volt, jóképű és széles vállú, alaposan kinőtt öltönyben. Feszült hátsó felén a nadrág és mellén a kabát, csuklója is födetlen volt, vörös, fényesre súrolt keze ezért a valóságosnál jóval nagyobbnak tűnt. Jött nagy sebbel-lobbal valamerről, az útja igen sietős lehetett, mert nyakát nyújtogatva kémlelt a Boráros tér irányába, s a karóráját nézte. Néhány türelmetlenül topogó lépés után amúgy nagy általánosságban kérdezte:

– Régen várnak?

Az oszlophoz támaszkodó gyerekképű fiatalember ritkás hajszálait játékosan kuszálta a tavaszi szél. Futó pillantást vetett a kérdezősködőre, majd üres aktatáskáját két kövér lábszára közé szorítva, a többieket megelőzve közönyösen odavetette:

– Jó húsz perce.

S nézte tovább a lomhán vonuló harckocsikat, kerek arcán az elégedettség azt látszott kifejezni, hogy: ez már igen! Hát ez egyszerűen kolosszális!

A görnyedt hátú öregasszony sóhajtozva kotorászott a szatyrában, pusztán, hogy az időt töltse, mert a horgolt táskában csak újságpapír zizegett, a tömött bajszú úr egy Hölgy cigaretta szopókáját nyomogatta, a fiatalember pedig, akinek duzzadó tagjai majd szétvetették a szűk öltönyt, azt dörmögte:

– No, én nekilódulok.

A gyalogjáró sokadalma máris sodorta magával. A középkorú férfi, úgy látszik, szintén reménytelennek minősítette az ácsorgást, mert indult ő is a Nyugati pályaudvar felé.

A kövérkés, gyerekarcú ifjú a megállót jelző oszlopot támasztotta, az ősz bajszú élvezettel nyeldeste Hölgy cigarettája szürkés füstjét, a vénasszony motyogott:

– Jaj, nekem… Jaj, a lábam…

A szűk öltönyt viselő fiatal férfi nem sietett, de a léptei oly hosszúak voltak, és annyi ügyességgel kerülgette a két irányban tülekedőket, hogy máris túl volt a pályaudvar forgalmas szakaszán, s a Váci úton haladt tovább. Kinőtt ruhájában szemmel láthatólag kellemesen érezte magát, jókora, vörösre mosott kezét könnyedén lóbálta, és elégedett volt, mintha az őt környező világ minden világok között a legjobb volna. Itt, a Váci úton miért is ne lett volna derűlátó? Ha nem vegyül itt-ott a tömeg közé német katonai egyenruha, az utca képe a megszokott: pályaudvar felé igyekvő munkáscsoportok, környékbeli textilgyárak asszonyai szatyorral, amelyben egymáshoz koccan a csatos üveg és az üres lábas, fiatal lányok, némelyik már csupasz lábszárral és nyári kartonruhában, az úttesten teherautók, személykocsik, és csak elvétve katonai jármű, az élelmiszerüzletek előtt hosszan kígyózó sorok, rideg bérházak és arra följebb magasra nyúló gyárkémények – se meghitt látvány fölött sötétkék, felhőtlen májusi égbolt, a vonuló nap pedig csak úgy ontja rikító színeit. Ha valaki háttal fordul a Nagykörútnak, nem kell feltétlenül arra emlékeznie, hogy mintegy két hónappal ezelőtt, 1944. március 19-én a szövetséges német csapatok orvul megszállták Magyarországot; hogy a budai szép Bellevue Szállodában, majd amikor ez szűknek bizonyult, egy Werbőczi utcai palotában is berendezkedett a Gestapo; hogy a sváb-hegyi Majestic Hotelben a Gestapo-módszerek iránt bámulatosan fogékony magyar Hain Péter, volt titkosrendőr, a németek spiclije ütötte fel tanyáját; hogy e pillanatban is német harckocsiknak végeláthatatlan sora vonul a pesti utcán; hogy fenyegetőbb már nem is lehetne az a májusi égbolt gazdagok és szegények, katonák és civilek feje fölött – mi sem természetesebb, mint hogy egyéb is járt az emberek fejében, csip-csup kérdései a hétköznapoknak. S nem is lógatta mindenki az orrát tompa rettegésben, a közeli és távolabbi jövő esélyeit fontolgatva, hanem olyan is akadt, aki a jól végzett munka elégedettségével sietett hazafelé.

Így a hosszú léptekkel előretörtető fiatal férfi is, különben Sárik Mihálynak hívták. Egy idő óta mázsányi súlya volt az életnek, most mégis jól érezte magát, mert sikeresen oldotta meg első komoly feladatát. Ment minden, mint a karikacsapás, de még annál is simábban, ámbár ki az ördög tudja, mit értenek karikacsapáson? A csomag azóta a pihés fejű, kövérkés elvtárs kezében van, s ő, Sárik Misi egyre közeledik a Petneházy utcai kétemeletes ház felé. Az asszony már várja és Ildikó, a kislány. Az asszony hóbortos ötlete volt a különös név, az ember elvigyorodik, valahányszor eszébe jut, hogy Ildikó nevű gyermeke van.

Itt, a Váci úton már villamosra szállhatott volna – vagy egy órája száguld gyalogszerrel, de ez jót tesz felajzott lelkiállapotának. A zsúfolt villamos ok nélkül percekig vesztegel a megállónál, ezzel is jelezve, hogy háborús időket élünk, s a kocsik fülledt levegője, a bezártság most nyomasztaná. A gyalogost elnyeli a sokaság, annyi csak, mint egy gombostű sok ezer egyforma gombostű között – s nagy biztonságérzetében Sárik Mihály elmulasztotta, hogy vagy egyszer is hátranézzen, nem követik-e.

A széles Petneházy utcára mélyen ereszkedett az alkonyat. Sárik Mihály, az újpesti Chinoin-gyár huszonnyolc éves laboránsa maga mögött hagyta az éles szögben elkanyarodó Gömb utca úgynevezett „vasalóházát”, a környezet itt már családias volt, és jótékony a csönd a Váci út veszekedett zaja után. A páros oldal járókelői között olykor ismerős arc, Sárik Mihály lagymatagon intett a kezével, máskor odaszólt valamit a mellette elhaladónak. Az útközépen löttyedt labdát rugdalt egy csomó gyerek. A túlsó oldal a Siemens-gyár hosszan nyúló kerítése mellett jóval néptelenebb volt. Két, tüzelővel cipekedő asszony egymás mondatait kettévágva, élénken beszélgetett, fiatal nő nyikorgó gyerekkocsit tolt, egy nyírott bajszú úriember is loholt ott, az arca bosszús volt, asztmatikusan szuszogva szedte a lélegzetet, feje búbjára tolt zöld vadászkalapja alatt a homloka verejtékezett. Végre megmutatkozott a hosszú utca közepe táján a piszkossárga, kopott kétemeletes épület. Sárik Mihály kettesével vette a lépcsőfokokat, iramodott fel az első emeletre, végig a folyosón. Ott egy nyitott konyhaajtó küszöbén szimatolva jó hangosan kérdezte:

– Sült krumpli?

– Az, az – szólt valahonnan a szoba mélyéből egy friss asszonyi hang, s tulajdonosa máris megjelent a konyhában. – Egészen eltöppedt már.

– Csak nem?!

Az asszony előszeretettel használ effajta kifejezéseket, szeszélyes önkénnyel váltogatja az igekötőt: a sült krumpli eltöpped, a káposzta megtöpped és így tovább.

A lépcsőház felől csattogó szandállal száguldott a kislány, Ildikó. Vadul átölelte az apja lábát és sikongott:

– Misi! Misi!

A középkorú vadászkalapos úrféle a kapualjból nézelődött fölfelé. Nem hallotta, mit mond a küszöbön álló fiatal férfi, aki oly kegyetlenül meggyalogoltatta; azt éppenséggel nem, hogy odabentről érkezik-e válasz, csupán a kislány sikongó örvendezését: „Misi! Misi!” – azután csukódott a konyhaajtó.

A vadászkalapos gyakorlott szeme felmérte a terepet, és máris elkészült megállapításaival. A Petneházy utcai kopott kétemeletes épületet proli népség lakja, mivel a folyosókon és az udvaron egy ajtó, két ablak, megint egy barnára mázolt ajtó és újabb két ablak. Az udvar egyenlőtlen kőkockái között víztócsák, egy konyhaszékre állított teknőből csordogáló szappanos lé szürkére színezi, arrább asztalosműhely, előtte négykerekű kézikocsi meg forgácshulladék, bentről egy gyalu egyhangú sziszegése. A kaputól baloldalt a házmesterlakás, erre utal a falra erősített tábla elmosódott betűivel. Népes család lehet: gyerekbőgés és asszonyi rikoltozás, dörmögő italos férfihang és egy leányka kirobbanó vihogása – egy-egy szólam a külvárosi szimfóniából. A házfelügyelőné afféle érzelmes asszonyság: két ablakában s az ajtókeretet szegélyező, egymás fölé akasztott kosárkákban töméntelen zöld növény, az udvaron is ládára helyezett cserepek.

Az ember a lakók névjegyzékét tanulmányozta s azon is az első emeletieket. „Misi!” – mondta a kislány. Hát Misi lehet látogató, de az sem lehetetlen, hogy apja a gyereknek, és főbérlő a házban. Tehát: Salygi Pál… Kollár Márton tisztviselő… Gedeon Ferenc művezető… Sárik Mihály, I. emelet 4. Az a bizonyos Misi.

Ekkor benyitott a házmesterlakás konyhájába, ott röviden végzett. Azután egy utcai telefonfülkéből felhívta a főkapitányságot, és azt a tömött ősz bajuszos nyomozótársát kérte a készülékhez, akit vagy másfél órája a Király utcai villamosmegállónál hagyott. S hogy ezt a beszélgetést is eredményesen lebonyolította, a kopottas sárga ház kapualjában szivarra gyújtott. A kurta szivar rosszul szelelt, a lélegzése is kurta volt, de ez most már nem mérgesítette, mert valóban eredményes munkát végeztek. Ez a Sárik új név, ők ketten a pihés fejű kövéret figyelik napok óta, s követték ma a Király utcai villamosmegállóhoz. És hogy azután mégis Sárik után kutyagolt a Petneházy utcáig, az pusztán jó szimatjának tulajdonítható. Íme, az előbbi telefonbeszélgetéssel egybevetve, minden klappol: a dagadt nem várta be a villamost, a Teréz-templommal szemközti trafikban átvett egy csomagot. Lekapták, természetesen. A csomagban finoman vatta közé ágyazva háromdecis üveg volt, acetonnal töltve, amint ezt azonnal megállapították a főkapitányságon. Sárik Mihály pedig laboráns a Chinoin-gyárban! A gyerekképű kövéret még a mai nap folyamán kihallgatják…

Fel és alá járkált, a rosszul világított, néptelen utcára kémlelt. Jöhetnének már, házkutatási paranccsal vagy anélkül. Rendkívüli időkben az ember saját szakállára cselekszik. Zajos ez a ház. A lépcsőn gyerekek rohangálnak, a folyosókon asszonyi kórus, a házmesterlakásban bőg a csecsemő, viháncol a leányka, a virágot kedvelő asszonyságnak is ugyancsak éles a hangja. Sárikéknál kivilágítva a szoba, a konyha. Könnyelmű emberek.

Az asszony a krumplit forgatta a sütőben, s mert az tűzforró volt, minduntalan hallatta kis mérges kiáltásait: „Fű! Phű! Füfű!”

A férfi kiszólt a szobából:

– Összeégeted a kezed. Ott van a lapos kanál…

– Tudom én, tudom.

– Persze hogy tudod, Rozi.

A kislány valamit pusmogott az apjával, halkan kuncogtak. A kislány éppen csak kibújt a földből, októberben tölti be a négy esztendőt, de azt már tudja, hogy az anyja megpukkad a „Rozi” miatt. Sárik Mihálynét Rózsának hívták, és bőszen tiltakozott a Rozália megannyi változata ellen. A férje hangjának, valahányszor Rózsának szólította, gunyoros színezetet adott a hosszan elnyújtott ó betű. Ilyenkor közéjük férkőzött valami idegenség; a Rózsa mesterkélt és hűvös légkört teremtett, meghittet és családiast a Rozi. Az asszony ennek ellenére ragaszkodott a nevéhez, házasságuk kezdeti idejében tombolt a Roziért. Eleinte az sem volt kedvére, hogy a kislányból Nyuszi lett, mert Misinek sehogy sem áll a szája az Ildikóra.

Azok ketten a szobában most várják az ő felcsattanó tiltakozását, hogy „Rozi az öreganyád!” – vagy effélét. Hát azért sem! A fontos, hogy Misi itthon van, a zárt ajtó és a szoba négy falának oltalmában. Mitől félti? Tudja a mindenható. A katonai szolgálat alól fölmentették, hála Óvári főmérnöknek. A Chinoin-gyárban Misi tizenöt éve dolgozik a keze alatt; kölyökkorában a laboratóriumi üvegeket mosta, és a boltba szaladgált tízóraiért, azután Óvári doktor szépen betanította. Most laboráns, a fizetése 160 pengő; ami a megélhetést illeti, nincs semmi baj. Persze van egyéb is, mint a katonáskodás. Az ember szerencsétlenül járhat; a németek akkora forgalmat bonyolítanak le a földön és a levegőben, hogy senkinek sem biztonságos az élete. De nem is erről van szó. Misi valamit titkol. Mi az ördögnek öltözött ma a sihederkori, kinőtt ruhájába? Szétreped a hátulján! Kivallatja majd, közöttük nincs helye titoknak. Misi húzza meg magát, az ilyen nagydarab ember amúgy is szemet szúr, ne keveredjék semmi bolondságba.

Így elmélkedett az asszony, míg két porcelán– és egy bádogtányért tett a konyhaasztalra, tokaszalonnát, sótartót és kenyeret. Odabent azalatt folyt a terefere.

– Hol voltál? – kérdezte Sárik Mihály a lányától.

– Gedeon bácsinál, hajókáztunk a propelleren, a lavórban, annyi repülőgép volt, fehér repülőgép, és mi mondtuk: rrrrr!

– Igazi hajó és igazi repülőgép?

– Igazi, papírból! Ilyen magasra szállt, a lámpáig, a plafonig és még, még!

– Ne mondd!

A kislány hadart tovább, az apja térdére könyökölve. Ha nevetett, egész felsőtestével, kifeszített nyakával hátrahajlott, mintha menten hanyatt esne. A sikongás, a végeérhetetlen szóözön az álmosság jele; most kezdi majd a székeket tologatni, fel-alá trappol, a rokkant díványon hempergőzik. Az asszony kiáltott a konyhából:

– Máris mész az ágyba!

– Vacsora nélkül? – Ezt a férfi kérdezte. – Nem töpped el a krumpli?

– Ne nyaggass! Ez a szén csak pislákol.

– Hiszen mi ráérünk, igaz, Nyuszi?

Megint a pusmogás, kacarászás, azután egy vékonyka magas és egy dörmögő hang rázendített: „Hallod-e, Rozika te, gyerünk a moziba be…” A kislány nyargalt az asztal körül, egymáshoz tologatta a négy széket, míg azokból Margit híd lett, s ő, a vontatóhajó, kúszott alatta, uszálynak előléptetett sámlijával, kikötött a díványnál, és annak fáradt rugóit nyekergette éktelenül rikoltozva az este a fékezhetetlen, a tomboló jókedv órája.

A sovány, korához képest hosszúra nőtt gyermek a díványra huppant, azután megint repítették a rugók, igen nagy magasságba, vöröses fényű haja lobogott a vállán, bele a homlokába, levegőben kalimpáló vékony karjával repülőgép volt, húsból és vérből, nevetésből és sikongatásból. Most felszáll, rrrr! Most leereszkedik, rrrr! Most bumm, bumm, hallod, Misi? Bomba, egy, kettő, három bomba!

A fiatal férfi hallotta, de csak a fél fülével, szórakozott feleletei jelezték, hogy az értelme messze kalandozik a kislánytól. Egyszerre szinte fájdalmasan heves vágyódást érzett a felesége után. Ott ülnének együtt a díványon, oly szorosan, hogy a válluk, a karjuk összeér, s még a derekuk is úgy illeszkedik egymáshoz, mintha valamikor egy tömbből faragták volna. Ha a fülébe suttogva elmondhatná, hogy mi történt, hogyan is volt az egész, és az asszony is súgná: „Ügyes vagy, Misi. Az eszedtől püspök lehetnél!” – ő erre meg azt mondaná: „Olyik káplán okosabb a püspöknél” – Rozi szidná: „Elhallgass, te hiteden!” – és nevetnének, halkan, maguknak, nehogy a kislány felébredjen…

Ez történt délután:

A laboratóriumban ketten voltak dr. Óvári főmérnökkel. Ő sorra leoltogatta a nagy villanyokat, csak a főmérnök íróasztalán világított a zöld ernyős lámpa. Egy ideig ő járkált még a fehér linóleumos hosszú asztalok kőzött, s noha előzőleg lelkiismeretesen ellenőrizte, még egyszer végigjárta a Bunsen-égőket, nem maradtak-e égve, a polcokon a megszokott rendbe rakosgatta a vegyszereket tartalmazó üvegeket – a vegyészek között sok a slendrián alak –, s a csepegő vízcsapot is elzárta. Áttörölgetett néhány lombikot, noha csak úgy csillogott a sok tiszta üveg, fiókokat tologatott, míg úgy érezte, hogy teljességgel ura a hangjának. Akkor jó néhány lépés távolságból odaszólt a kockás füzete fölé hajoló főmérnöknek:

– Igaz is, doktor úr, a feleségem alaposan elvágta a kezét. Alkohol kellene. A patikában nem adnak.

A Chinoin-gyár laboratóriumának vezetője nem felelt azonnal. Nagy, kopasz feje és tokás arca is sárga volt a lámpa fényében. Sárik Mihály egy tétova lépést tett az íróasztal felé, hogy megismételje a mondókáját, de egyszerre valami kínzó bizonytalanságot érzett: úgy látszik, mégis elfogult volt a hangja. Egy egészen hétköznapi mondat: „Alkohol kellene” – de ha az ember tudja, hogy ezzel valóságos cselekménysorozatot indít el, jelentős hangsúlyt kap, és most már a továbbiakban igazán nehéz lesz csak úgy, könnyedén… lám, máris, mint a dadogás:

– A feleségem… egy kis alkohol…

– Vigyél.

A súlyos, sárgásán csillogó kopasz fej nem mozdult, csupán a kéz, amint sebesen jegyzett valamit a kockás füzetbe.

– Két-három decit…

– Amennyi kell.

Kimosta a háromdecis üveget, a vízcsap ismét csöpögött, egy ideig piszmogva csavargatta. Óvári doktor számokat mormolt maga elé, s olykor kurta, ugató köhögést hallatott, tüsszentésnek is vélhette az ember. Nem nézett föl az írásából, bal kezét ellenzőként a szeme elé tartotta, bizonyára az éles fény miatt – Sárik Mihály pedig leemelte a polcról a címkével ellátott üvegek közül az Aceton felírásút, és teletöltötte a színtelen, maró folyadékkal háromdecis üvegét. Vattával kibélelt egy hosszúkás dobozkát, spárgával átkötötte, azután fehér papírba burkolva ismét körülkötözte, és most már valóban elfogulatlan arccal lépett az íróasztalhoz:

– Lesz szíves, doktor úr, aláírni, hogy kivihető.

Ekkor a főmérnök tolla mégis megállt a kockás füzet fölött, a fejét éppen csak valamelyest felemelte.

– Micsoda pakk ez? Vágd zsebre az üveget, és eredj.

No hiszen gondolt ő erre is! Elvigyorodott, és nagy, vörösre sikált kezével feszegette a zsebét, amely nem engedett.

– Szűk ez az ócska ruha – mondta –, nem fér bele.

Óvári doktor kurta, robbanásszerű köhintését megszokhatta tizenöt év alatt, ekkor mégis oly váratlanul érte, hogy összerezzent. „Három deci alkohol kivihető. Dr. Óvári.” Vaskos, meleg keze van a főmérnöknek, számtalan kisebb és nagyobb májfolt tarkítja, mi volna, ha megcsókolná? Az imént, nem kétséges, azért használta szemellenzőnek, hogy ne kelljen látnia, miféle üvegekkel babrál ott a polcon. Ha megmondhatta volna, hogy ne tartson semmitől, a feltűnő „pakkról” eltünteti a keze írását! Az ember efféle vállalkozásnál a legaprólékosabban kidolgozza a tervét, lám, a szűk öltöny sem volt ostoba ötlet.

– Doktor úr marad még?

A puha kéz lagymatagon legyintett:

– Maradok. Te pedig eredj, és vigyázz az irhádra.

Vigyáz, hogy az ördögbe ne vigyázna! – és mintha rugóra járó masinából pattanna elébe, ott volt Rozi, az arca telt és igen fiatal, sebesen mozog és gondolkozik, s ezzel kár is jár, meg némelykor haszon, az asszony mellett egy kicsike alak, a haja vöröses fényű, hosszú metszésű bal szeme éppen csak egy árnyalattal kisebb, mint a jobb, a tekintete csillogó és édes – nem, őt igazán nem kell félteni. Ellenben, ha valahogy figyelmeztetné a doktort, burkolt formában… Így kezdte, jobb híján:

– Köszönöm, doktor úr.

– Mit? – A főmérnök álmos szeme kitágult, ahogy mereven nézte őt.

– Hát… az alkoholt.

– Miféle alkoholt? – S mert ő nem szólt, ismét legyintett a lágy, foltos kéz. – Eredj!

Míg ment át a gyárudvaron, életében először valósággal kellemesnek érezte a különböző vegyszerekből összetevődő fojtó szagot. Az egész környéket elárasztó, rothadó húsra emlékeztető bűznek különböző árnyalatait ismerte, pontosan megállapította, hogy az állandóan használt piridin és benzol mellett miféle alapanyagokkal dolgozik az üzem. Pompás nagy nyugalom volt benne, míg takaros kis csomagját lóbálva haladt át az udvaron. Néhány elkésett munkás ballagott a kapu felé, s tülkölve arra tartott egy ládákkal megrakott teherautó is. A portás kitámasztotta a kaput a teherkocsinak, a portásfülkéhez húzódva várakozott ő és egy hórihorgas ember a tablettázóból meg egy idősebb a központi raktárból; ez aggodalmaskodott. Két nap egymás után lekéste a vonatját, mert gyalogolnia kellett a Nyugatiig.

– Honnan jár be? – kérdezte Sárik Mihály.

– Harasztiból. Öreg este lesz, mire kiérek, pedig van elég dolog a ház körül.

– Hiszen járnak a villamosok – mondta a hórihorgas tablettázó.

– Láthatod meg hallhatod.

– Járnak, aztán egyszerre csak leállítja a katonaság. Tegnap is, azelőtt is…

A teherautó nagy lassan kivonult, a három ember utána, de a portás feltartóztatta őket, a zsebüket tapogatta, ügyet sem vetve a két munkás mogorva arcára, s hogy azok köszönés nélkül mennek tovább – Sárik Mihály a portás orra elé tartotta a két ujján lóbálódzó kis csomagját: „Kivihető három deci alkohol. Dr. Óvári.”

– Az asszony alaposan elvágta a kezét…

Az arcán kínos vigyorral elhallgatott. Minek a magyarázkodás, a végén még azzal rontja el a dolgát! Ha ez a piszok spicli kibontja, s beleszagol az üvegbe! Elkábul, és ő leüti. Egy horgost az álla alá, és fut a Teréz-templomig. És onnan hová? A gyár környékén nem mutatkozhat, és haza sem mehet, soha többé! Rozi… a kislány, Ildikó!

A gondolat esztendőket perget le egyeden másodperc alatt. Talán annyi sem telt el, mert már az utcán is volt.

Amint a sarkon túljárt, kibontotta a csomagját burkolatából, a papírt a főmérnök írásával apró foszlányokra tépdesve, útban a villamosmegálló felé, elhullatta. Óvári doktornak semmi köze az egészhez, a laboráns a tudta és engedelme nélkül három deci acetont lopott a laboratóriumból. A portás? Hát talán megússza néhány pofonnal. Nem ártana egy-két rúgás a pókhasába. De minderről szó sincs! A dolog megy tervszerűen, simán, zökkenő nélkül.

A trafikban, szemközt a Teréz-templommal, egyedül volt az öreg rokkant. A „pakkot” szó nélkül a pult alá tette, és adott egy csomag Szimfónia cigarettát. A Nagykörút és Király utca sarkán a villamosmegállónál többen várakoztak, egy kövérkés fiatalember kezében kopottas, nyitott irattáska. „Régen várnak?” Az ismeretlen – olyan a képe, mint egy kisfiúnak – két lába közé szorította vacak irattáskáját, foghegyről felelt. S akkor ő már mehetett is, a maga részéről túl volt az egészen, a többi már a gyerekképű dolga. Azóta ott járt a trafikban, nála van a spárgával átkötözött kis csomag. Ember legyen, aki a megállónál lejátszódott kis jelenetből bármire következtet Ügyes dolog volt, szerencsés kimenetelű, s ha még az asszonynak is elmondhatná!

– Misi, láttál már lepkét?

– Hát te? – kérdezett vissza a férfi. Egyet járt az asztal körül, majd megállapodott a díványnál.

– Én láttam. Ilyen nagyot, órási nagyot! – A gyerek vékony karja egyre szélesebbre tárult.

– Bagoly volt az!

– Nem bagoly, lepke! Zöldet láttam meg pirosat meg sárgát meg… meg…

– Hupikéket! – kiáltotta be az asszony. – Mennyi sületlenséget összehord ez a kislány!

– És szállt és szállt…

Az apja vállára kapaszkodott, az szaladt vele a nyikorgó padlón körbe-körbe. A kislány nevetett, át kellett fogni a derekát, mert félő volt, hogy menten hanyatt esik. Miért nincs hangja a lepkének; mikor a légynek is van, a szúnyognak is van, pedig azok kisebbek, és hogy Misi tudja-e, milyen veszekedés volt a házmester néniéknél, annyi mindent kiabáltak, és Jákó néni azt is mondta, hogy még csak ez a menekült pereputty hiányzott, ronda népség, köp rájuk – ilyeneket darált a kislány. Egészen ráborult, most már álmosan pislogva, az apja fejére; valóságos boglya keletkezett a gyerek lágy s a férfi erősebb szálú, vöröses fényű szőke hajából. Akkor bejött az asszony, valami papírlap volt a kezében, Sárik Mihály óvatosan a földre eresztette a kislányt.

– A csapnál moss kezet, te maszatos! – mondta Rozi, és a vonakodó kislányt vállánál tuszkolta kifelé. Azután a férjéhez fordult gyerekesen gömbölyű, haragos arcával. – Ezt meg csak úgy szertehagyod a lakásban? Elment a jó dolgod?

– Hol találtad?

– Mindegy az!

– A kék öltönyöm belső zsebében találtad, kicsire összehajtogatva.

– Ott. Mintha éreztem volna! – Az asszony nagy hangja egyszeriben lelohadt. – Jaj, Misi – suttogta –, nehogy bajba keveredj! Minek őrzöd a zsebedben?

– Gondoltam, te is elolvasod. Aztán elégetjük.

– Most, máris!

A kislány jött vissza, víztől csepegő kézzel. Misi olvas a mamának: „Munkások, katonák, polgárok, diákok! Szervezzétek a nemzeti ellenállást, alakítsatok harci csoportokat! Gyárakban, bányában, műhelyekben, irodákban és házakban, egyetemeken, laktanyákban… Szabadítsátok meg magyar testvéreinket a németek keze közül, rejtsétek el a bujdosókat… Ne legyen se éjjele, se nappala hazánk földjén a megszállóknak…” Ildikó egyetlen szót sem értett a mormolásból, a sarokba telepedett kis fonott székére.

„ …ne álljatok szóba a németekkel, közösítsétek ki, aki érintkezik velük, vagy aki segíti őket, pusztítsátok el a…”

Akkor egyeden erőteljes kopogtatás után nyílt az ajtó – szent isten, elfelejtette ráfordítani a kulcsot! –, s két ember hatolt a konyhába. Az egyik pápaszemes volt, tömött ősz bajusszal, a másik középkorú, a karján összehajtogatott zöld kabát, azt mint fölösleges terhet máris egy székre hajította; mögöttük a házmesterné, lógó hasú és lompos asszony, bő, rövid pongyolában, a lába úgy buggyant ki alóla, mint két oszlop. Jóformán be sem léptek még, Rozi, aki gyors mozgású volt és fürge eszű, kikapta férje kezéből a röpcédulát, a kis fonott székre ejtette, és sietősen suttogta riadtan álldogáló kislánya fülébe:

– Ülj le, és ne mozdulj innen, drágaságom!

Sárik Mihályt a konyha és szoba közötti csukott ajtóhoz vezényelték. Rozi tétován helyére tolt egy széket, az ősz bajszú nyomozó rászólt, hogy maradjon nyugton. Akkor az asszony az ablakdeszkához támaszkodott; mellén összefonta a két karját, s míg az emberek szekrényből, komódfiókból kihajigálták a fehérneműt, felsőruhákat, átkutatták a zsebeket, ő mozdulatlanul állt. A kislány játékait lesöpörték a polcról, egy porcelánbaba feje csörrenve kettévált, az állvány három sor könyvének borítóit feltépték s a falra akasztott családi fényképek hátlapját is, a szoba lassanként sebesült és halott tárgyak csatatere lett. A házmesterné kíváncsian ugráló szemmel követte a házkutatás minden mozzanatát, s sóhajtozva lökdöste ki magából indulatait:

– Na de ilyet! Ezt még életemben…

Az ősz bajszú kíméletlen csörömpöléssel a konyhát is átkutatta, majd a kamrát és a vécét. A középkorú, asztmatikusan szuszogó ember, noha eddig nem szólt Sárik Mihályhoz, most megkérdezte:

– Mióta ismered azt a büdös bolsit?

– Nem tudom, kiről beszél – mondta a fiatal laboráns.

A nyomozó legyintett.

– Majd megtudod.

Nyilvánvaló, hogy a csecsemőképű, pihés hajzatú ismeretlen elvtársat elfogták a csomaggal és a rokkanttal együtt; Sárik Mihály keserves sóhajtást gyűrt vissza a mellébe.

Az ősz bajszú detektív visszatért a szobába, semmivel sem jelezte, hogy kutatása milyen eredménnyel járt. Kissé szétvetett lábbal megállt a mozdulatlan Rozi előtt.

– Magáé ez a gyerek?

– A mienk – mondta az asszony, és mérhetetlen fájdalommal a férjére nézett.

– Ide figyeljen, jóasszony. Újabb intézkedésig a lakásban marad. Bevásárolni lemehet, reggel nyolc és kilenc óra között, de az utcán túl nem. – A nyögdécselő, sóhajtozó házmesternéhez fordult: – Maga felel érte, asszonyság, értettük?

– Igenis, hogyne – sietett válaszával az asszony, s mohó szeme egyikről a másikra kalandozott, a szobát méregette és a földre szórt holmit.

A másik detektív türelmetlenül belebújt az őt mozgásában gátoló zöld felöltőbe, a vékony, fakó kabát megfeszült tekintélyes pocakján. Erélyesen megmarkolta Sárik Mihály karját:

– Indulás, fiatalember!

A mindeddig dermedt Rozi repült át a szobán, ordítva:

– Engedje el!

– Nem kell izgulni – mondta az ősz bajszú ember. – Ha ártatlan, visszakapja.

– Hová viszik? Mit akarnak tőle? Misi!

Dulakodott a detektívvel, az lerázta magáról, és a szoba közepére taszította.

– Hallja, ne csapjon botrányt, mert megjárhatja!

Az asszony az asztal sarkának zuhant, hangosan lihegett, nedves szemmel a férjét nézte, az meg őt s a kisszék karfáját görcsösen markolászó Ildikót. Nagyokat nyelt, látszott ütemesen mozgó ádámcsutkája. Az induló csoportot utolérte a kislány sikoltása:

– Misi! Misike! Ronda népség!

A vadászkalapos visszafordult az ajtóból, csúnyán vigyorgott:

– Nézzék a kis kancsalt!

Becsukódott utánuk a konyhaajtó, a léptek a folyosón kopogtak, egyre távolodva. A szétdúlt szobában felsírt az asszony, feje koppanva esett az asztal lapjára. A sarokból elindult a kislány; megérintette az anyja karját.

– Itt van, mama – súgta titokzatosan, és az asszony kezébe csúsztatta a röpcédulát. – Nem álltam fel, ugye?

A léptek kopogása elhalt, Misit elvitték. Az asszony úgy érezte, hogy tovább élni lehetetlen, minden értelmét és célját veszítette, most mégis eláradt benne az álmélkodás, valami gyötrelmes öröm. Nyuszi egész idő alatt őrizte a röpcédulát! Októberben tölti be a négy évet, és tudta, hogy miért nem szabad felállnia a kisszékről…

– Nyuszikám… drágaságom…

Azután hajtogatni kezdte a szétdobált fehérneműt.