Száva István – Vámos Magda

Így élt II. Rákóczi Ferenc

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Móra Ferenc Könyvkiadó

Budapest, 1976

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-669-1

Ősök és a múlt

Milyen érzései lehettek egy félárva kisfiúnak, aki már öt-hat évesen tudhatta magáról, hogy amint eléri a nagykorúságot, ő lesz az egész ország leggazdagabb embere? Milyen lehetett végigélnie a hadjáratok, könyörtelen táborozás viszontagságait, amikor még a lovat is éppen csak hogy megülte? Ki mérhetné ma fel igazán, mit jelentett három éven át egy ostromlott várban élni? Miféle gondolatok járták meg egy olyan fiú agyát, akinek apai ágon az ük-, a déd- és a nagyapja egyaránt fejedelem volt, míg közvetlen anyai felmenői mind tragikus módon pusztultak el?

Rendhagyó sors már gyermekkorban is? Az. De a háromszáz év előtti, három részre szakadt Magyarországon nem annyira rendhagyó, mint gondolnánk. Rákóczi Ferenc sok mindent örökölt: a páratlanul nagy vagyont, veszedelmet, kivételes tehetséget, széles látókört, erkölcsi érzéket, hajthatatlanságot.

Családjából az első, akinek nevét a történelem megörökítette, az 1607 februárjában Erdély fejedelmévé választott Rákóczi Zsigmond volt. Bocskai István utóda lett, azé, aki megalapozta Erdély tekintélyét, aki szabadságharcot indított Magyarország és a protestáns vallások szabadságáért a Habsburgok ellen. Katonáit, a hajdúkat kiváltságokkal jutalmazta meg, és letelepítette őket. Rákóczi Zsigmond öregember volt már, amikor megválasztották, és hamarosan simán, de nem ingyen, átengedte a fejedelmi süveget Báthory Gábornak. Cserébe az öreg Rákóczi észak-magyarországi birtokokat kapott, így Sáros uradalmait is.

A féktelen Báthory Gábort Bethlen Gábor követte a fejedelmi székben. Erdély nagy fejedelme a protestáns koalíció tagjaként vett részt a Habsburgok ellen folytatott harmincéves háborúban, és egy-egy hadjárat után kedvező békéket kötött. Az erdélyi fejedelemség területét hét felső-magyarországi vármegyével növelte meg, és birtokába vette Munkács meg Tokaj várát is. Bocskai és Bethlen tették erdélyi hagyománnyá, hogy a korlátlan központi hatalomra és a magyarok elnémetesítésére törő Habsburgokkal szemben nyugati szövetségeseket kell keresni.

Bethlen Gábor 1629-ben meghalt. Utóda I. Rákóczi György lett, hősünk dédapja.

A török protektorátus alatt álló Erdély területe a kétszeresét tette ki a Habsburgok uralta magyar királyság területének, és nagyobb volt a török hódoltság alatt élő országrésznél is. I. Rákóczi György idejében Erdély még viszonylagos jólétet élvezett, és nemzetközi tekintélyt vívott ki magának, bár a török hatalom ezt már némi rosszallással nézte. I. Rákóczi György nagy vagyonszerző, de éppoly lankadatlan volt a munkában, mint elődje, Bethlen Gábor. Gyakorlatias észjárás meg puritán életmód jellemezte. Feleségével, Lorántffy Zsuzsannával együtt bőkezűen támogatta az iskolákat meg a hazai tudósokat. György dédapa egyszer azt mondta magáról:

– Soha életemben nem voltam részeg, soha nem kívántam más nőt, mint a feleségemet, és soha nem óhajtottam más könyvet olvasni, mint a Bibliát.

I. Rákóczi György külpolitikájában is követte elődjét, ő is bekapcsolódott a harmincéves háborúba, és szövetséget kötött a svéd és a francia királlyal. A szövetségi szerződésnek volt egy olyan záradéka, hogy azt az uralkodók utódai is tartsák majdan fenn. I. Rákóczi György hadjárata az 1645. évi linzi békével ért véget. Akár a Bocskai alatt létrejött bécsi béke 1606-ban, majd két évtizeddel később a Bethlen kivívta nikolsburgi béke, a linzi szerződés is szavatolta a magyar királyság törvényeinek betartását, kimondta, hogy a Habsburg uralkodónak tilos az országgyűlés előzetes hozzájárulása nélkül Magyarországon háborút indítania, nem szabad külföldieket magyar hivatalokba és parancsnoki tisztségekbe helyeznie, viszont engedélyeznie kell a hazai protestánsok szabad vallásgyakorlását. Átütő újítás volt, hogy az utóbbira nemcsak a nemesek és a városok szabad polgárai tarthattak igényt, hanem a jobbágy- vagy bérlősorban élő szegény nép is.

I. Rákóczi György szerezte meg Bethlen Gábor özvegyétől, Brandenburgi Katalintól Munkács jól megerősített, kitűnő fekvésű várát. Ónod szintén a családé lett, s ráadásul a fejedelem elsőszülött fiát, Györgyöt az ország leggazdagabb örökösnőjével, Báthory Zsófiával házasította össze. A fiatalasszony egyik őse Lengyelország hajdani nagy királya: Báthory István.

II. Rákóczi György 1648-ban lett Erdély fejedelme. Ennyivel azonban nem akarta beérni. Követeket küldött az angol forradalom vezéréhez, Cromwellhez meg X. Károly svéd királyhoz, hogy segítsék Lengyelország trónjának megszerzésében. A svédekkel meg is egyezett – északlengyel területek átadásának fejében. De sem a Habsburg császár, sem a török szultán nem óhajtotta a Rákócziak királyságát Lengyelországban. A török szultán egyenesen tiltotta II. Rákóczi Györgyöt egy lengyelországi hadjárattól, és amikor az mégis bekövetkezett, a krími tatárokat küldte Erdély fejedelme ellen. Az erdélyi katonák nagy része tatár fogságba esett, a betegen hazatérő Rákóczit pedig a porta meg akarta fosztani hatalmától. Így került sor 1660 májusában a szászfenesi ütközetre, amelyben a fejedelem halálos sebet kapott. Beszállították Váradra, és ott két hónap múlva meghalt.

Egyetlen fiát még gyermekkorában utódává választatta, de I. Rákóczi Ferenc nem uralkodott Erdélyben soha, hanem apja bukása után tüstént kijött onnan édesanyjával.

I. Rákóczi Ferencről igen keveset tudunk. Talán a neve is feledésbe merült volna, ha nem Zrínyi Ilonát veszi feleségül, és nem ez a rendkívüli asszony lesz gyermekei édesanyja.

Nagy sora van annak, hogy miért és minek zálogául akarták a régi magyar királyság legdélibb részén élő hatalmas Zrínyiek és Frangepánok a házasságot a legészakibb és legkeletibb területeket birtokló Rákócziakkal.

A Zrínyiek akkoriban a délnyugati végeken a törökökkel szemben a harcok sok terhét viselő, a vezetés felelősségét vállaló főnemesek voltak. Uradalmaik a Balaton déli csücskétől az Adriáig húzódtak. E nemzetségnek volt legkülönb fia Zrínyi Miklós, a költő, katona-politikai író és hadvezér. Zrínyi Miklós élete fő feladatának a hódító török kiűzését tekintette: ezért ragadott tollat, ezért fogott fegyvert, ezért sürgette, kérte, követelte egy korszerű, rendszeresen szolgáló, fizetett magyar hadsereg megteremtését, mert azt remélte, a Habsburg császár és magyar király nem fogja évről évre elodázni sorsdöntő mérkőzését a törökkel. Hiszen II. Rákóczi György halála után még Várad is török kézre került. Aztán 1663 nyarán az albán származású Köprülü Ahmed nagyvezír Érsekújvár alá vonult, és heves ostrom után be is vette ezt a fontos erősséget. A vár a Bécs felé vezető út védelmét szolgálta, érthető, hogy elvesztésének hírére egész Európa megmozdult.

Zrínyi Miklós felgyújtatta az eszéki hidat, s az európai segélycsapatokkal közösen megkezdték Kanizsa ostromát. De elkéstek. A törökök hidat vertek a Dunán, felmentették Kanizsát, és Új-Zrínyivár is elesett. Montecuccolinak, a császári haderő főparancsnokának az ellenállás csak akkor vált égetővé, amikor a törökök már Szentgotthárdnál álltak. Ekkor aztán a német, horvát, magyar és francia katonákból álló ármádia hatalmas vereséget mért rájuk. Ez volt az a pillanat, amikor a nagy vezírrel hazánkra nézve is előnyös békét lehetett volna kötni, de Bécs jobbnak látta, hogy leszerelje a portát, a magyarok rovására tett engedményekkel. 1664. augusztus 10-én Vasvárott aláírták a császár és a szultán megbízottai a húsz évre szóló békeszerződést, ami jog szerint is a hódítók birtokába adta Érsekújvárt, Váradot, lerombolták Új-Zrínyivárt, kiszolgáltatván ezzel a Tiszántúlt, a Vág völgyét és a déli végeket az idegenek portyázó és zsákmányoló kedvének. Így történt, hogy a török csatát vesztett, mégis nyert.

Képzelhető, Zrínyi Miklóst mennyire elkeserítette a vasvári béke. Nincs mit csodálni azon, hogy bizonyos tapogatózó tárgyalások kezdődtek XIV. Lajos francia király Magyarországon harcolt segédcsapatainak tisztjei meg Zrínyi Miklós között. November első napjaiban I. Lipót császár Bécsbe hívatta Zrínyit több magyar főúrral együtt, indulása előtt azonban, 1664. november 18-án, vadászás közben halálra sebezte egy vadkan. A balesetnek egyetlen szemtanúja volt, Zrínyi Póka nevű vadásza.

Zrínyi Miklós halála után I. Lipót császár Miklós öccsét, Zrínyi Pétert nevezte ki horvát bánná. Zrínyi Péternek három lánya volt – köztük a legidősebb Ilona – és egyetlen fia: János. Feleségét Frangepán Anna Katalinnak hívták. A horvátok között ezt a roppant tekintélyes, hatalmas családot Frangipani néven ismerték. Ma is sok hajdani házuk és váruk látható még a jugoszláv tengerpart északi részén. A vasvári béke után Zrínyi Péterné a velencei francia követ révén kérte XIV. Lajos pártfogását, ugyanakkor pedig férje a bécsi francia követtel kezdett tárgyalni.

Zrínyi Péter sógora, Frangepán Ferenc ugyancsak benne volt a szervezkedésben, éppen úgy, mint az ország legnagyobb méltóságai: Wesselényi nádor (a murányi Vénuszként megverselt Széchy Mária férje) meg az országbírói tisztséget viselő Nádasdy Ferenc is. Számítottak I. Rákóczi Ferenc támogatására ebben az összeesküvésben; ez is hozzájárult Zrínyi Péter horvát bán szándékához, hogy Ilona leányát Rákóczi Ferenchez adja feleségül. A menyegzőt 1666 tavaszán ülték meg a zborói Rákóczi-kastélyban.

A fiatal pár aztán Sárospatakon élt, ott vették Wesselényi nádor halálának hírét is, de a szervezkedés Zrínyi és Nádasdy vezetésével azért folyt tovább. Végül a bécsi kormány nagy erővel sújtott le. Zrínyi Ilona apját és nagybátyját, Frangepán Ferencet 1671. április 30-án, a bécsújhelyi börtönben fejezték le, Nádasdyt pedig a bécsi városháza udvarán. Az ifjú Rákóczi életét anyja, a jezsuita körökben nem ok nélkül kegyelt Báthory Zsófia közbenjárása mentette meg, ezenkívül 400 000 rénes forint váltságdíj. Akkora összeg volt ez, hogy előteremtéséhez még Rákóczinak is el kellett zálogosítania birtokai egy részét, és nem kímélhette felesége hozományát sem.

Zrínyi Péternét kolostorba zárták, ott megőrült, és férje kivégzése után két évvel befejezte életét. Vele kihalt a Frangepánok magyarországi ága. Zrínyi Ilona két húgát ugyancsak kolostorba kényszerítették, öccsét, Jánost pedig egyelőre a nevétől is megfosztották. Johann Gnade (Kegyelem János) néven képezték ki császári tisztté. Zrínyi Ilona tehát egész családját elvesztette.

Ennyi gyász és aggodalom nehezedett rá, amikor megszülte kislányát, Juliankát. Elsőszülött fia csecsemőkorban meghalt. Zrínyi Ilona örült kislányának, de várta a Rákóczi név folytatóját – a fiúgyermeket. 1676. március végén aztán ismét fiút szült.

A gyermek meg se igen ismerhette az édesapját, mert I. Rákóczi Ferenc 1676 nyarán meghalt. Zrínyi Ilona harminchárom éves korában maradt özvegyen.

I. Rákóczi Ferenc tudta, milyen üggyel-bajjal, mennyi pénzért menekült meg a főrangú összeesküvőkre mért halálbüntetés alól. Így fia keresztapjának I. Lipót császárt kérte fel, és az uralkodó különös gondjába ajánlotta Juliankát és Ferkót. A bécsi udvar e gyámság címén szívesen kézbe kaparintotta volna a roppant kiterjedésű Rákóczi-birtokok ügyeinek intézését, de Zrínyi Ilona meg anyósa ennek elejét vette. Lipót császár saját kezű levélben erősítette meg Rákócziné Zrínyi Ilona egyedüli gyámsági jogát.

Közben az ország állapota egyre romlott. A magyar törvényeket, a bécsi, nikolsburgi és linzi békeszerződés kikötéseit semmibe véve német katonaság vonult be különböző magyar várakba, városokba, és szállta meg a falvakat. A csapatok eltartása igen sokba került. A katonák raboltak, fosztogattak. A bécsi kormányhivatalnokok igyekeztek ugyan rendet teremteni, de a tábornokok nem tűrték a civilek beleszólását a katonaság ügyeibe. Ekkor kezdték szélnek ereszteni a végvárak védelmét becsülettel ellátó hazai harcosokat, és Bécs elrendelte számos magyar erősség lerombolását. Úgy vélték, a török ellen már nincs szükség erődökre, a magyaroknak pedig ne legyenek váraik.

A szolgálatból elbocsátott katonák, a földjeikről elűzött kisebb-nagyobb nemesi birtokosok, hajdúk, jobbágyok, templomaikból kikergetett protestáns lelkészek, iskolamesterek bujdosóvá lettek. Bevették magukat a hegyekbe, erdőségekbe – főleg Észak-Erdély területén –, láposokba, s ott szerveződtek fegyveres portyázó csapatokká. A kurucok harca a Habsburg császár és a pártján lévő magyarok, a labancok ellen már 1672-ben elkezdődött. A Habsburg-dinasztia 1673-ban újabb nehéz háborúba bonyolódott Franciaországgal, s XIV. Lajos támogatta a kurucokat, akiket Apafi Mihály erdélyi fejedelem is segített.

Kurucok és labancok közt háború dúlt a szerencsétlenségbe döntött Magyarországon, az árván maradt Rákóczi-házban pedig családi háború. Báthory Zsófia könyörtelenül üldözte birtokain a protestánsokat, Zrínyi Ilona pedig az üldözöttek védelmére kelt. Egy időre el is költözött anyósa mellől, Munkácsról Sárospatakra, majd az ősi regéci várba ment gyermekeivel. A kisfiú tiszta magyar nevelést kapott a jellemerőben és bátorságban tündökletes Zrínyi Ilonától, aki egy Papp Marina nevű parasztasszonyt szegődtetett Ferkó dajkájául, később pedig magyar tanítókat fogadott mellé.

Amit valaki kisgyerek korában megtanul, ha egészen idegen körülmények közé veti is a sorsa, meg nem semmisül soha. Az első „hívó szóra” elképesztő gyorsasággal jut ismét felszínre. Talán ezért vált döntővé II. Rákóczi Ferenc életében, hogy nevelésének irányítása tizenkét éves koráig Zrínyi Ilona kezében volt. A fiú, majd a felnőtt férfi rendkívüli szépsége, megjelenésének vonzereje is az anyjáéra hasonlított; prózaírói tehetsége, szellemi alkata pedig leginkább Zrínyi Miklóséra, noha annak munkásságával csupán érett korban ismerkedett meg.

Amit a szemtanúk írtak Zrínyiről, az meglepően talál másodízigleni unokaöccsére, II. Rákóczi Ferencre is. Coligny tábornok, aki a szentgotthárdi csatában a franciákat vezényelte, így ír: „A legjobban csodálható Zrínyiben méltóságteljes megjelenése, okossága, ötletessége, előkelő modora és az az erénye, hogy a hízelkedést nem tűri.” Az emlékíró Bethlen Miklós pedig így jellemezte: „Nemzetéhez buzgó, vallásában nem képmutató, babonás vagy üldöző; mindent igen megbecsülő, nemes adakozó; józan életű, az olyanokat és az igazmondókat szerető… nagy és szép termetű, igen tudós, vitéz ember.”

Ilyen volt Zrínyi, a XVII. század legkülönb magyarja, és szóról szóra ugyanilyen a XVIII. századé is: II. Rákóczi Ferenc, a nagyságos fejedelem.

De a gyermekkoruk csak egy tekintetben volt közös. Mindketten apa nélkül nőttek fel. Zrínyinek azonban gyermekként nem kellett megismernie sem mostohaapát, sem annál is mostohább sorsot.