Sumonyi Zoltán

Az oroszlán torka

(A pelikán vére III.)

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-294-5

I.

Németújvár, 1581.

A külső vár kapujánál három türelmetlen lovas vár bebocsátásra, de az őrség még mindig nem engedi be őket. A lovak nedves patáikkal idegesen kapálják a havat, orrukból vastag párát fujtatnak, mert a hasukra már kezd ráhűlni a tajték, de a felvonóhíd csak nem akar leereszkedni; az őrök a toronyból kiabálnak le az ismeretlen öltözetű férfiaknak.

– Kik vagytok?!

Mert a ruhájukból, a prémes süvegükből, vagy a lovak szerszámaiból még azt sem lehet pontosan megállapítani, hogy valamely idegen hadsereg katonái-e, vagy egy távoli fejedelem követei. De német tudósoknak semmiképp sem látszanak, márpedig nekik az a parancsuk, hogy ma délelőtt senki idegent be ne eresszenek, csak valami Corvinus nevű német orvost, aki szekéren érkezik.

– Kik vagytok? Mit akartok? – kiáltják ismét a kapuőrök a magasból, de most már sokkal hangosabban és szinte szótagolva, mert arra gondolnak, hogy ezek talán nem is értik a magyar beszédet.

– Mit akarunk?! Hát be akarunk menni, te nagy okos – kiáltja az egyik hosszú kaftános magyarul –, csak nyisd ki már azt a kaput! A lengyel király követi vagyunk! Batthyány főkapitány úrhoz jöttünk, lakodalmi meghívással!

– Azt akárki mondhatja! Név szerint kit jelenthetünk a nagyságos főkapitány úrnak?

– Kovacsóczy Farkast! István lengyel király alkancelláriusát!

– No hát akkor csak várjanak még egy kicsit, Kovacsóczy uram! Mindjárt megjelentjük a mi nagyságos urunknak!

A három lovas beletörődik, hogy meg kell várniuk a várúr engedélyét, mert addig úgysem eresztik be őket, s ez a várakozás eltarthat még egy fél óráig is, de ez legalább azt jelenti, hogy itthon van a főkapitány, ha egyszer neki kell jelenteni az érkezésüket. Így hát most kényelmesen leszállnak a nyeregből, megmozgatják a végtagjaikat, az átvető nyeregzsákból pokrócokat húznak elő, s ráterítik a gőzölgő lovakra, hogy meg ne fázzanak ebben a csípős hidegben. Kovacsóczy még kétszer-háromszor le is guggol, mert egészen elgémberedett a térde, a combja, s ahogy így guggolva végignéz a lejtős, havas úton, amelyet fényes szánnyomok barázdálnak, s azokban a fagyott barázdákban, mint a tükör jégen, úgy szikrázik a téli nap, egyszerre gyerekkora jut eszébe, s azok a verőfényes, januári telek a Királyhágó környékén.

Igen – gondolja a Krakkóban székelő Erdélyi Kancellária főembere –, a varjak ugyanígy szálltak le ott is a frissen elhullajtott ló-gombócokra; sandán oldalazva, egyenként, aztán egy pillanat alatt már egész raj feketéllett az úton. És Kovacsóczy Farkasban ettől a látványtól meg a felidézett gyermekkori emléktől végigsuhan az elmúlt harminc esztendő, attól kezdve, hogy tíz éves korában elkerült a szülői háztól Gimesbe, Forgách Ferenc gróf udvarába. Eszébe jutnak apród-évei és tanuló-évei Forgách kancellár mellett, azután a pádovai egyetemi évek, ahol együtt tanult a mostani lengyel király unokaöccsével, az ecsedi Báthory Istvánnal, s ahol, legalább is úgy emlékszik, még ezt a Batthyány Boldizsárt is látta futólag, mielőtt az tovább ment volna Franciaországba. Most meg itt ácsorog a Batthyány-ak külső várának kapujában bebocsátásra várva, s bámulja a havas utat, meg a lóganén marakodó csókákat.

Batthyány Boldizsár csak egy rövid prémködmönben jön le a felső vár árkádos lépcsőin, le a fölső udvarra, amikor meglátja a kaputorony felől vágtázó katonát. De nemigen törődik ő most a lovassal, siet a laboratóriumába, hogy ellenőrizze az új kemencét, amelyet már két napja fűtenek, hogy mire megérkezik Corvinus doktor Pozsonyból, addigra minden készen álljon az új kísérletekhez.

Elias Corvinusszal már nyolc-kilenc éve sűrűn levelez, jobbára az ő közvetítésével szerezte be a legújabb természettudományos könyveket is, de most azt írta neki, hogy elhozza Németújvárba annak az újfajta desztillálásnak a vázlatát, amelyet csak egy speciális égetőkemencében tudnának elvégezni, igen magas hőfok mellett. Csakhogy ő, Corvinus, ilyen drága kemencét nem tud találni sem Pozsonyban, sem Bécsben, s így valószínűleg meg kell elégedniük az eddig elért eredményeikkel. Na hiszen azok miatt sem kell azért szégyenkezniük, mert már több mint négy éve sikerült előállítaniuk azt a „mercur-essentia”-nak nevezett választóvizet, amely minden föllelhető alkimista leírás szerint nélkülözhetetlen a további kutatásokhoz. És hát azzal a mercur-essentiával is még nagyon sok kísérletet el tudnak végezni.

Boldizsár már a felső udvaron siet az újonnan fölszerelt laboratóriuma felé, s előre örül, hogy ezzel micsoda meglepetést fog majd okozni kísérletező társának, – de elhaladván az iskolamester háza előtt, ahonnan valami ismeretlen dallam kígyózik ki az udvarra, hirtelen megtorpan. Mert a zsoltár-szerű kántálásnak nem csak a dallama, de a ritmusa is teljesen szokatlan.

Környülvettek engem bikák,

Szarvaik közt présben állok;

Feltátották szájukat, mint dühödt

Oroszlánok!

Kivárja a szinkópás rövid sor végét, aztán benyit az iskolamester szobájába. A nagy asztalt körülülő fiúk és lányok felugranak a lócákról, egy pillanatra elhallgatnak, de Boldizsár int, hogy csak énekeljenek tovább, ő meg odahajol a fiatalabbik iskolamester, Beythe András füléhez, és suttogva kérdezi.

– Mi ez az ének, tisztelendő úr?

– Ez, nagyságos uram? Ez a XXII. Zsoltár. A Bibliából.

– A Bibliából? És ki tette ezt át magyar versbe?

– A nagyságod kisebbik deákja.

– Melyik kisebbik?

– Hát a Máté deák. Baranyai Pap Máté.

– Na hát! Nagyon ügyes énekszerző! Hát a dallamát?

– Azt meg én szereztem hozzá, nagyságos uram.

– Énekeljék csak, még majd én is megtanulom! – bólint erre Boldizsár az ifjabb Beythe felé, s ezt elismerésnek szánja, mert hogy nagyobb dicsérettel nem akarja megprezentálni.

Valahogy kezd nem tetszeni neki ez a fiatal lelkész, van benne valami megszállottság, valami türelmetlenség. Olykor a saját apjával is heves hitvitákba bonyolódik, s mindenkit rendre utasít, ha tisztelendőnek szólítják, mondván, hogy ő nem pápista, az ő titulusa: tiszteletes! Na hát ő ezután is csak úgy szólítja, ahogy már megszokta, igaz, hogy őt nem is meri kijavítani.

Amint kilép a teremből, ismét fölzeng gyerekhangokon a zsoltár, s egy percig még áll az ajtó előtt, hogy belehallgasson a folytatásba.

Tenyeremet átlyuggatták,

Szöggel verték lábfejemet;

Ebek hada piros palástomra

Kockát vetett!

De hiszen ezek Jézus Krisztus szavai – gondolja Boldizsár –, hogy kerül ez a szöveg Dávid zsoltárai közé?! –Azután meg az jut eszébe, hogy ő is ugyanitt tanulta gyerekkorában a hittant, ugyanígy együtt a sok gyerekkel, akik mindig itt tanultak a Batthyány-udvarban. A hittant, mert akkor még katolikusok voltak, s nem vallásnak hívták ezeket a délelőtti tanórákat, amelyeken együtt lehettek a fiúk a lányokkal. A környékbeli, meg a távolabbi főurak és familiárisok gyerekei. De hittanóra után a fiúk itt maradtak a tisztelendő úrral latin grammatikára, a lányok meg mentek a nagyasszony keze alá kézimunkázni. Bánffy Katához, majd Svetkovics Erzsébethez, most meg Zrínyi Doricához, az ő feleségéhez. Mert azért ez az iskola ki nem fogy tanulókból, mióta az eszét tudja itt mindig sok gyerek nevelődött. Hát csak nevelődjenek ezután is! Mert itt tanulnak az ő gyerekei is a többiekkel, a két leányka, meg a kilenc esztendős Ferkó gyerek. Igaz, hogy ez a Ferkó még nem sok hajlandóságot mutat a könyvekhez, de hát majd csak benő a fejelágya, még ha későbben is, mint ahogy ő azt a születésekor remélte.

Már majdnem a laboratóriumhoz ér, amikor mellé ugrat az alsó várból vágtató lovas.

– Nagyságos uram! Három idegen katona-forma akar bejönni a várba.

– Csak három? Kicsodák?

– Azt mondják, hogy a lengyel király követei. Valami Kovacsóczy Farkas. És hogy lakodalomra kérnék fel a nagyságos urat.

– Lakodalomra? Aztán kinek a lakodalmára?

– Azt nem mondták, nagyságos főkapitány úr. Csak hogy főgazdának hívnák nagyságos uramat.

– Na hát Kovacsóczy uramékat beengedhetitek, mert ők valóban a lengyel király emberei! Békássy várnagy úr vezesse fel őket a lovagterembe! Ti pedig figyeljetek tovább is Corvinus doktor érkezésére, és ha megjött, azonnal kísérjétek a laboratóriumba! Engem most majd ott találtok.

A laboratórium nevezetes helye a németújvári várnak, pedig most már kezdik megszokni még a közvitézek is, hogy van itt egy ilyen ördög konyhája, ahol a nagyságos főkapitány úr, ha éppen nem gyakorlatoztatja őket, vagy nem vonulnak ki szétkergetni a portyázó törököt, hát akkor legtöbb idejét abban a laboratóriumban tölti. Ott szokott kísérletezni, legtöbbször egyedül, vagy az idősebb Beythe tisztelendő úrral, de jönnek ide külországokból is tudós férfiak. Németországból, Hollandiából vagy Angliából, s akkor napokig semmi más nem érdekli Boldizsár urat, csak a szétpukkanó lombikjai, meg az azokban fortyogó vörös folyadékok. Hát csak az a Jóisten tudja, hogy mit akar megtudni ez a vitéz katona a füstölgő folyadékokból, meg a felforrósított kövekből. Mert most is egy egész szekérnyi vörös követ rendelt ama bizonyos Corvinus doktortól, akit olyan türelmetlenül vár már kora reggel óta, hogy még a lengyel király követeihez is csak Békássy várnagyot rendeli föl fogadó embernek.

Boldizsár most is ott ólálkodik a napok óta fűlő új égető kemencéje körül, egy pillantást vet a sarokban porosodó, tönkre ment laboratóriumi eszközökre, amelyeket csak azért nem dobatott még ki, hogy tudja, miket kell pótolni a drága lombikokból és rézcsövekből; de ezekből tudja azt is észben tartani, hogy mit csinált rosszul, mire kell majd jobban figyelnie. Azután elsétál a falra szerelt hosszú polc előtt, ujját végigsimítja a jól ismert, sokszor átböngészett alkimista könyvek gerincén, de minden mozdulatában van valami szórakozott s egyszersmind várakozó feszültség. Mert hát valójában nem is azt látja, amit éppen néz, mert egészen másra figyel: a rövidesen elkezdhető újabb kísérleteikre, s azoknak szeretné már látni elképzelt eredményeit! De igazán jöhetne már Corvinus mester, hiszen Pozsony nincs a világ végén! Ha reggel időben elindul, már régen itt lehetne!

Lódobogásra lesz figyelmes, és mintha valami szekérzörgést is hallana kintről, ám a szekérzaj csak érzéki csalódás lehetett, a képzelete játszik vele, mert csak a három lengyel követet kísérte föl a belső várba három kapuőr, s most lépett eléjük Békássy István hadnagy, teljes várnagyi kíséretével. Boldizsár a laboratórium ablakából nézi, amint az apródok és a lovászfiúk körülveszik az idegen lovasokat, megfogják lovaik kantárát, lesegítik őket a nyeregből, azután a vendégek már gyalog indulnak a palotába. Békássy vezetésével lépkednek fölfelé az árkádos lépcsősoron. „Na csak had menjenek, had melegedjenek át egy kicsit, legalább Békássy uram is gyakorolhatja magát a diplomáciában” – gondolja Boldizsár, mert ő még várna egy keveset tudós barátjára. „Csak nem esett valami baja az úton? Mert hát Pozsony és Németújvár között nincs török, azok nem támadhatták meg a szekér rakománya miatt. Meg aztán az a rakomány csak neki értékes, se a török, se semmi katona, útonálló martalóc azokkal a kövekkel, vagy latin nyelvű könyvekkel semmit nem ér!”

Fertály óra múlva elunja a meddő várakozást, fölveszi főkapitányi dolmányát, kardot köt, mégis csak egy nagy ország királyának a követeit fogadja, s belép a lovagterembe. Kovacsóczy Farkas éppen Brueghel mester festményét tanulmányozza, hátrálva távolodik tőle és összehúzott szemmel vizsgálgatja, azután megint közelebb lép s közben nagy gyönyörűséggel bólogat. A másik két úr, egy tarkóig felborotvált üstökű, meg egy varkocsos, aki török vagy inkább kozák módra viseli tar fején az oldalra lelógó hosszú hajtincset, Békássyval álldogál az ablakmélyedésben, kezükben borospohár. Batthyány érkezésére a teremben lévő urak szépen összerendeződnek, s a várnagy jelenti, hogy Báthory István lengyel király követei szeretnének beszélni a Balaton-Dráva-közi főkapitánnyal.

Ekkor, mint a küldöttség vezetője, előlép Kovacsóczy al-kancellár, s miközben felmutatja és átnyújtja Boldizsárnak István király pecsétes levelét, és összes titulusával bemutatkozik, eközben, emlékeiben is kutatva, próbálja összehasonlítani az előtte álló negyven körüli férfiút azzal az egykori diákkal, akit több mint húsz éve láthatott Pádovában. Igen, semmi kétség, ugyanaz az élénk tekintet, egyenes tartás, ugyanaz a domború homlok, egyenes orr, és bár a homlok fölött erősen kopaszodik és a halántéka körül őszül is, dús szemöldöke és bajusza még mindig olyan fekete, mint volt annakidején. Tehát mégis csak jól emlékezett ő, hogy ha futólag is, de találkoztak már az egyetemen.

– Nagyságos és vitézlő főkapitány uram, – kezdi Kovacsóczy kísérőinek bemutatását – egyik követtársam Samuel Zborowski, a krakkói vajda unokaöccse, aki Henrik király uralma idején Erdélybe menekült, a mi mostani urunk, Báthory fejedelem védőszárnya alá. Így ő magyarul is ért, de jól beszél németül és latinul.

A tarkóig fölborotvált, körfrizurás fiatalember meghajol, s bizonyítékul csak ennyit mond magyarul: „Szolgálatomat ajánlom a nagyságos úrnak!”

– Másik társam – folytatja Kovacsóczy – ifjabb Jan Zamojski, a belzeci sztároszta fia, aki hat rutén vajdaságot képvisel. Ő a lengyelen kívül ruténul, oroszul és latinul ért.

Ekkor előbbre lép a tagbaszakadt, varkocsos lengyel, s mielőtt megszólalna, Boldizsár horvátul köszönti.

– Én ugyan sem lengyelül, sem ruténul nem beszélek – mondja egy kis szabadkozó mosollyal – de az anyám horvát volt, meg a feleségemnek is horvát az anyanyelve, így azt gondolom, hogy azért meg fogjuk érteni egymást. Ráadásul magam is tanultam egy esztendeig a zágrábi gimnáziumban.

Az ifjabb Zamojskinak elkerekedik a szeme, majd megfeledkezve követi tisztéről, szinte kurjantva mondja: „Hát én nem is tudtam eddig, vitéz főkapitány úr, hogy ilyen jól tudok horvátul is! Mert hogy minden szavát megértettem nagyságos uramnak!”

Kovacsóczy Farkas most már hajlana rá, hogy ha ilyen kedélyesre fordult a bemutatkozás, akkor ő is megkérdezi Batthyány Boldizsártól, hogy vajon nem tanult-e egy időben Pádovában is, de ekkor Batthyány kezdi feltörni a pecsétet István király levelén, s ebbe nem illik most belekotyogni.

A levél valóban esküvői meghívás, bár az ilyen meghívóktól, amelyek rendszerint azonos szófordulatokkal íródtak, ez alaposan eltér, különösen a hosszadalmas és sokféle képen érthető bevezetőjével. Mert Báthory levele, a kötelező üdvözlések után így folytatódik:

Mivel ez világnak az emberi nemzet megtartására, terjedésére isteni bölcsességtől rendeltetett állapotok közül majd’ a legszükségesebb, tündöklőbb és nagyobb erejű az szent házasságnak rendi, úgymint az melyből mind az paradicsomi fegyhetetlen életnek némineműképpen megmaradott szikrácskája kifénylik s mind az gyarlóságtól származó némely indulatok megakadályoztatnak és nemcsak ez világi emberi társaság, de a mennyei győzedelmes gyülekezet is sokasodik. Melynek mint szent dolognak szeretetire az keresztény embernek igyekezni úgy kívántatik, amint hogy az emberi társaságnak megtartására a szent rend egyátaljában szükséges.

Mi ez a prédikáció, gondolja összehúzott szemmel Boldizsár, hiszen ez egyáltalában nem jellemző Báthoryra. És egyáltalán nem szokás ilyeneket írni az esküvői meghívókba. Ezzel valami mást akar üzenni. De vajon micsodát? Nem érti pontosan, mint ahogy a következőket sem érti, miszerint az ő szerelmetes húgának, a kis ecsedi Báthory Erzsikének és szerelmetes öccsének, Nádasdy Ferencnek frigyét fogják szentesíteni egy később meghatározandó és mindenkinek alkalmatos helyen és időpontban. És arra az időpontra kéri majd Batthyány főkapitány úrnak segédkező szolgálatait.

De hiszen azt a frigyet már öt és fél éve szentesítették Varannón! – gondolkodik el Boldizsár. Ő maga is ott volt Doricával, sőt ők helyettesítették az apátlan-anyátlan Nádasdy-fiú szüleit a szertartáson! Meg mindenki ott volt, még Miksa császár követei is, drága ajándékokkal: nehéz arany meg ezüst ivókészletekkel! Hát akkor mit kell azon még szentesíteni? Mert jó, az gyakran megtörténik, hogy csak hetekkel, olykor hónapokkal a kézfogó és az elhálás után következik a lakodalom és egyházi áldás, de hát azok is megvoltak már Varannón, több mint öt esztendeje! Pontosan emlékszik rá, hogy az ágostai hitvallás szerint esküdtek a fiatalok, hiszen Magyari István uram, a Nádasdyak papja prédikált. Mit prédikált?! Egyenesen mennydörgött a pápisták és a kálvinisták ellen, pedig a kis Báthory Erzsébet is kálvinista volt!

Egyszóval Boldizsár számára érthetetlen ez a mostani meghívás, ha csak... Ha csak nem valami titkos üzenet. Majd a levél végén még egy aláhúzott mondat: „Kovacsóczy urammal szóban is üzentem nagyságodnak. Báthory István, saját kezével.”

– Nádasdy Ferencnek is vittek ilyen meghívót? – kérdezi végül Kovacsóczytól.

– Vittünk, nagyságos uram. Egyenesen Sárvárról jöttünk most ide.

– És mennek még máshová is?

– Mennénk, miután nagyságoddal szóban is megbeszéltük az esküvő részleteit.

– Értem, kancellárius uram, akkor majd alkalmas időben azt is meg fogjuk beszélni – mondja Boldizsár, s közben látja Kovacsóczy hunyorításaiból és élénk helyesléséből, hogy igen, itt valami titkos üzenetről van szó, amit majd négyszemközt akar a tudomására hozni.

Ekkor jelenti Miklós apród, a Köveskuty hadnagy fia, hogy megérkezett Pozsonyból Corvinus doktor, éppen most hajtanak föl szekerével a középső várudvarra. Továbbá Dorica nagyasszony is kéri a nagyságos urakat, hogy készülődnének már egy korai ebédhez. Akkor most hogy legyen, hová vezessék a pozsonyi német tudóst?

– Tudós barátomat mindjárt vezesd ide, a szekeréről meg mindent vitessetek be a laboratóriumba! De őt magát oda be ne eresszétek, amíg én is ott nem leszek! Megértetted, Miklós fiam?

– Értem én, nagyságos uram. És a nagyasszonynak mit mondhatok? Mikorra legyen az ebéd?

– Úgy egy jó fél óra múlva, miután már Corvinus doktorral is megittunk itt egy pohár bort, örömére a megérkezésének!

– Corvinus doktor?! Elias Corvinus?! – kérdezi izgatottan Kovacsóczy Farkas. – Mert ha ő az, akkor mi együtt jártunk a pádovai egyetemre! Már több mint tíz esztendeje nem láttam! Pedig ott igen jó barátságban voltunk!

– Na hát akkor most láthatja kegyelmed, mert bizony hogy pádovai diák volt. Mégpedig tudós diák. Sok időt eltöltött abban a híres botanikus kertben.

– Ott magam is, nagyságos uram, mert még a latin vers-gyakorlatainkat is ott írtuk, a különböző fákról, virágokról.

Asztalhoz ülve már túl vannak a viszontlátás örömein, a vidám hátbaveregetéseken, hajdanvolt diáktréfák fölelevenítésén. Ott már a három „padovás” csak per tu beszél egymással, s többnyire latinnal kevert olasz nyelven.

– Hát hallom amice – kezdi a bor hatására egy kis kötekedéssel Kovacsóczy Farkas, aki ha a tudósi pályát folytatta volna, akkor most inkább a Lupus Transivanicus nevet használhatná –, hallom, hogy most te is az alkímiával foglalkozol. De még a mi józan Boldizsárunkat is elcsábítottad a hermetikus tudományok szférájába. Úgy látszik, hogy a bogaras Rudolf király bolondériája már téged is teljesen megbolondított. De hát én nem is akarom elhinni, hogy két ilyen okos ember mágiával foglalkozhat!

– Azt nagyon jól teszed, ha nem akarod elhinni – mondja önérzetesen Elias Corvinus –, mert hogy mi, sem Boldizsár, sem én, semmi ilyennel nem foglalkozunk! Minthogy azt nem is tartjuk tudománynak, de inkább a primitív népek tovább élő babonáinak. Bennünket nem érdekelnek az efféle divatos butaságok, még akkor sem, ha az uralkodók némelyike is hisz a csillagjóslásban, az aranycsinálásban; mi csakis a természetben rejlő, s még ismeretlen dolgokat kutatjuk. A mi kísérleteink csakis erre irányulnak. És addig keressük az új utakat, míg rá nem jövünk, hogy mi rejtőzik a természetben!

– Így van – erősíti meg Boldizsár is ezeket a kissé fennkölt mondatokat –, csak ebben a kutatásban persze több a tanulás meg a türelmes munka, mint az a fajta poétai pátosz, amit a mi lelkes Éliás barátunk szavaiból kihallasz. Mert én úgy gondolom, kedves Lupusom, hogy ha Hannibálnak sikerült ecetsavval megrepeszteni az Alpokat, akkor talán nekünk is sikerülni fog egyszer kettétörni a kőzeteket. Hogy felszínre hozhassuk azt, amit magukban rejtenek. Apropos – fordul most Corvinushoz – sikerült-e összegyűjtened azokat a vörös színű érceket, amelyeket legutóbbi levelemben kértem?

– Itt vannak a kocsimon! Egész kis expedíciót szerveztem, hogy szülőhazám bányavidékén összeszedjék azokat a kőzeteket! Mindjárt meg is szemlélhetnénk!

– És a könyvek?

– Egy teli hordóval hoztam! Na hát barátom, amiatt a hordó miatt jöttünk ilyen lassan, mert azt, minden várad alatt elhaladtunkban, meg akarta csapolni az őrség! Hát csak láttad volna vitéz katonáid megnyúlt ábrázatát, amikor bor helyett könyvek kerültek elő a hordóból! Ha nem mondom, hogy a te barátod vagyok, s éppen hozzád igyekszem ezzel a rakománnyal, talán még jól helyben is hagytak volna.

– Egy teli hordóval?! – lelkendezik Boldizsár, akár egy kisgyerek. – Tehát mindent meg tudott Aubry szerezni?

– Amit Bécsből nem, azt meghozatta Grácból vagy Frankfurtból. A Wechel-cégtől még egy Metamorphosis-t is sikerült vennie, igaz hogy dupla áron, mert már nagyon kevés van belőle. És, ahogy szokta, közéjük csomagolt néhány „másfajta” könyvet is. Mint a Machiavellius de Republica-t, vagy a Histoire de France soub Francoys 2e-t. Gondolom, ezek a művek közelebbről is érdekelnek.

Kovacsóczy Farkas egyre nagyobb ámulattal hallgatja, hogy miféle megrendelő-listákat állított össze Boldizsár, s egyre jobban csodálja, hogy annyi tisztsége, elfoglaltsága mellett még könyvek válogatására, olvasásra, sőt tudományos kísérletekre is van ideje. Hiszen ő, amióta a politika szolgálatába állt, szinte egyáltalán nem tud foglalkozni a művészetekkel, tudományokkal, s utolsó ilyen jellegű írása az a hosszú episztola, amelyet majd’ tíz esztendeje írt Báthory dicsőítésére, miután hírét vette, hogy Erdély fejedelmévé választották. Most egyszerre föltámad benne az egykori diák, a kíváncsi tudós-jelölt, s nagyon szeretné átlapozni Boldizsár újabb szerzeményeit, de még azokra az alkímiai kísérletekre is kíváncsi már.

– Igaz is barátaim! Hát akkor nézzük meg azokat a vörös kőzeteket, meg azt a hordót Elias kocsiján!

– Na hát azok már rég’ nincsenek a szekéren – mondja Boldizsár –, mert szépen mindent behordtak a laboratóriumba. Oda meg most már ne menjünk be, mert ahhoz késő van. De korán reggel ott kezdjük a munkát Eliassal, és ha kedved van hozzá, téged is bévonunk a „titkok” megfejtésébe! Mert ha mi elkezdünk kísérletezni, hát az napokig eltarthat, anélkül, hogy kimozdulnánk onnan. Hiszen folyton figyelni kell a kemencében hevülő kőzetet, hogy mikor változik meg a színe, mikor változik mássá az állapota. Úgyhogy azt mondom én nektek, barátaim, hogy most foglaljátok el kijelölt szállásaitokat, pihenjetek egy keveset, aztán vacsoránál újra találkozunk.

Boldizsár a vendégeket két-két apród gondjaira bízza, de azért szerét ejti, hogy Kovacsóczyval még vacsora előtt beszélhessen. Mert őt most ez a titokzatos esküvői meghívás még a várva várt kísérletezéseknél is jobban izgatja, s mielőbb szeretné megérteni a lengyel király üzenetét.

– Báthory uram szóban is üzent –, kezdi Boldizsár, miután meggyőződött róla, hogy csak ketten vannak az alkancellár boltíves szobácskájában.

– Igen, nagyságos főkapitány úr, az én felséges királyom szóban is üzent nagyságodnak –, mondja Kovacsóczy ismét hivatalos hangon.

– Ugyan már, kedves Lupusom, hagyjuk ezeket a titulusokat! Bizalmasan beszélhetünk, hát folytassuk úgy, mint egykori pádovások! Mondjad hát, mi a veleje ennek a levélnek?

– Ennek csak annyi, amice, hogy bizonyára ti is értesültetek itt István királyunk diadalsorozatáról, amelyeket az utóbbi két esztendőben aratott az oroszok cárja fölött. Bizonyára tudod, hogy a rettegettnek és kegyetlennek nevezett Iván cártól eddig már elfoglaltuk Polock várát, Szokol várát majd Szuza várát is. A most mögöttünk hagyott nyolcvanas évben pedig az igen erős Velikie Lukit, Nyevelt és Zavolocsijet, és ezzel Livónia legfontosabb várait és városait megszereztük.

– Tudom, tudom – bólogat Boldizsár türelmetlenül –, jó hogy nem Ádámtól és Évától kezded! Ezekről a híres győzelmekről igen hamar és igen nagy örömmel értesültem. De nem értem, hogy mi köze ezeknek Báthory Erzsébet és Nádasdy Ferenc házasságához, amelyet, ha nem tudnád, már legalább öt esztendeje megkötöttek?!

– Ó, dehogynem! Én is tudom, hogy már régen megkötötték! És hát azt se hidd, hogy az én felséges uram ezt elfelejtette volna! De hadd mondjam végig! Tehát ezen előzmények után jogosan tartják Báthory seregeit legyőzhetetlennek, s ezt a hitet és félelmet a mi felséges királyunk megtartani és tovább erősíteni kívánja. A moszkvai cárban is, másokban is. Hiszen Iván cár szavának, fogadkozásainak és szerződéseinek nem szabad hitelt adni. És időt engedni sem szabad neki a sereggyűjtésre!

– Újabb hadjáratra készül a király?

– Igen, de ezt a krakkói haditanácson kívül ma még csak ketten tudhatjátok! Te és az ifjú Nádasdy.

– Merre indul?

– Tovább, északra. Pszkov és Novgorod ellen. Ha tavasz végén megindulunk, akkor az ősz végére mindkettőt bevehetjük.

– Értem. Tehát Báthory szövetségest keres? – kérdezi lassan Boldizsár, mert közben végiggondolja, hogy habár most ősszel, a gabornoki győzelmével egy-két évre talán elvette a törökök támadási kedvét, de neki azért állandóan készen kell állnia, s nincs annyi katonája, hogy kiállíthatna belőlük még egy sereget a lengyel király zászlaja alá. S ha lenne is!? Azt nem lehet titokban odarendelni! Mert ő itt egyszerre van két császárnak is a torkában. „Környülvettek engem bikák, Szarvaik közt présben állok”, jut eszébe a délelőtt hallott zsoltár, s most újra megkérdezi: – Sereget kíván tőlünk a király?

– Nem most! A muszka fejedelem legyőzéséhez már elég erős! Mert minden győzelemmel csak tovább erősödik. Hanem utána! Mert ha már nem lesz hátában a moszkvai fenyegetés, akkor majd megindulhat előre.

– Merre előre? Mi az, hogy előre?!

– Ej, amice! Hát, ha Oroszország van a hátában, akkor merre van előre?

– Magyarország?

– Pontosan! Az egész Magyarország. A török fele, meg a német fele! Mert Erdély már most is az övé. Mit szólnál hozzá, amice? Vállalnád-e akkor a főgazdaságot egy Báthory-esküvőn?

– Már van gyakorlatom a főgazda tisztének ellátásában.

– Tudjuk. Ezért is esett rád István király választása. Vagy mondjuk úgy, hogy VI. István király választása. És akkor kit vennél magad mellé fő-ceremónia mesternek?

– Talán a sógoromat. Zrínyi György kapitányt.

– Kitűnő választás, amice! Mert a harmadik meghívót éppen neki címezte Báthory. De ha már ennyire jutottunk, hogy egy rugóra jár az eszünk kereke, van még itt egy levél a számotokra. Tessék. Olvasd el megfontolva.

Kovacsóczy most két kisebb, nyolcadrét hajtogatott levelet vesz elő az inge alatt lógó bőrtáskából, megnézi a címzéseket, s az egyiket átadja Batthyánynak. Boldizsár feltöri a sárkányfog-címeres pecséteket, gyorsan átfutja a megszólítást és a szokásos üdvözléseket, a dicséreteket és jó tanácsokat, majd a következő mondatokat kétszer is elolvassa.

Ne hagyja Kegyelmed mindazonáltal hátra az Hunyadi Jánosné tanácsait, melyet fiainak adott volt: „Ne adjátok eccersmind kézben magatokat ez zavaros időben; kettőtek, hármatok találhat mindenkor módot benne, miképpen hon maradjon.”

Batthyány most megint fölnéz, nem nagyon érti Báthory tanácsát.

– Idefigyelj amice! Lehet, hogy én már nagyon elszoktam a diplomaták képes beszédétől, de nem tudom, hogy hová nem tanácsos nekem innen kimozdulnom.

– Például a bécsi Udvarba. Például a pozsonyi országgyűlésbe.

– Oda miért nem?

– Azért, mert a német császár és király nagyon szereti „szorosabb” ellenőrzése alá vonni a jelesebb magyarországi urakat. Különösen, ha azok már nagyon gazdagok, vagy túlságosan nagy a tekintélyük. Már most tudnod kell, hogy István királyunk igen jó hírszolgálattal bír, és mi úgy tudjuk, hogy az Udvarnál – okkal-e, avagy ok nélkül? – de éppen Batthyányt, Zrínyit és Nádasdyt tartják legveszedelmesebb összeesküvőknek. Úgyhogy ti hárman, s kivált egyszerre, ne igen mozduljatok ki a hazai fedezékből! Hát csupán ennyit jelent a „Hunyadi Jánosné” intelme.

– Aha. Aha... Úgy. Tehát a Zrínyié a másik kis levél...

– Te mondád. És te mit üzensz mellé a sógorodnak?

– Azt, hogy én az esküvői meghívásra készen állok.

– Köszönöm, amice! Akkor csak figyeld a pszkovi hadjárat híreit! És készüljetek föl a nagy lakodalomra.