STENDHAL

Vörös és fekete

(Részlet)

Fordította: Illés Endre

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Fordította: Illés Endre

ISBN 978-963-299-421-5

Első rész

Az igazságot, a kíméletlen igazságot!

Danton

Első fejezet

EGY KISVÁROS

Tégy együvé ezreket,

kevésbé rosszakat,

de a ketrec is komorabb.

Hobbes

Verrières nagyon csinos kisváros Franche-Comté tartományban. Piros cseréppel fedett, csúcsos tetejű, fehér házai egy domb oldalán ereszkednek alá, legenyhébb hajlatait is hatalmas gesztenyefák koronái élénkítik. A Doubs néhány száz lábnyira folyik az erődítés alatt, a várost még a spanyolok építették; a falak ma már romokban hevernek.

Északról magas hegy védi Verrières-t, a Jura egyik ága. A Verrán az első októberi fagyok idején az erdő borította csúcsok rögtön hóba takaróznak. A hegyről egy patak zúdul le, keresztülvág Verrières-en, s mielőtt belevetné magát a Doubs-ba, több fűrészmalmot tart mozgásban; nagyon egyszerű ipar, mégis bizonyos jómódot biztosít a lakosság nagyobb részének, amely inkább paraszti, mint polgári. De ezt a kisvárost mégsem a fűrészmalmok tették gazdaggá. Szövőgyáruk is van, s az úgynevezett mulhouse-i színesáruknak köszönhetik az általános jólétet, azt, hogy Verrières-ben Napóleon bukása óta jóformán mindegyik ház homlokzata megújult.

Amint valaki a városba ér, rögtön belekábul egy zajos és látszólag félelmetes gépezet csattogásába. Húsz súlyos kalapács zuhog alá olyan dördüléssel, hogy a kövezet is megremeg: a kalapácsokat egy kerék emeli a magasba, a kereket a patak vize hajtja: Mindegyik kalapács több ezer szöget sajtol naponta. Fiatal, csinos lányok rakják a hatalmas kalapácsok alá a vasdarabkákat, amelyek pillanatok alatt szöggé válnak. Ez a keménynek tetsző munka is azok közé a meglepetések közé tartozik, amik akkor érik az utast, ha Svájcból Franciaországba igyekezve először kel át a hegyeken. És ha Verrières-be érve megkérdi, kié ez a szép szögsajtoló, amely megsüketíti a főutcai járókelőket, a verrières-iek vontatottan felelik:

– Hát a polgármester úré...

Bármilyen rövid időre áll meg az idegen Verrières-ben, a Doubs partjától a hegy tetejéig emelkedő főutcán egészen bizonyosan megpillant majd egy magas, elfoglaltnak látszó, fontoskodó férfit.

Aki meglátja őt, rögtön meg is emeli előtte a kalapját. Az ősz hajú férfi szürke ruhát visel. Több rendjele van, homloka magas, orrát sasorrnak nevezhetjük, arca jól formált: első pillantásra úgy érezzük, a polgármesteri méltóság azzal a kellemmel vegyül benne, ami némely negyvennyolc-ötven éves férfi tulajdona. De a párizsi látogatót hamarosan megzavarja a tekintet önelégültsége és elbizakodottsága, amihez bizonyos korlátoltság és szellemtelenség is társul. Végül megérzi, hogy ennek az embernek tehetsége csupán ennyi: pontosan behajtja, amivel neki tartoznak, s minél későbbre halasztja, amivel ő tartozik.

Ilyen ember de Rênal úr, a Verrières polgármestere. Súlyos léptekkel halad át az utcán, belép az elöljáróság épületébe, és eltűnik az utas szeme elől. De ha látogatónk folytatja sétáját, száz lépéssel feljebb elég szép házat pillanthat meg, s a vaskerítés mögött csodálatos kertet. A távolban a burgundiai dombokig ér a tekintet, szemet gyönyörködtető látvány; kívánni sem lehet szebbet. Ez a panoráma kiemeli utasunkat abból a kicsinyes, anyagi érdekekkel fertőzött légkörből, amelyben már-már fulladozni kezdett.

Megtudhatja, hogy a ház de Rênal úré. Verrières polgármestere a folyóparton vert szögeknek köszönheti a faragott kövekből épült szép házat, amelyet különben nemrégiben fejeztek be. Azt mondják, a családja spanyol eredetű. Régi család, állítólag már jóval XIV. Lajos hódítása előtt telepedett itt meg.

De Rênal úr 1815 óta pirul azért, hogy iparos; 1815-ben lett polgármester. A Doubs felé ereszkedő kertjének egyes részeit teraszként kiszélesülő falak támasztják meg; ez a csodálatos kert is de Rênal úr fáradhatatlan kereskedelmi tevékenységének gyümölcse.

Ne higgye az olvasó, hogy Franciaországban is oly szép kerteket talál, amilyenek Németország ipari városait, Lipcsét, Frankfurtot, Nürnberget körülveszik. Franche-Comtéban minél több falat húzat fel valaki, minél magasabb kőgúlákat emeltet birtokán, a szomszédai annál jobban tisztelik. De Rênal úr falakkal zsúfolt kertjét ezenfelül még azért is csodálják, mert néhány toldalékát méregdrágán vásárolta. Így az a fűrészmalom is, amelyik most elég furcsán helyezkedik el a Doubs partján, s a Verrières-be érkező utasnak rögtön szemébe tűnik (a tető fölött magasba helyezett deszkán óriási betűk hirdetik a tulajdonos nevét: Sorel), – hat évvel ezelőtt még ott állt, ahol ma de Rênal úr kertjében a negyedik terasz pompázik.

Bár a polgármester tekintélyes, gőgös ember, mégis sok utánajárásba került, míg az öreg Sorelt, ezt a rideg, nyakas parasztot levette lábáról; súlyos aranyakkal kellett megfizetnie, hogy Sorel máshová helyezze üzemét. A malmot hajtó patakot, mely köztulajdon volt, más mederbe vezették; ezt Párizsban érte el de Rênal úr. Az engedélyt az 182*-i választások után jutalmul kapta.

Egy hold helyett négy holdat adott Sorelnek – ötszáz lépéssel lejjebb, a Doubs mentén. Ott sokkal jobban kereskedhetett fenyődeszkáival, de az öreg Sorel gazda – így nevezték, amióta meggazdagodott – türelmetlen és földre éhes szomszédjából még hatezer frankot is kipréselt.

A józanabb verrières-iek persze gúnyosan bírálgatták ezt az üzletet. Körülbelül négy évvel ezelőtt, egy vasárnapi mise után, de Rênal úr ünnepi ruhájában kilépett a templomból; már messziről megpillantotta az öreg Sorelt, aki ott álldogált három fiával. Mosolyogva méregették őt. Mosolyuk kíméletlensége mindenről felvilágosította a polgármestert. Azóta tudja, hogy olcsóbb áron is megkaphatta volna a telket.

Ha Verrières-ben valaki tekintélyes polgár akar lenni, fontos, hogy sokat építkezzék; de semmi esetre se fogadjon el olaszos terveket, amilyeneket azok a kőművesek hoznak magukkal, akik tavasszal kelnek át a Jura szorosain, s Párizsba tartanak. Ilyenfajta újítás örökre a könnyelműség bélyegét sütné a meggondolatlan építkezőre, és mindenkorra elveszett embernek tartanák a bölcsek és mértékletesek, akik Franche-Comtéban a közvéleményt irányítják.

Ezek a bölcs férfiak félelmetes zsarnokok; s éppen az ő csúnya zsarnokságuk miatt érzi oly elviselhetetlennek a kisvárosi életet, aki valamikor Párizs nagy köztársaságában élt. A zsarnoki közvélemény – s milyen közvélemény! – a francia kisvárosokban éppoly ostoba, mint az Amerikai Egyesült Államokban.