Podmaniczky Szilárd

Vénusz

a Rózsadombon

(Részlet)

Kisregény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-518-2

Majd ha te is elnyered a nőiességed!, kiáltott vissza anyám az ajtóból, ha pár órára elszaladtak otthonról, és én sóvárogva néztem utánuk, hány kalandról kell még lemaradnom. Az ajtóban csípőjéhez szorította a táskáját, érezzem, mit is tesz a nőiesség. Arról viszont egyetlen szóval sem beszélt, hogy hol és hogyan kéne elnyernem a nőiességemet.

Például amikor kártyavendégek jöttek hozzánk, a sarokpamlagról figyeltem anyámat, hogy nyer esetleg még több nőiességet. És valóban, úgy tartotta kezében a lapokat, mint aki egész földrészeket irányít. Amikor elvonultak a kártyavendégek, apám lesöpörte a kártyaasztalt, ugyanezzel a mozdulattal összeborzolta a hajamat; anyád megint jól blöffölt, mondta büszkén, kiegyenlítve férfias kártyaveszteségét.

Majd ha te is elnyered a nőiességed!, mondta most is, becsapta az ajtót, és egyedül maradtam a hatalmas házban.

Leültem a nappaliban, ám ezúttal kedvem sem volt a szokásos heppáréhoz: föltárni az óriási gardróbot, és fölpróbálni anyám új, illatos cuccait; átjárta őket a szekrény aljában világító piros, elektromos légfrissítő illata.

De nem csak kedvem, időm se maradt volna rá. Anyám – nem létező nőiességem dacára – ezúttal meg merte állapítani, hogy nagy, egészen nagy lány vagyok már, és egynémely képességeim formás idomok nélkül is kamatoztathatók: megetethetem a Lappföldön nyaraló szomszéd kutyáját, meglocsolhatom a virágokat, és a postát is átpakolhatom a kerti levélszekrényből a kandalló tetejére. Ennyi. Apám belecsókolt a fülébe, és abban a pillanatban már egészen máshol járt. A nemzeti tűzijátékon, a vacsorán, amit semmi pénzért el nem mulasztanának a vár különtermében, makacs és vérbő macák és kölnivel és műnapfénnyel följavított férfiak társaságában, akikkel együtt, ahogy apám mondani szokta, mi irányítjuk ezt a koszos kis országot.

Ekkor éreztem először, hogy nem igazán értem, mi köt engem ehhez a két emberhez. Mivel a szüleim, puszta jelenlétük mindig természetes volt, de mégis, azt hiszem, nem szerettem őket, mert nem szerethettem, talán inkább megszoktam csak.

Apám indulás előtt még a gatyájában nyúlkált, mikor rám szólt, úgy csináljak itthon bármit is, hogy minden órában rám telefonál; aztán amikor a fogkrémet fölköpte a tükörre, imádott habos szájjal magyarázni, úgy intézkedett, ha visszajövök a szomszédból, senkinek ki ne nyissam az ajtót, és a telefont se vegyem föl.

Amikor végre becsukták maguk mögött az ajtót, és a garázskapura köpte a kavicsot a bömbölő Mazeráti, mintha kikapcsolták volna bennem őket, eltűntek, a nyomuk ugyan itt maradt, de soha nem láttam helyüket a házban. Anyám budoárját angyalok töltötték meg, apám dolgozószobáját pedig kulcsra zártam. Fekete bútorai mintha csontig égetnék az egész házat, valami dölyfös bizonytalanság áradt belőlük, valami felturbózott semmiség. Ha hazaértek, az angyalok elröpültek vagy a lefolyóba vetették magukat, a semmiség tetején pedig ott trónolt apám, mérhetetlen nevetségességben, s amikor anyám hangját hallottam, kérdésére, hogy körbenyalogassa-e apámat, apám, halottam, letépte a zokniját, és mert a nappaliban tetettem az alvót, mondta, előbb dobjuk át a gyereket a szobájába.

Az egyik átdobásnál elárultam magam. Apám fölkapott, mint egy cukros zsákot, de mielőtt átdobott volna, meghúzta a zongorán hagyott pezsgőjét. Fél kézzel nem bírt tartani, és bezuhant a bokám a húrokra. Nem tudtam mire vélni egyidejűleg a hangzavart és vágó fájdalmat, rémülten ugrottam ki a karjaiból, és apám, ha kicsit belökve is, de nyomban megállapította, hogy nem aludtam. Nem magyaráztam, nem is várta el, de úgy nézett rám, mint aki rohadt tökbe harapott. Bár végül is, kicsit csaltam, de ez más.

A nappali réz asztalán, az üveglapon tükröződve, mint ezer lábú fémbogár, a szomszéd ház kulcsa hevert. Fölemeltem, de nem mertem a zsebembe tenni.

Az utcán párás levegő gomolygott, cipő nélkül csuktam be a kaput. Megetetem a kutyát, hamar túl leszek a virágon és postán, aztán kitalálok valamit. Legjobbnak az olvasólámpa alatti árnyjáték tűnt, amihez régebben regényekből olvastam alá. De kipróbáltam szakácskönyvvel, és nincs izgalmasabb, mint eljátszani egy receptet. Például a karmonádlit; ami végül olyan lesz, mint egy krumpli.

A szomszéd ház ikertestvére volt a miénknek, egyszerre, ugyanazokból a tervekből építették. Úgy voltak vele, ez aztán a legmélyebb barátság család és család között. Csakhogy apáméknak születtem én, a szomszédnak meg semmi. Bejártak ezer spermabankot, meg hatszáz vizsgálatot, de az a hüvelyciszta betette a kaput, és amikor csak az örökbefogadás maradt, megegyeztek, hogy majd egyik éjszaka náluk alszom, a következőn otthon, és mindenütt én leszek a gyerek. Ment is egy darabig, tán két éves lehettem, amikor a szomszéd bevallotta, hogy nem tudnak azonosulni velem, inkább vesznek egy kutyát, majd azzal kipróbálják, aztán ha az se jön be, legföljebb kiviszik egy erdőbe, kikötözik egy fához és kész. Sokszor álmodtam azt, merthogy a szomszéddal nagyon jó barátok a szüleim, hogy engem visznek ki az erdőbe, de velem azért annyira rendesek, hogy magamnak választhatok fát.

Amikor a kapuzárba dugtam a kulcsot, láttam, a vén vezérőrnagy új felesége meztelen felsőtesttel kint lóg az emeleti ablakban, és ritmikusan bólogat. Valaki megint tömte hátulról. Csókolom, kiáltottam énekelve, és bevágtam a kaput.

A kutya élettelenül feküdt a teraszon, mogyorói a kövezetre lógtak, a száját csúnyán nyitva hagyta. Jámbor jószág volt, de a fogaiban ott bujkált a véreb. Az első néhány hónapban Samsungnak hívta a szomszéd, megpróbált rá szponzort keresni. De a névhasználaton kívül semmi épkézláb ötlettel nem tudott előállni, miért is nyomnák neki a dohányt. Mire megszokta a nevét a kutya, átkeresztelték Floppyra. A feleségével hetekig vitatkoztak, hogy Floppy vagy Winchester legyen, de mert a kutya nem tartozott a nagy testű állatok közé, sikerült meggyőznie az asszonyt, hogy egy ekkora kutyát mégse tekinthetnek húsz gigabájtosnak egy pár megabájtos floppylemezhez képest. Szomszédaink igen művelt embereknek számítottak a környéken.

Felnyitottam a levélszekrényt, Floppy megmozdította a lábát. A teraszlépcsőtől a bejáratig átpörgettem a leveleket. Bíróság, bankok, gyásztávirat, dísztávirat, autószalon, kiállítás-megnyitó. De volt köztük egy, amin se feladó, se címzett.

Az ajtó előtt, a fény felé fordítottam.

Van valami érdekes?

Fölkaptam a fejem. Az előbb még nem láttam itt senkit. Kinéztem hátra a kertbe, hátha a kertész. A kertben simán feküdt a fű.

Én vagyok az!, hallottam megint a hangot. Szorosan a falhoz simultam.

Na, jó, nem beszélek többet hozzád, ha nem akarod, mondta.

A szemeim akkorára nyíltak, mint egy teniszsapka, és lassan föladva a találgatást, Floppyra néztem.

Még mindig feküdt, de a nyelve zavarosan himbálódzott a szájában.

Én vagyok az, mondta, nem kell megijedni!

De hát ez hogy lehet, Floppy? Ne fárassz már! A kutyák nem szoktak beszélni! Vagyis te nem is beszélsz. Vagy mit csinálsz!?, és kirázott a hideg.

A helyzet az, mondta Floppy, hogy ez az édes jó gazdám elvitt beoltani. Legalábbis először erről volt szó, beoltásról. Csakhogy altatót nyomtak belém, és amikor fölébredtem, már bekábelezték az agyamat, szíjak meg bilincsek szorítottak az asztalra. Valami földalatti állatkórházban lehettünk.

Kísérleteztek rajtad?, és leültem a kőre, a leveleket mellém pakoltam.

Katonai célú kutatások, mondta Floppy, először az állatokon, aztán a katonákon, vagy épp a klónokon. Semmiség, a fülem mögött még látod a sebet; havonta elemet cserélnek az agyamban. De milyen érdekes illatod van, már az utcáról éreztem!

Milyen érdekes? Semmilyen, ma nem játszottam anyásat, nem rúzsoztam, nem fújtam. Azért kíváncsiságból körbeszagoltam magam.

Levendula vagy mandula. A szagokat elnyomják a beszélőkészülékkel, pedig egy kutya szaglás nélkül: mint áram izzó nélkül. Arra azért jó, hogy ezeket a borzalmas kutyakajákat kibírjam, nyöszörögte Floppy.

Van itt egy levél, nincs rajta se feladó, se címzett, mondtam.

Mutasd!

Floppy körbeszagolta a levelet, fölemelte a fejét.

Ez az, ez lesz az. Ki ne nyisd!

Mi bajod, Floppy? Illatminta. Egyszerű illatminta. Anyámnak is küldenek ilyesmiket, hogy ha valamelyik megtetszik, abból hoznak egy kartonnal.

Meglehet, de a levélbombának pont ilyen szaga van.

Gondolod? Akkor robbantsuk föl!

Na, azt azért nem kéne. Idejönnek a hangra. Tűzoltók, rendőrök, oda lesz a szabadnapom. Tedd csak le nyugodtan a kandallóra, majd a gazdámmal megbeszéljük.

A virágjaitok nem robbannak? Mert locsolnom kellene.

Ha csak a földben nem maradt gránát vagy akna.

Hülyéskedjél ám!

Pár kilót mindig hozatunk háborús övezetből! Meg stadionföldet, meg nevesebb emberek sírföldjét, a lényeg, hogy energiadús, humuszgazdag és nemes legyen az a talaj.

Hagytam Floppyt a teraszon, leveleket a kandallón, a virágokhoz viszont fenntartással közeledtem.

A ház minden helyiségét jól ismertem, a miénk ikertestvére volt. De fönt az emeleten, a gardrób mellett találtam egy ajtót, ami nálunk hiányzott. Letettem a locsolókannát, egy darabig haboztam, kinyissam vagy se, de a kíváncsiság nem hagyott nyugodni. Az ajtónak nem rendes kilincse volt, hanem ilyen tekerős bizgentyű, számokkal, mint a páncélszekrénynek. Hiába tekergettem, a zár nem engedett. Jól van, akkor ezt hagyjuk, gondoltam, és lehajoltam a locsolókannáért. Megbillentem, bevertem a könyököm az ajtóba. Hát, nyitogathattam, húzogathattam volna egy életen keresztül: az ajtó befelé nyílt.

Az ajtó mögött sötétség, a sötétség mögött pedig egy furcsa kis szerkezet állt. Az első lépés után megtorpantam, valami azt súgta: ne menj be! Visszaléptem a küszöbről és körbenéztem. Borzongás fogott el, mert ugyan minden részletét ismertem a háznak, de ami az ajtó mögött várt, arról fogalmam sem volt.

A félelemmel együtt rögtön anyám és apám jutott eszembe, az a rengeteg kaland, amiből eddig kihagytak.

Beléptem az ajtón, egy liftszekrényben találtam magam. A lift tetején kékes fény világított, s mikor elindult, hideg levegő csapott föl. Az ajtóval szemben az egész falat tükör borította, a halvány fényben sápadtnak láttam az arcom. Kivillantottam fogaimat, mint egy kis tigris, amelyik vitaminokat követel az állattartójától. Teljesen beindultam, mintha föld körüli útra szánnám el magam: tudu-tudú, stb., a rózsaszín párducot dúdoltam.

A liftszekrény finoman kattant, megállt, az ajtó magától kinyílt.

Mecsoda barlang!, mondtam magamban. Óriási földalatti terem tárult elém, tele gépekkel, s ugyanaz a kékes fény világított mindenütt, mint a liftben.

Itt még hűvösebb volt a levegő. Egy zsáktömb oldalán nagy méretű pulóvert találtam, a hátamra terítettem. Hideg olajszag és gépszag. Vagy a kettő ugyanaz?

A lifttel szemközti falon, egy hatalmas plakátképen kényelmes, fonott karszékben életnagyságú, meztelen nő ült. Szőke haja a fülei mögé tűrve, lábai keresztben, sárga lével telt poharat tartott a kezében, a másikkal a szívószálba kapaszkodott, amit vastagon rúzsozott, gyűrött ajakhússal szippantgatott. A szívószálban az ital félúton jár a pohár és szájürege között. Talán kissé kancsal is volt, de lehet, hogy csak bizonytalan fejtartása adta ezt a fülbemászó tekintetet, ahogy szippantás közben fölpillantott a kamerába. Ha föláll a fonott székből, gondoltam, meztelen háta és feneke tele lesz piros csíkokkal.

Hirtelen oldalt rántottam a fejem, a liftszekrény felől zörgést hallottam.

Az ajtó nesztelenül csúszott a helyére, csöndben emelkedett magasba a lift. Körülnéztem, hová bújhatnék. A terem túlsó falának támasztva lefüggönyözött szekrény állt. Lekaptam a vállamról a pulóvert, belebújtam, az ujjai a bokámat verdesték.

A lift visszaindult. Lábujjhegyen törtem a szekrény felé, erre mondják azt, hogy a lába se éri a földet. Pedig hol volt itt föld?, hideg betonaljzat.

A szekrényben hatalmas porszívó foglalta a helyet. Kirángatni nem maradt időm, ráültem és behúztam a függönyt. Olyan hideg volt, hogy azt hittem, odafagyok. A liftajtó reléje halkan kikattant.

Legalább hárman szálltak ki, de ketten minimum. Mozgásuk hangjából ítélve műszálas tréningruhát viseltek, edzőcipőt, és valami ital lehetett náluk, talán citromos abszolút vodka, amit, a hangos kortyolásból ítélve, jócskán húzogattak.

Már nagyon vártam, hogy megszólaljanak, mert a porszívó fényes, sík oldalán előre-hátra csúszkált a műselyem szoknyám, féltem, hogy elveszítem az egyensúlyom, amit a talpamra támasztva próbáltam megtartani. Pár perc múlva mindkét vádlim és a talpam is elfáradt, remegve kopogott a szekrény alján.

Épp időben szólaltak meg, bár nem bíztattam magam, hogy a lábremegés hangját megúszom.

Bazeg’, biztos, hogy jó ez a klisé?, mondta az egyik barátságtalanul.

Hülye vagy te! Honnan veszed, hogy nem jó?!, válaszolt amaz sokkal vékonyabb hangján.

Bazeg, ilyen szinten mán ne nyomják át az embert!

Ha egyszer megkapta a pénzit az a szemét nyomdász, én befújom, ha engemet átver, úgy befújom, hogy leszakad a töke!

Nem mer az velünk kezdeni. Megkapta a pénzt, oszt kussol. Mán benne van ő is a buliba, ha nincs annyi esze, hogy eztet ércse, akkor elvágom a torkát.

Ne rinyáljál, készen kaptad anyádat meg apádat is!

Nekem ne gyere ezzel, le vannak nyomva, nem érdekel, tőlem aztán szidhatsz azt, akit akarsz, nem leszek olyan hülye, finom csávót akarok, hogy emiatt lenyomok egy sallert, érted?

Tökre ki van találva az egész, figyelj! Kis bankókat nyomunk, ott fizetünk, ahun mindig is járunk, nem idegenkedünk, mer az idegenekre buknak, az lesz az első kérdés, hogy nem volt-e valami gyanús, idegen, érted?

Körömpörköltet enni hamis pénzzel, a Gyuri kocsmájában!

Jól van már, nem kell ez az izé, a szádat téped széjjel csak. A főnök megmondta, nem lesz semmi, mer az ipse a pénzverdében van, neki is megéri, okos az. Aztán ha megy a dolog, átállunk nagyobbakra, kicsit nyomunk ezrest, kicsit ötezrest, bazeg, ha bejön, még külföld is itt fog nyomatni, csak jó klisé kell.

Rohadt nagy eszed van, tervezzél csak, majd a sitten kialszod magad.

Mondom, hogy haggyad ezt, a főnök mindent elintéz, bazeg, a legjobb körökbe van, onnan nem lehet kibukni, legfönnebb kihalni.

Na ez az, te agybarom, kinyomattya a pénzit velünk, még ad egy sörre időt, aztán úgy a seggünkbe durrant, hogy a fejeden is lesz egy csomó nyílás, oszt kávézhatsz azon!

Illesszed be a gépbe, próbanyomás kell neki!

Próbanyomás, hö-hö!

Már nem bírtam magammal a szekrényben, a szám is remegett, minden csontom vacillált, a torkom a szívemben dobogott vagy fordítva, a hasam meg a fülemben lüktetett, és végképp nem éreztem az egyensúlyom, irányíthatatlan lett a lábam, belezsibbadt a támasztékba, s a szekrény peremén megugorva kicsusszant a függöny mögül a lábfejem.

Nem tudtam eldönteni, hogy akkor vesznek észre, ha kint hagyom a szekrényből, vagy akkor, ha visszahúzom és zajt csapok. De nem volt mit tenni, csönd támadt, valószínűleg már észre vettek. Nem mozdultak és nem beszéltek, ezért jobbnak láttam, ha én se mozdulok.

Ott gubbasztottam a függöny mögött a porszívón, összeszorítottam a szememet, nem akartam látni, amint felfedeznek. Összepréseltem a szám is, mintha ezzel távol tarthatnám őket.

Már eltelt vagy fél perc, még mindig nem mozdult semmi. Nem bírtam tovább remegve várni, föltéptem a függönyt, és zsibbadt tagjaimmal kibuktam a szekrényből.

A földön fekve kinyitottam a szemem, és láttam, már rég vesztettem. A két férfi tornacipője toporgott előttem, ott álltak a szekrénytől két lépésre, és a lehető legszemetebb módon azt várták, hogy meddig bírom odabent.

Szervusz, kislány, mi járatban!?, mondta az egyik, de hogy melyik, már nem emlékszem, annyira egyformák voltak.

Te dilis, egy gyerektől először a nevét kell megkérdezni, szórakozott a másik.

Hogy hívnak? Megmondod a bácsinak?

Erre elröhögte magát a másik, vagy az egyik.

Azt azért nem gondoltam volna, hogy te egyszer bácsi leszel, te bácsi.

Na, mi a neved, kicsikém, vagy harapófogóval kell kihúzni belőled?

Ugyan mán, mit akarsz te egy gyerektől harapófogóval?

Csak megijesszük egy kicsit, hogy az annya se ismer rá.

Mi a szart keresel itt, te gyerek? Minek vagy itt? Hallottál mindent, mi?

Mit csináljunk vele?

Figyelj, én gyereket nem…

Bazeg, én tehetek róla, hogy ez a kis szutyok itt van?

Jól van már, szedd össze magad! A legjobb, amit már ki is találtam: itt hagyjuk, aztán a főnök elrendezi; nem mi engedtük be, nem mi olgyuk meg; ő majd tudja, mit kell vele csináni.

Ez most nem kellett volna, nagyon nem kellett, te gyerek!

Te, nem annak az izének a lánya ez, itt a szomszédban, aki azzal az arabbal hozott össze a múltkor?

A halál se tudja. Figyelem én a gyereket, mikor dolgozok?

Hát éppen figyelhetnéd, most akkor többre mennénk vele.

Nem mozdultam és nem beszéltem, és amilyen könnyű volt nem mozdulni és nem beszélni, egyre erősebben ragaszkodtam ahhoz, hogy ne mozduljak és ne beszéljek. És akkor nem is tudom, honnan tört föl belőlem, levegőt nem kaptam, csak kapkodtam utána, görcsösen csattogtak a fogaim, és a félelemsírás eddig soha nem hallott bombaként robbant föl a számban.

Az egyik férfi lehajolt hozzám:

Hagyd ezt abba szépen, te kislány, nem lesz semmi baj.

Ebben csöppet sem voltam biztos, először mégis nyugtatóan hatottak rám a szavai, de itt tanultam meg, hogy bárkinek is hinni, annyi, mint a lehető legteljesebben kiszolgáltatni és félrevezetni magamat. Bármi mondható, bármi eljátszható, ezért mindig csak az számít, ami már legalább egyszer lelepleződött.

Ehhez képest a hideg betonon feküdtem, mint egy rongylabda. Féltem, ha fölállok, kezdetét veszi valami kiszámíthatatlan és borzalmas.

Látod, folytatta, szépen megnyugszol, elfelejtel mindent, lehet, hogy csak álmodol, semmi se biztos.

Szoktál képzelegni?

Szoktam, szólaltam meg a magam számára is meglepően, igen, szoktam. Lassan fölültem, megtöröltem az arcom. Úgy tűnt, egérutat kapok, ha elfogadom az ajánlatot. Igen, rengeteget képzelődök, mint most is, mondtam, hogy megértsék, megértettem, mit akarnak.

Akkor képzeljed azt, ami nincsen messze, hogy a barátommal ide csak szórakozni gyöttünk, mutatta az üveget, meg nézni azt a jó kis csajt a falon, aztán ennyi, kis brunyesz.

Jól van, válaszoltam.

Mindketten leguggoltak hozzám. Testhelyzetük labilis állapota azt súgta, ha valamikor, akkor most lehet meglógnom.

Két kis tenyeremet a homlokukra csaptam, és a mozdulattal, amivel fölpattantam, hanyatt löktem őket. Nem tudom, mi okból, de az egyiket még tökön is rúgtam a nagy sietségben. A rúgás erejétől visszarepültem a szekrénybe. A szekrény hátsó falát recsegve-ropogva törtem szét, mint valami forró golyó zuhantam át. A kiszakadt szikkadt nyíláson fehér fény áradt be.

A szekrénylapon túl fényes és meleg fűre zuhantam, karomat és lábamat fölsértették a szilánkok. Nem többet, egy pillantást vetettem a végtagjaimra, de már talpon is voltam, és mint akit ágyúból lőnek ki vízszintes röppályán, futásnak eredtem a lankás mezőn, a legközelebbi erdőrész irányába.

Félúton hátracsaptam a fejem, követnek-e, de nem láttam semmit. Mozgásom gyors volt, süvített körülöttem a levegő. Az első bokor mögé vetettem magam, lekuporodtam és lihegve figyeltem.

A két alak ekkor bukkant elő a szekrényrésen, amely rés, furcsa módon egy magas fal aljában állott, egészen máshol, mint ahová képzeltem, a kertbe. A fal egyáltalán nem hasonlított a szomszédék házára.

Mi a túró ez itt?, morogta az egyik férfi, csípőre vágta a kezét, aztán megbökte a másik vállát, aki sajgó tökeit szorongatta a kezében.

Honnan tudjam? Te szoktál utazni.

Jól van már! A nagy eszed! Mi köze ennek az utazáshoz?

Semmi, csak mondtam.

Nem tetszik ez nekem. Hol a bánatban vagyunk?

Van tüzed?

Ne dohányozzá’ má’ bazeg annyit, mer kigyúlad a fejed!

Ideges vagyok.

Akkor igyál kamillát!

Hun van a kiscsaj?

Mittudom én, de gyerünk innen! Fölhívod szépen a főnököt, azt elmondasz neki mindent!

Mér’ pont én?

Mer’ erről már beszélni kell egyszer. Benne vagyunk a melóban, oszt egyszer csak itt állunk, a franc se tudja, hol.

Menjünk innen, mer’ mindjárt leállok!

Nagy baj van bazzeg, fáj!

Mi van?

Asszem leszakadt a herém.

A két férfi visszabújt a szekrényrésen, az egyik beakadhatott, mert hangosan szentségelt.

Csönd lett, mint mikor a majmok csapdába esnek. Aztán mintha burok olvadna le rólam, a fejem fölött meghallottam egy sötét madár hangját. Vészterhes kényelemmel adta elő magát, aztán beljebb repült a sűrűbe. Még mindig ziháltam, akár egy földre húzott mozdony. A hátam mögött körülnéztem: fák álltak halálos nyugalommal, de negyven-ötven méternél nem láttam messzebb.

Visszamenni nem mertem, és volt még bőven idő, amíg anyámék visszaérnek a tűzijátékról; holt fáradtan, egy szavuk se lesz, vagy azzal kezdik, hogy Már megint… És ezt borzasztóan untam.

Újra megvizsgáltam a fal tövében álló tisztást, sehogyan sem illett a képbe; sehol egy utca, a többi ház is eltűnt, de legalább a nap sütött, és mással nem kellett foglalkoznom.

Elindultam az erdő belsejébe, a föntről tűző napfény apró foltokat rajzolt a fűbe, a fák nem álltak túl sűrűn, számomra ismeretlen fajtához tartoztak: három méter magasig csupaszak, csak attól fölfelé nőttek ágaik, az ágakon óriási levelek, mint valami nagy zöld, húsos palacsinták.

A város másik részén, túl a folyón lakott egy barátom, fiú volt, mint általában azóta is minden barátom, és arra gondoltam, milyen klassz lesz, ha egyszer elhívom ide. Vagy inkább ha itt lenne most, és látná ezt az egész furcsaságot. Ketten azért mégis könnyebb lenne. De ahogy anyámékat ismerem, ha rajtuk múlik, nem lesz belőle semmi. Ki nem állhatják a barátomat, mindig azt mondják, ebben a korban még lányokkal kell barátkoznom. Pontosan úgy beszélnek, mintha ez csak döntés kérdése lenne. Havonta legfeljebb egyszer engedik fel a barátomat, akkor is tízpercenként bejön valamelyikük, hogy kértek-e szendvicset, vagy egy kólát, vagy pogácsát, vagy mindig ott felejtenek a szobámban egy noteszt, vagy épp akkor akarják átrendezni a szobámat, hogy jobb legyen a helykihasználás, meg hogy jobban érezzem magam, mert nincs annál fontosabb, ahogy apám ismételgeti, hogy az ember környezete megfelelő legyen. Hogy milyen megfelelő, arra még nem bírtam rájönni, de nekik nyilván soha nem megfelelő, egyik bútorsort a másik után cserélik, annyi szerelő meg rakodó jár nálunk, mintha ott laknának.

Mehettem már vagy tíz perce, mikor halk csobogás szűrődött át a lombokon, és a csobogás alatt valami rekedtes, régi tánczene. Apám szerint ez volt a zene fénykora, most meg csak tuci-tuci.

A hang egy meredeken emelkedő dombfal mögül szólt, volt vagy húsz méter magas, kis bokrokkal, közöttük vékony, kitaposott út vezetett fölfelé. Ügyetlenül kapaszkodtam, a lábam folyton visszacsúszott. Pirosra izzadtam az arcom, mire fölértem a domb tetejére. De megérte, ilyet még életemben nem láttam.

A domb tetejéről lenézve hosszú és mély kanyon képe tárult elém, oldalán fák és szikladarabok, a víz lépésben haladt és forgott a kőtömbök között, néhol kiszélesedett, ott a sötét felszínen fehér habfoltok úsztak. Az erdőre viszonylag sík, lankás terepe sehogyan sem passzolt ehhez a látványhoz: a puha erdei földből egyszer csak sziklák nőttek, vörösek és barnák, némelyik oldalán sárga szalagcsík futott végig.

A régi tánczene irányába néztem, a folyásiránytól számított kétszáz méterrel följebb egy férfi állt a sodrás közepén kiemelkedő szikladarabon. Hosszú, nyakig érő zöld csizma volt rajta, piros és kék kockás ing, barna sapkája körben napellenzős, bár oda, ahol ő állt, nemigen juthatott le erős napfény. A rádió a nyakában lógott selyem zsinóron, az oldalán fényképezőgép, a kezében hatalmas, sárga és kerek sajttömb. Apró darabokat tört belőle és maga körül a vízbe szórta.

A férfi fölkapta a fejét, mintha megérezné, hogy ott vagyok, egyenesen a szemembe nézett, azzal a biztonsággal és erővel, ami elől ma sem tudom elvonni a tekintetem. Csak álltam ott a szikla mellett és néztük egymást. Egy perc is eltelhetett, mire visszafordultam, de abban a pillanatban elhallgatott a zene. Erre én is megálltam, és végül erősebbnek bizonyult a kíváncsiságom bárminemű félsznél. Újra előbújtam a szikla mögül: gyökerekbe és biztosabb kőperemekbe kapaszkodva megindultam a kanyon alja felé. A férfi visszakapcsolta a rádiót, és újabb sajtdarabokat szórt a vízbe. Mire az ő vonalába értem, leszállt a vízközti sziklaszigetről, úgy félcombig ért neki az erős sodrás, amiben meg-megbillent, de aztán széttárt karokkal visszanyerte egyensúlyát. Leültem a parton és vártam.

Ezek a kedvenc halaim, mondta a férfi, aki fehér, de rövid szakálla alapján hatvan felé közeledett, arca piros és barna színben játszott, a szeméből – nincs erre jobb kifejezés – megnyugtató ravaszság is áradt.

A sajt a kedvencük. Nézd meg! Ha fölállsz, jobban látod, megint ott várják a felszín alatt pár centire. Ki vannak éhezve a sajtra, de hetente csak egyszer jövök, általában ilyenkor, vasárnap.

De ma hétfő van, nem?

Nem, kislányom, ma vasárnap van. Reggel is vasárnap volt, délelőtt is, meg most is.

Bocsánat, akkor tévedtem, mondtam beismerően, pedig biztos voltam benne, hogy ez a nap tiszta hétfő. Mert a tűzijáték is hétfőn van, ez biztos, ez holtbiztos.

Mit keresel te itt? A turistacsoport reggel már továbbment.

Csak erre jártam éppen.

Erre jártál? A legközelebbi városi légvasút hatvan kilométernyire van, onnan meg az első város harmincra.

Nem baj. Én…, kezdtem kissé bizonytalanul, mert hát azzal a szekrényes históriával nem akartam előállni, aztán mégis, mit beszéljek itt mellé, tudja a csuda, hogy merre vagyok. Szóval, van egy rossz szekrény a szomszédunk házában, picit föl is horzsolt, és onnan, azon keresztül, mert, tetszik tudni, kitört az egy kicsit, de biztosan meg lehet javítani, vagyis kitörtem a nagy sietségben, mert éppen… …éppen siettem, úgyhogy itt vagyok.

Jól megüthetted magad, hallod-e!?, válaszolt a férfi, beletúrt a szakállába, letört egy darab sajtot és bekapta. Mézes sajt. Kérsz?

Lehet.

A méz úgy megerősít, hogy soha az életben nem kapsz glükómát. Ezt ugyan nem hiszi el nekem senki, na mindegy.

Mi az a glükóma?

Az egy borzasztó betegség. A fél világot képes kipusztítani, ahogy hatvan éve is. Én nem tudom, mi terjeszti, sok minden lehet, meg sokféle magyarázatot adtak már rá. A legviccesebbet az egyik professzorom, jót is nevettünk rajta.

A mézbe fújtatott gáz ionizálását végeztük ezer voltos szikrákkal, amikor azt találta mondani, hogy az ember élete most már olyan egyértelműen nyomorultul keserű, hogy mi magunk, a szervezetünk választja ki a mézet, és eláraszt vele, de már annyi mézet termel, hogy bárki belefulladhat. Jót nevettünk rajta, ilyen vicces halált még nem produkált az ember.

Papírfecnit húzott elő mellényzsebéből, a másik zsebből kis fém tokot, piros szirmokat szórt a tenyerébe, majd a papírba sodorta.

Kérsz egy cigit?, kérdezte.

Nem, köszönöm, nem dohányzom.

Pedig a te korodban már ideje elkezdeni. Annyi ásványi anyag van benne, amennyit sehonnan nem pótolhat az ember szervezete.

Miféle ásványi anyag? Én ezt másképp tudom.

Még ugyan vitatkoznak rajta, de szerintem ez lesz a legújabb egészségmegtartó felfedezés, mondta, majd meggyújtotta a szivarkát.

Rózsaszínű füst gomolygott elő, s ahogy a magasba szállt, szétterült a kanyon fölött, és a fény még élénkebb pirosba játszotta át. Mézédes rózsaillat áradt körénk, a férfi lehuppant egy kőre, és nagyot fújtatott.

Nem kérdeztem tovább, a túlontúl ismeretlen magyarázatok mindig is felkavartak, főleg a halálról. Mindketten ugyanarra a barna sziklára telepedtünk, és néztük az áttetsző vízfelszínt, amelyen – honnan, honnan nem – fél méter széles fóliába csomagolt ostyalapok jelentek meg, és úsztak, sodródtak tovább.

Az ostyalapok hosszú tömött sorban hömpölyögtek a vízzel, kőről kőre verődtek, de a csomagolás sértetlen maradt. Fölálltam a szikláról.

Kivehetek egyet?, kérdeztem.

Hát, nem igazán örülnek neki a gyárban! De ha gondolod!

Milyen gyárban?, mondtam, miközben a part felé sodródó csomagot kikaptam a vízből; semmi súlya nem volt.

Vagy három kilométerrel följebb a folyón áll egy kis fahíd, ha átmégy rajta, pont szemben találod a gyárat. Úgy hívják: Súlytalanító Gyár. Most ez a legújabb. Valami olyan szerves anyagot hozott egy űrszonda, ami majdnem tökéletesen ellenáll a gravitációnak, és ha beépítik vagy belegyúrják valamibe, akkor az lényegében elveszíti a súlyát.

Földobtam az ostyalapot, ami épp súlytalansága miatt nem emelkedett, és a kavart légörvénytől úgy hullott alá, mint egy tollpihe, vissza a vízre, sodoródott tovább a folyón.

És akkor mindenbe ebből raknak bele? És akkor semminek nem lesz, csak egy kicsi súlya? Vagy akkor, ha az ember megeszi, akkor neki se lesz?… Ezer meg egy kérdést tettem föl az idős férfinek a parton állva, észre se vettem, hogy eltűnt. Csak a piros füstgomolyag maradt utána a levegőben, a szivar mézédes illata.

Hahó!, próbálkoztam még párszor, de nem válaszolt. A hangom úgy tíz-tizenöt másodperc késéssel visszhangzott a kanyon falán. Na, mindegy, gondoltam, elszivárgott, és megindultam fölfelé a parton, amerre az öreg a hidat mutatta.

Odafönt lépkedve nem tudtam levenni a szemem a rengeteg ostyalapról. Meg kéne kóstolni egyet, gondoltam, de attól féltem, még a végén elszállok.

A kanyonban kellemesen langyos levegő húzott át a víz fölött. A túlsó parton, ami nem volt messzebb ötven méternél, apró madarak billegtek a kövek között; a csőrük és a lábuk is piros volt, a tollazatuk aranyszürke, de nem is toll, inkább szőrmés pihe fedte a testüket. A kövek között keresgéltek, apró bogarakat és magvakat szedtek a földről, és érdekes, a szemük nem a fejük két oldalán volt, hanem közvetlenül a csőrtő fölött, egymás mellett. A pici fejen apró, de kiugró homlokrész magasodott. Néha rám néztek, és olybá tűnt a tekintetük, mintha értelem csillanna benne. Aztán az egyik hangot adott, hosszú, gurgulázó sípjel szakadt ki a torkából, majd egy másik, röviddel utána, válaszolt. Mindketten odabillegtek egy kőhöz, ott hosszan néztek egymás szemébe.

Az ostyalapok között apró, hajtogatott papírcsónak haladt az árral. A partról egy hosszabb botot kaptam a kezembe, s az ágak lehajló, karomszerű végével kihalásztam a csónakot. Az alja átázott, még pár percig lavírozhatott volna, aztán elsüllyed. A könyvlapból hajtogatott csónaktestet szétnyitottam. Egyik oldalán számomra ismeretlen nyelven írt szöveg, a másikon egy hevenyészett ábra, épp olyan, mint a nyelvkönyvekben. Fejkendős nő ült egy tűzhelyen, s láthatólag a gyerekének magyarázott, aki a nagy tűzhely tövében egy kisebb tűzhelyen ült, egyik kezében csörgőórát, a másikban egy gyíkfélét tartott. Túl egyértelműnek tűnt, de érzésem szerint, a nő a gyík és az óra közötti különbséget magyarázta.

Összehajtogattam a lapot, és ahogy volt, nedvesen, elraktam a zsebembe.

A folyó majdnem kilencven fokos ívkanyart rajzolt, a kanyaron túl feltűnt a barna fahíd. Valahogy sokkal egyszerűbb alkotmányt képzeltem egy ekkorka folyóra. A híd teteje a körötte hajladozó lombok fölé ért, mintha a tervezője nem is a túlpart, inkább az ég felé törekedett volna.

Hogy a hídon átjárhassak, visszakapaszkodtam a meredek partfalon. A nap még mindig melegen tűzött, s amikor a híd előtti napfürdőbe kanyarodtam, minden porcikámat átjárta a melegség, s a melegségen túl, így mondhatnám, könnyűnek és finomnak éreztem magam.

A híd elején egy nő állt sárga mintás ruhában. Állt, aztán sétálgatott, mintha várna valakit. Ő volt a hídőr.

Szervusz, mondta a nő, hová mégy?

Csak úgy, át a hídon.

Jártál már itt?

Még nem.

Akkor gyere, nézz bele az íriszkamerába, a kezed pedig csúsztasd ebbe a vérolvasó tokba.

Megtettem, amit kért. A kezemen erős szívóhatást éreztem, aztán mást nem. A nő lehajtott a híd oldalán egy ablakot, egy üveg italt nyomott a kezembe.

Ezt most idd meg, mondta, aztán ujjaival búcsút intett.

Lecsavartam a kupakot, megfordultam, és a földre locsoltam a folyadékot, az üveget az út menti sötét lyukba dobtam. A gyár felé vettem az irányt.

Előttem hatalmas fekete nyílás tátongott a folyóra merőlegesen, lomha lapátkerék forgott benne, léglökéssel pakolta vízre az ostyalapokat.

A hídfő felől nevetést hallottam, egy férfi érkezett az őrszemhez. Ő nem kamerázott, és nem rakta kezét a vérolvasóba, ellenben a nő vállára simította a tenyerét, magához ölelte. A nő felsóhajtott, mintha több hónapos tehertől szabadulna. A férfi mellkasára hajtotta a fejét, átölelte, magához szorította a férfi derekát, és felém nézett. Előbb lehajtottam a fejem – anyám ilyenkor mindig intett, hess innen! A nő viszont elmosolyodott, kacsintott, mintha azt mondaná, mehetsz nyugodtan, minden rendben van, és ez a fontos.

A hídtól kanyargós betonút vezetett a Súlytalanító Gyárig, az út szélén hársak, autók és motorok álltak, legalábbis a hársakat viszonylag biztosra vettem. Amit viszont autónak és motornak néztem, később kiderült, útszéli hologrampark-múzeum, amely külső kamerák segítségével az élethűség legmagasabb fokán olvad a környezetbe.

Finom szél támadt, és a hologramok belefolytak és belehullámoztak a fűbe. De már maga a fű is zöld hullámokat vetett, le kellett hajolnom, hogy megérintsem ezt a zöldet. Ha a puha, selymes tapintású szálakon végighúztam a tenyerem, a fű egy rövid időre megsárgult, majd a piroson, a lilán és a kéken át tért vissza a zöldbe. Kedvem támadt meghemperedni benne, de mielőtt rászántam volna magam, furcsa, fűrészlap pengéséhez hasonló hangot hallottam, majd a távolban megjelent egy érdekes mozgású férfi. A lábán hatalmas, kötegszerű cipő, legalább három-négy métert lépett egyszerre, és minden lépésnél megpendült a fűrészlap hangja. Járása azonban mégsem volt gyors, mert az elrugaszkodás és a leereszkedés között, ha jól láttam, lebegett. Amikor észrevett, bekapcsolt egy magnót, halk zenét sugárzott, s fölötte dörmögő hangot: Lépés… csinálók, lépés… csinálók…

A fűből labdaszerű kavicsot vettem magamhoz, és a röpködő férfi felé hajítottam, lássuk, elkapja-e. Lehet, hogy nem kellett volna beavatkoznom a kísérletbe. Éktelen csattanás, az egész férfi üvegként, ripityára törve hullott a fűbe, körötte mindenütt zselés festékanyag, a szilánkok egy részéből rendkívül erős szagú füst szállt föl. Csak azért nem futottam, mert nem volt hova. Mint aki csak egy kicsit rosszra gondol, mentem tovább.

Az út kisebb domb körül kanyarodott, mögötte lassan kirajzolódott a Gyár. Az óriási, vörös téglatest fölfelé tojásforma félgömbben folytatódott. Lehet, hogy ezt inkább kupolának mondják, de mintha belül mégsem lenne üreges. Se egy ablak, se egy ajtó. Azt pedig végképp nem jelezték egy betűvel sem, hogy ez lenne a Súlytalanító Gyár.

A domb oldalában hatalmas ősfák álltak, sűrű lombjaik között nem szökött át fény, alattuk félhomály, és fölöttük a Nap, mintha nem mozdulna. Vagy kétszer körbejártam az épületet és a dombot, mire rátaláltam egy kis állványon tartott dobozra, amelyen két gomb és két felirat mutatta az irányt.

1. Kizárólag csak dolgozóknak!

2. Kizárólag csak idegeneknek!

Idegennek ugyan nem éreztem magam, dolgozónak meg még inkább nem, ezért egyszerre nyomtam meg mindkét gombot.

A táblától néhány lépésre megváltozott a fű színe, elsötétült, majd asztalnyi területen besüppedt, becsúszott a szomszédos fűréteg alá. Meredek lépcső vezetett a nyílásba, egy fém kabin felé.

Beszálltam, az ajtó becsukódott, a fények kialudtak, teljes sötétségben várakoztam. A kezeimet zsebre dugtam, még csak véletlenül se érjek semmihez. Moccanni se mertem.

Kinyithatja a szemét, kislány!

De miért is tartottam csukva?

Anyámék sokféle palotáról és kastélyról beszéltek ámulattal, de ehhez hasonlóról még egyszer sem. A teremnek, bármilyen magasra is néztem, nem láttam a tetejét. A falakon olyan képek lógtak, amilyeneket állítólag a modern múzeumokban látni, vonalak, színfoltok és formák, de most mintha nem vonalakat, színfoltokat és formákat látnék, annál ezerszer többet, összeállt bennem a kép. Azt nem tudnám elmondani, miféle kép, de kép volt, és jó, ismeretlen érzéseket indított szabadjára. Nem merészelném leírni, vagy inkább nem is tudnám.

Kívülről ugyan tömör falnak látszott az épület, most a képek között mégis ablakokat pillantottam meg, oldalajtókat, melyek hosszú, szintén végeláthatatlan folyosókra nyíltak. Az egyik ablakon át láttam, hogy a nagyot lépő férfi újra jár, és bizonyos időnként egy aprócska kő elröpül fölötte.

El lettem kápráztatva. Olyannyira, hogy ügyet sem vetettem a szoba egyik sarkában ülő férfire. Csak mikor közelebb léptem, akkor tűnt föl, hogy kábé húsz centi hosszú, tükörsima fémszálat tart a szájában, bele-beleszippant, és könnyű buborékokat enged a levegőbe, s amikor a buborékokat elengedi, becsukja a szemét, az arca megenyhül, és olyan kedves ábrázata lesz, mint aki nagy-nagy gyönyörűséget él át. Azt persze nem láttam, hogy a másik keze hol van.

Vártam, hogy megszólítson, hogy Mi járatban? vagy ilyesmi, de ügyet sem vetett rám.

Az ablakhoz léptem, s most egészen közelről megnézhettem a nagy cipőben szökellő férfit. Magasra, az ablakig emelkedett.

A férfi fölállt az asztaltól, és kiment a teremből.

A nap erősen tűzött, éreztem a kinti meleget, és mintha itt más fény vetülne be az ablakon: sokkal melegebb, de a melegségben egyúttal valami hozzá-hozzáért a bőrömhöz, simogatott.

Nem tudom, honnét, de egyszeriben bevillant, hogy sehol, se a halakat etető férfin, se az őrnőn, se a cipősön, se ezen itt, de még csak a falakon sem láttam órát, s valahogy ettől olyan vég nélkülinek tűnt minden.

A hátam mögött kinyílt az oldalajtó, s a férfi, aki az előbb szemközt távozott, belépett, különös, keresztbecipzáros, sárgásvörös overált viselt, és csak annyit mondott: Mehetünk.

A sárgásvörös dzseki, mert hátulról csak ennyit láttam a férfiből, elindult előttem, mintha természetesnek venné, hogy követem.

Uram, várjon meg, szóltam, mire megfordult. Mégis, hová megyünk?, kérdeztem óvatosan.

Az ajtón túl leakasztott egy szintúgy sárgásvörös ruhát, kis gombócban dobta felém, és mint aki se lát, se hall, ment tovább.

Belebújtam gyorsan és követtem, és le mertem volna fogadni, már megint egy lift, egy siló, vagy valami ilyesmi, hogy érthetetlen szavakkal magyarázza majd a Súlytalanító Gyár történetét, de nekem már az iskolában is elegem volt ezekből; az óriási gépekből, amik mint valami hatalmas fenevad ágaskodtak a sötétben, jobb esetben: félhomályban.

De nem így történt, nem volt lift, se siló. Hanem a végtelenbe futó folyosó egy oldalajtaján benyitott, vagyis kinyitott.

Az ajtó szemlátomást óriási kertre nyílt, s ezúttal a fák is normálisan néztek ki; felszórt kavicsúton haladtunk, és még rendes madarakat is hallottam.

Igazán nevetségesen néztünk ki a színes öltözékben, mint a vándorútra kelt virágok, akik üldözőbe vették a méheket, poroznák már be őket.

Hallja, uram? Minek ez a cucc itt rajtunk?, kérdeztem.

Hogy meg ne lássanak.

Kicsodák?

A nézők.

Miféle nézők?

Kedvesem, adásban vagyunk, ha nem tudnád!

Adásban?

Adásban. És nem kell mindenütt ott lenni. Néha el kell tűnni, attól nő a drámai feszültség a nézőben. Azon töri a fejét, mi lehet velünk, hová lettünk, ilyesmik. De ezt csak mi tehetjük meg, három ilyen ruha van, és csak öt percre.

Ne haragudjon, de nem értem. Ez nem túl nagy dráma.

Úgy beszélsz, mintha nem is tudom, honnan jönnél. Na, mindegy. Pontkövető kamerák állnak mindenütt, rejtekszínben. A DNS-lánc alapján bárki beazonosítható velük, és bárkit megnézhetsz, akár találomra is beüthetsz egy kódot vagy kódvariációt. Így aztán mindenki néző is, meg szereplő is egyben.

Bárkit nézni lehet? Bármikor? Nem durva ez egy kicsit?

Ugyan már, összekevered valami ősöreg tévésóval. Ez nagyon jó hatással van a populációra. Eleinte minden emberjogi jöttment okoskodott, sőt, elképesztő megmozdulások söpörtek végig a világon. De aztán tettünk egy kísérletet. Azt mondtuk, hogy a kamerák, mindenek ellenére, működnek. Elvesztették értelmüket a titkos megfigyelések, a bújkálások, a hazugságok, mert mindenki megfigyelt és megfigyelő is egyben. Nem mondhatnám, hogy csoda történt, de mégiscsak olyasmi. A legdurvább statisztikák estek vissza, egyszóval: teljesen megváltozott az emberek viselkedése azzal, hogy tudták, amit tesznek, nem történhet többé titokban, sötét utcákon vagy termekben, mindenkinek el kellett számolnia mindennel.

Úgy értsem ezt, mintha az Istennel…

Értsed ahogy akarod. Istennek, önmagának számolt el. Rengeteg tanulmány született arról, hogy hogyan alakul át az ember személyisége, hogyan hat rá a közösség előtti csupasz állapot. De engem nem érdekelnek a tanulmányok. Az eredmény érdekel. És az jó.

De akik működtetik ezeket a kamerákat, bármikor belenyúlhatnak vagy elronthatják, aztán már nincs is pontkövetés.

Ez igaz. Csakhogy a kamerákat nem emberek kezelik.

Hanem?

Gépek, kicsikém, gépek.

De a gépeket megint csak emberek kezelik, nem?

Nem. De tudom, hová akarsz kilyukadni. A lényeg, hogy csak a negyedik, ötödik, sőt, helyenként a hatodik vonalban lép be az ember, és ennyi részre bontva az irányítást, amit egyébként a maffiaszerkezetből vettünk át, egyszerűen képtelenség más, ellenőrizetlen funkciók beindítása. Nem használhatják a gépeket és kamerákat másra, mint ami a funkciójuk. Eleget tanultunk azokból a nagy találmányokból. Vegyük csak az atomenergia hasznosítását, amit úgy forgattak, ahogy akartak. Bomba vagy reaktor, bármi kijöhetett. Itt, ebben a szerkezetben ez képtelenség.

Akkor azt is látták, ahogy kiszakadtam a szekrényből?

Kiszakadtál? Nem tudom, biztosan látta valaki. Pontosan az a lényeg, hogy nincs megmondva, kit látnak éppen, és kit nem, hanem bárkit, ahogy mondtam, bármikor. Épp a bizonytalansági elem az, ami majdnem végtelenné teszi a rendszer kapacitását.

Hát, ezt jól kifundálták.

Tetszik, mi?

Azt nem mondhatnám, vagyis, nem tudom, biztosan van értelme. De hát tessék rám nézni, még gyerek vagyok, ráadásul lány.

Szamárságokat beszélsz! Honnan veszed ezt?

Semmi, igazán semmi, nem érdekes. Csak ezt valahogy nem veszi be a fejem, hogy… na mindegy, anyámékra gondoltam, de tényleg nem érdekes…

Nem volt nehéz meggyőznöm értetlenségemről. A kavicsút, amin a szokásosnál könnyebben haladtam, hamarosan egy kis házhoz vezetett. A ház pompás virágokkal körbefuttatott udvarán egy idős nő ült bordó és arany csíkos köntösben, az asztalán fehér csésze és piros kiöntő állt.

Az asztaltól távol megálltunk, a kísérőm egy kerti fotelt kerített, az asztalhoz tolta. Az idős nő felkönyökölt, kíváncsian várta, hogy elkezdjek valamit.

Jó napot, mondtam szelíden a nőnek, aki valahogy a csésze és a kiöntő közé zsugorodott, és meleg, de metsző tekintetével úgy nézett rám, hogy nem állhattam, inkább megkapaszkodtam a fonott fotel karfájában, és körülnéztem az udvaron.

A nő mögötti ház sárga falait fehér fakeret ölelte körül, az ablakokban tulipánok lógtak, vagyis inkább mintha az ablakokra festették volna. A ház mellett közvetlenül ugyanolyan sárga-fehér, de kisebb házikó állt, épp úgy nézett ki a két építmény, mint nagyobb és kisebb testvér, akik a kellemes, napfényes időben napoznak a tisztáson. Az udvart balról gesztenyés, jobbról vadtölgyes határolta. Kezeimet kulcsolva nézelődtem, hátha meglátom valahol azokat a kamerákat, amikről a férfi beszélt, de nyilván butaság, ha egyszer láthatatlanok, miért pont valamelyik fa ágához kötöznék őket. A férfi viszont szabályosan eltűnt, most már biztosan ő sem láthatatlan.

A nő hátradőlt a kerti fotelben, bordó és arany gallérját fölhúzta a vállán, narancsos szipkát vett elő a zsebéből, beleszívott, a szipka vége fölparázslott.

Nyugodtan leveheted a ruhád, mondta, itt kint vagy a kameraövezetből.

Hány óra van, tessék mondani!?

A nő felhúzta szemöldökét, még a fülei is megmozdultak, ajkait összepréselte, el ne nevesse magát.

Nincs nálam óra, válaszolta, és mintha a szemével intene, halk zene szólalt meg. Jött mindenhonnan, a házból, a fákról, a földből, még az égből is. A nő hátravetette a fejét, túlságosan nem zavarta a jelenlétem.

De furcsa, mondtam, mintha a zenének az illatát is érezném. Nagyon finom, halványan érzékelhető illatkülönbséggel követte a zenét a levegő áramlása, az illatáram.

Mi ez?, kérdeztem, a tálcáról leemeltem egy csészét, a kiöntőből forró csokihoz hasonló csokit locsoltam bele. Visszaültem, belekortyoltam az italba, amely egyből szilárd tömbbé ugrott össze a számban, de amint erre is rákérdezhettem volna, már olvadt is tovább.

Ez, kérlek szépen, ez a szférák zenéje.

Hogy tetszik ezt érteni, miféle szféráé?

Három nagy űrteleszkópot küldtünk szét a világűrben, valahogy úgy, mintha a merőleges koordinátarendszer szárai mentén haladnának. Persze, a merőleges egy kicsit másként veszi ki magát a görbült téridőben, és éppen ezért a viszonylagos pályaeltolódás miatti differencia észlelés-eltolódást is ad. A három űrteleszkópot széles sugárzásspektrumra állítottuk, és a beérkező jeleket itt a földön dekódolja és illeszti össze egy kis lézermasina. Minden egyes sugárhullámnak megfelel egy hang, illetve az intenzitásnak és eltolódásnak a hangszín és a hangerő. Ez a lézerfej aztán térben szórja szét a hanghullámmá alakított rezgést, és tulajdonképpen hangszóró nélkül, a levegő besűrűsödő molekuláit használva membránnak, totális térkompozíciót ad.

Aha, köszönöm. És ez a szag? Ez a szférák szaga?

Nem, a szipkám, de a rezgéshullám-változás eltolja az érzékelést.

Itt minden el van tolva?

Hogyhogy itt? Mindenütt.

Ja, persze.

Kedveském, az érzékelés funkciói évezredeken keresztül összekeveredtek a túlélés funkcióival, ami az akkori viszonyokhoz képest érthető is, de rá kellett jönnünk, hogy a szexuális örömforrás csak egy pici része mindannak, amit az emberi szervezet fölvenni képes, illetve a szexnek egészen más távlatai nyíltak, ha érted.

Ezt akkor még nem igazán értettem, de olyan folyékonyan beszélt ez az idősödő hölgy, hogy csak néztem rá az összes értelmem fényével, mint aki természetesnek veszi a sorozatos igen válaszokat.

Ma már biztos képletek vannak, folytatta, a szexuális öröm és örömforrás vegyi úton történő előidézésére, s ha ezt összekapcsoljuk a hagyományosnak nevezhető és bevált szexuális gyakorlattal, akkor olyan távlatok nyílnak meg az örömérzésben és -szerzésben, ami régen legfeljebb viccnek számított, mint például a több órás orgazmus. Az ember fizikai és vegyi felépítésében olyan rejtett tartalékok vannak, amelyek összhangban állnak a normális lehetőségekkel, de a megfelelő ingeregyüttes hiánya nélkül elvesznek, pontosabban régebben elvesztek a számunkra. Most min csodálkozol annyira?

Hogy ezt elmondja nekem.

Szerintem nem baj, ha tudsz róla, az pedig főleg nem, ha mindenki tudni fogja. A tudás természete hamarosan még jobban átértékelődik: a tudás és az öröm soha ilyen közel nem került még egymáshoz, igaz, voltak kultúrák, melyek ösztönösen ráéreztek a kapcsolatra, de aztán valahogy kimúltak ezek az érzéki gyakorlatok. Hogy miért? Talán a váltakozó intenzitású hímdominancia az oka, a spermakémia.

Kortyolt egyet a forró csokijából, aztán széles mozdulatokkal jelezte:

Tudom, milyen ember vagy. A vérgenetika kimutatta minden tulajdonságodat. És nagyjából elégedett vagyok veled. Menj hát, és nézz körül a házban!

A sárgásvörös dzsekim a zöld fűben feküdt. Fölraktam a karfára.

Hagyjad csak, mondta a nő, majd visszamegy a helyére!

Fölhúztam a szemöldököm, ez már megint miféle játék, merthogy addigra nekem is játékos kedvem lett.

Ott álltam a méregzöld fűben a sárgásvörös dzsekim mellett és vártam, hogy visszamenjen a helyére. Közben figyeltem a nőt is, várható volt, hogy elővesz egy távirányítót és azzal visszapöcögteti. Nem, a nő felhők közt ülő madonnához illő nyugalommal elnézett a fejem fölött, mintha beleolvadna a zenébe. A dzseki viszont kezdett kifáradni, mint mikor maraton után esik össze a futó: ledőlt a cipzárja, a gyűrődések elsimultak rajta, a gallérkanyar befordult maga alá.

Az anyag elveszíti identitását, mondta a nő, mintegy aláfestve a zenét. Pedig ha ismert, tudhatta, hogy a felét se értem annak, amit mond. A szerkezet labilitását, folytatta szépen, már tudjuk programozni. Általában jó előre mindenki felméri, mi, mennyi időre kell neki, és csak annyira veszi igénybe az anyaggeneráláshoz szükséges energiát. Beüti a gépbe a tárgyikont, a dizájnt, meg amit akar, megadja az időt, és kész, enter. Így sokkal egyszerűbb lett minden. Annak idején, mikor a földi energiatér a világegyetemhez kapcsolódva nyitott rendszerként működött. A legtöbb anyag-energiával kapcsolatos projekt halálra volt ítélve. Hiába jöttek ki gyönyörű képletek, semmit nem értek a gyakorlatban, mert az elektromágneses hullámteret nem lehetett egyben tartani, de hála annak a lökött Dzsémsznek vagy hogy hívták, szkifiíró volt, olyat talált ki, amire addig nem is számítottunk, és tessék, rá ötven évre elkészült a föld zárt energiarendszere. Tudom, sokan azt hiszik, hogy a láthatatlan kamerák miatt változtak az emberek, azáltal, hogy nyitottá, elvileg hozzáférhetővé vált bármelyik pillanatuk. De a magamfajta öreg és tapasztalt tudósasszony már tudja, hogy ennél sokkal kozmikusabb az összefüggés, sőt, egyáltalán nem hiszek a társadalmak öntisztító képességében. Annál inkább abban, hogy a föld zárt energiatartománnyá alakítása a kulcsa az emberek kinyílásának. Mint a mérleghinta: nyitott energiatér, zárt emberek és zárt társadalom, aztán most megfordítva: zárt energiatér és nyitott emberek. A zárt ember egész élete során nem csinál mást, mint hogy a zártsága ellen küzd, szenved tőle, teljesen fölöslegesen. A zártságban megpróbál magából hidakat építeni kifelé, és ez a totális kommunikációs kudarc végül önző, romboló féreggé teszi, megpróbál minél messzebbre kerülni saját személyiségétől, vagy egyszerűen fölemészti, őrületbe kergeti, az életét idődimenzió szerinti hiábavalóságnak tartja, esztétizál és moralizál, tehát lényegében értelmes és érzelmes funkció nélkül marad. Még régen azt hittem, ebből nincs kiút, hogy így fog eltelni az emberiség egész élete: kimegy az űrbe, kiterjed, benépesít, megszáll minden élhető terültet, de mintha más funkciója nem is maradna, csak a terjeszkedés, amit továbbra is ebben a borzalmasan zárt, egyszóval idióta állapotában teszi. És tessék, mégis összejött. Mindig is voltak párhuzamos világok, világok lehetőségei a maguktól értetődő egyszerűségben. Ahogy fűszerezed az ételt, olyan lesz később a végeredmény, az ehetőség és ehetetlenség fokozatos skáláján, a minden és a semmi között. Na már most miért ne akarjuk az ehetőt, a mindent? Ha egyszer lehet. Csak túl sok volt itt a főszakács, és mindenki másként akart kavarni. A földet behálózó összes társadalmi vagy akár személyes emberi erők, mivel nem álltak egymással összhangban, csakis kiolthatták egymást. Az emberi erőtér abszolút nullán állt.

És most hogy áll?, kérdeztem, bár megint nem értettem semmit, csak azt, hogy valami igazán nagyszerűről beszél, és úgy beleéli magát, hogy az már nekem is gyönyörűséget okoz.

Jól, válaszolta. Mióta rájöttek, hogy az agy kulcsa a tükörsejtekben van, nem volt megállás.

Gondoltam, megkérdezem, hogy mi az a tükörsejt, de annyira nem érdekelt, hogy további figyelmet nem tudtam magamra erőltetni. Meg addigra a dzsekim is fölszívódott a fűből. És valahogy úgy tűnt, nem érdemes mellébeszélnem, tényleg nyílt lehetek, ahogyan nekem jó.

Bemegyek a házba, vágtam közbe. Az asszony nem sértődött meg.

Amikor az ajtó elé érsz, gondolj magadra!, mondta.

Picikét azért őrült ez a csajszi, gondoltam, de nem veszélyes, nem harap.

Ja, és majd elfelejtettem kérdezni, mondta a nő, volt már orgazmusod?

Ne tessék hülyéskedni, az én koromban?

Na, itt elbizonytalanodott. Mindig, mikor valami idővel kapcsolatos megjegyzést tettem, egészen összezavarodott. Visszahanyatlott a fotelbe, beleveszett a fonott háncsmintákba.

Félútról visszanéztem rá, de már alig láttam belőle valamit. Az az őszinte érzésem támadt, hogy ő is ilyen izé, energiadarab, aztán mint a dzsekim, egyszer csak eltűnik.

Az ajtó üvegtábláin tükröződve nevetségesen kövérnek láttam magam, és csak amikor lenyomtam a kilincshez hasonlító fémrudat, akkor gondoltam a tanácsára, hogy gondoljak magamra. Ettől az ajtó nem nyílt ki, de a házban találtam magam.

A ház belsejét üreges bútorok töltötték ki; üreges asztalok és fotelek, csővázas szekrények, de még a képek kereteiben is levegő cirkulált. A fényes felületek erősen vakítottak, s mintha a bútorszöveten is belevarrt flitterek villódznának. Első meglepetésemben a zárt ablakok mögötti tájakat csak percek múlva vettem észre; minden ablak mögött más és más táj, semmi közük a kintihez. A kilátást egy, a csővázas ablakkeretre szerelt végtelenített vezérlővel irányították, ezért a képekről előbb azt gondoltam, vetített képek.

Túl sok időm nem maradt gondolkodni, mert az emeletre vezető lépcső fényes korlátján egy korombeli fiú csúszott a nappaliba, a korlát végén nagyot ugrott, de még bőven előttem megállt. Nem akartam (tudtam) hinni a szememnek: ugyanaz az arc, mozdulatok, magasság, de talán még a ruhája is ugyanaz volt, mint annak a barátomnak, akihez soha nem engedtek el anyámék. Kissé furcsálltam, ezért megkérdeztem:

Mit keresel te itt?

A fiú, szokása szerint lesütötte a szemét, csak a vállát rándította. Aztán fölnézett rám, de mintha üresebb lenne a tekintete:

Te vagy az, Alíz, vagy a nővéred?

Most így utóbb visszagondolva, azonnal föltűnt, hogy itt megint valami csúszás van a képben:

Szerinted?, próbálgattam a fiúutánzatot, hátha kiveti magából a saját szerepe.

Szerintem te vagy az, magyarázta egyszerűen.

Én hát, te maflapék!

Meg tudnád mondani, hogy találok haza?, kérdezte a fiú.

Attól függ, honnan, merről jöttél. Én a…, de jobbnak láttam nem folytatni.

Te a…?

Semmi tea. Elindulsz, mész-mész…, de mi a túrónak akarsz te hazamenni? Nem jó itt?

Félek, gyászos vége lesz ennek.

Ne szenvedj már, az isten szerelmére. Örökké szenvedsz. Mindig van valami bajod. Ha ott nem jó, ahol vagy, akkor sehol nem jó. Nekem ez a véleményem, és most végre elmondhatom.

Anyám is mindig azzal jön, hogy túl korán kinyílt ennek a gyereknek az értelme, ebből így soha nem lesz nő. A nőknek olyan butáknak kell lenni, mint én vagyok, mondta; a butaság szelídség, őrjítő szelídség, és kész. Apám meg hallgatott, nem volt kedve elismételni, hogy ő inkább fiút akart, egy hozzá hasonlót, aki hasonlóan okos. Neki nem hiányzott a lányosan őrült szelídségem.

A fiú váratlanul benyúlt a háta mögé, és lecsatolt egy három fokú létrát, majd a hasamnak támasztotta, mintha belém akarna mászni.

Ne mozdulj!, mondta, és behátrált az egyik szoba felé. De megtorpant, a létrát újból elrejtette.

Föntről, ahonnan ő is érkezett, fémes csörgés zaja hallatszott. És alig telt bele kis idő, két férfi jelent meg a lépcsőfordulóban. Egy-egy ember méretű acél ablakkeretet szorítottak maguk elé, és mintha csatáznának, egymáshoz csapkodták a kereteket. Minden összecsapás után egymás ablakkeretén tapicskoltak a kilincsek körül. És nyögtek is rendesen, az egyiknek úgy izzott a feje, mint az őszi vadalma. A fiú nem jött elő az ajtó takarásából. Egyszer csak mind a két csatázó férfi rám kiáltott:

Segíts már! Nem látod, hogy érted küzdök!?

Most akkor melyik? Nem volt szokásom, de rágcsálni kezdtem a körmöm. Az ajtó mögött a barátomra hasonlító fiút kerestem, már nem volt sehol. Sejtettem. Egyébként is mindig akkor tűnik el, ha segítségre van szükségem.

Az ablakkereteknek rémes hangja volt, és bár ilyet még soha nem csináltam, gondoltam, itt az ideje. Megmarkoltam egy szék támláját, hogy a levegőbe lendítsem. Csakhogy hiába: a szék vagy olyan nehéz volt, hogy nem bírtam fölemelni, vagy leragasztották. Ekkor az egyik férfi fölülkerekedett: kinyitotta a másik ablakkeretét, és amazt, ahogy elveszítette egyensúlyát, átlökte rajta, majd gyorsan, egy mozdulattal rázárta. A vesztes a keret mögött elterült a földön, úgy tűnt, megkönnyebbülés költözik az arcára, és ahogy ez errefelé szokás, vártam, hogy eltűnjön. De nem. A győztes odalépett hozzá, kezet nyújtott, majd talpra rántotta a vesztest; összeillesztették az ablakkereteket, azokból egyetlen keret lett, aztán pár lépés után kedvesen összeölelkeztek, és egymásba olvadtak.

Ez a most már egy férfi falhoz támasztotta az egy keretet, meghajolt a győztes-vesztes, és így szólt:

Hercegnő! Szolgálatára. Bármit kérhet, én bármit teljesítek. Bármit. Érti? Bármit. És elnézést az előbbi csatáért, de amikor megbíztak az ön vezetésével, nem akartam elvállalni.

Miért nem? És ki bízta meg?, kérdeztem, és én is nagy levegőt vettem a csata után, tanári módra a széknek dőltem, ahogy apám szokott volt várni, mikor hamarabb hazaért a hírem, mint én magam.

De nem álltam itt meg, mert kezdtem kiismerni ezeket az embereket.

Csak nehogy nekem azzal álljon elő, mondtam, hogy nem mondhatja meg. Bár, ha úgy vesszük, ennél nagyobb kudarc is ért már.

Na látja.

Igen, és? Mondja tovább!

A férfi lesütötte a szemét, ahogy az imént a fiú, benyúlt a farzsebébe, és egy átizzadt, gyűrött papírt húzott elő.

Átvettem a papírt, a ragacsos lapokat széthajtottam, s azt a széket, amit az előbb nem tudtam megmozdítani, magam alá húztam, leültem a napfényes szobában. Az ülés jól esett, lábaimat magam előtt kinyújtottam, elfáradtam az egész napos csatangolásban.

Mi ez?, kérdeztem. Valami kapcsolási rajz?

Egy szifonrendszer és a vízhálózat.

Szódát akar csinálni?

Nem, kedves hercegnő, ezen végig kell vezetnem.

Ugyan, ne bolondozzon már. Miért kell?

Ha tehetném, inkább útközben mondanám el. Mehetünk?

Várjon-várjon. Egy tapodtat se mozdulok addig, amíg pontosan el nem mond mindent.

Pedig jobban tenné, ha útközben hallgatna meg.

Maga tisztára olyan, mint az apám. Otthon soha nem kapcsolja be a rádiót, csak a kocsiban. Mindig azt mondja, majd útközben meghallgatom a híreket.

Ha lehet, erről most nem vitatkoznék.

Márpedig fog. Vagy elvisz erőszakkal? Meg mi volt ez az ablakkeretes verekedés?

Szívem szerint nem beszélnék semmiről.

Jó nagy szíve lehet.

Meg kellene szoknia, hogy ne a szavaknak higgyen, hanem szó nélkül lássa át a helyzetet, és annak alapján döntsön.

Agyafúrt egy ember maga. Azt hittem, dadának küldték, de még egy mesét se hajlandó leadni. Ja, igen, és mi az, hogy küldték? Ki küldte?

Épp erről beszéltem az imént. Senki. Jöttem, mert küldtek, vagyis éreztem, hogy jönnöm kell.

Én meg azt érzem, hogy nem megyek. Ehhez mit szól? Miért bír olyan homályos lenni, mint egy margarinnal bekent ablaküveg?

Sajnos, hercegnő, mert úgy látom, egyelőre még nem tudunk egymással beszélni. Ezért is kértem, hogy majd útközben. Szeretném meggyőzni.

Tessék, győzzön meg! Egyébként van gyereke?

Van egy fiam, és három lányom.

Ez megnyugtat, szóval, maga is egy rendes kis apa.

Ne élcelődjön, az én gyerekeim a legnagyobb boldogságban nőttek föl.

Azt maga csak gondolja. Honnan a csudából tudja ezt a legnagyobb boldogságot; lehet, hogy a francba kívánták az egészet, csak nem szóltak. Ja, persze, elfelejtettem, maga megérzi. Maga, teljesen rávett erre a magázásra. Szevasz!, mondtam, és felé nyújtottam a kezem, bár azonnal kétségeim támadtak, hogy megfogjam-e a kezét egy ilyen észlény pacáknak.

Szevasz, válaszolta. Mehetünk?

Na, jól van, menjünk, mi mást csinálhatnék. De ne felejtsed, hogy én ellene voltam az egésznek.

A férfi elindult a lépcsőn a felső szoba felé, visszanézett, megyek-e. Mentem. Mire beértem a szobába, a férfi már fél lábbal kint lógott az ablakban, egy vastag kötélbe kapaszkodott, amiről először azt hittem, hogy egy jó hosszú kolbász, mert kapaszkodás közben a fogai közé szorította. Aztán fölmászott és eltűnt az ablakke-retből.

Az ablakon túl fenséges pázsit virított, erdők és dombok vonulatai, és a távolban ott láttam azt a nyújtott félgömb alakú építményt is.

A férfi egy háncslétrát lógatott az ablakba, leszólt, hogy másszak föl.

Mi van, apuskám, lányszöktetés? Amikor minden olyan elektronikusan működik itt, minek egy ilyen létramászás?

Még nem tökéletes minden, válaszolta a férfi, egyik kezével lógatta a létrát, a másikkal egy hatalmas padlóvázát szíjazott a fejére.

Klassz a bukósisakod. Nekem is viselnem kell?, mondtam, miközben megmarkoltam a háncslétra libegő szélét. Nem mertem lenézni, bár nem voltunk túl magasan, a gyomrom azért a talpam és a fejem között liftezett.

Ez nem bukósisak, hercegnő. A gázégőnek eltört a tartórúdja, és ha túlságosan alulról fújatom a léghajót forró levegővel, soha nem emelkedünk föl.

Aha, mondtam, félig oda se figyeltem, és örültem, hogy nem copfom van, mert könnyen lehet, hogy a saját hajamba kapaszkodnék.

Bebillentem a kosárba, a férfi a fején a vázával egyenes derékkal egyensúlyozott. Egy rántással kiakasztotta a ház oldalából a karabinert, s a vázán elcsavart valami bizgentyűt. Erős láng csapott ki a léggömb belseje felé.

Nem égeti le a fejét?, kérdeztem jótét kísérőmet, mert egy karcolást még csak-csak bekötök…

Nyugodt lehetsz, így jöttem.

Így jött a világra? Nem értem?, és hiába vártam a választ, a harsogó gázláng majd kitépte a dobhártyámat. De mintha mégis azt mondta volna, hogy így.

Ahogy lassan emelkedtünk a léghajóval, a gyomrom egyenes úton csúszott a bokámba. Megkapaszkodtam a kosár szélébe és leültem. A kosár háncsrései között figyeltem a süllyedő tájat. Amikor elég magasra emelkedtünk, a férfi levette a fejéről a fölcsatolt, hangosan hörgő gázégőt, és hamarjában hozzálátott a keresztrúd megszereléséhez. Egy egész zsák szerszáma volt, mint egy műszaki mikulásnak. Nem szólt és nem nézett rám, s ettől kezdve egészen más embert láttam benne. Olyat, aki praktikusan és vadul alakítja a környezetét.

A kettétört keresztrudat a törések tövében átfúrta, és mint egy beteg lábat, sínbe rakta két góliátcsavarral. Közben csak rávettem magam, hogy kikémleljek a léghajóból; a kosár pereme elég magasan volt ahhoz, hogy le ne szédüljek.

A lebegés, a suhanás és a magasság mámorától elgyengültem, olyannyira. Összeszorítottam a térdeimet, be ne vizeljek, olyan szép volt. Arra gondolni se mertem, hogy megkérdezem, hol itt a vécé. Pedig már-már…

Ha vécézned kell, vegyél le egy homokzsákot, és abba, mondta, addig elfordulok.

Nem, majd a végén, kibírom. Inkább meséljen valamit.

Később.

Azt ígérte, hogy út közben elmond mindent.

Igen, de nem azt, hogy végigdumálom az egész utat.

Bocsánat.

Végre elhagyott az inger, és másra se tudtam gondolni, csak hogy miért nem születtem madárnak. Lebegni és suhanni, fölülről nézni mindent, mert innen olyan jelentéktelen az egész, mintha terepasztal figurái matatnának odalent.

Tényleg, kik azok ott lenn?

Áramszedők.

Mezőgazdasági munka az áramszedés?

Úgy is mondhatnánk. Hasonló. Egy igénytelen növényre genetikailag rátelepítették, hogy piezoelektromos kristályokat növesszen termésnek. Havonta lehet szüretelni.

Mi az a piezo izé?

Olyan kristály, amit ha összenyomsz, lényegében áramot termel, ilyesmi volt régen a gázgyújtóban. De ezek ezerszer érzékenyebbek. Elég csak fölkötni őket a nagy akkumulátorra, kirakni a szabad ég alá, és a légnyomás változása elég erő ahhoz, hogy összenyomja-kiengedje őket, és máris termelik az áramot.

Van eszük!

Azok a nagyon magas hegyek, nem is tűntek olyan magasnak. A felhők árnyai tarkán siklottak a földön, hol fölélénkítve, hol tompítva a lenti színeket. Tudtam, most már mindig repülni akarok.

Hát ha ilyen jól kifundálták a piezzót, akkor mi most miért ezzel a vacak léghajóval megyünk?

Nem olyan vacak ez.

Ez nem válasz.

Jól van, ha minden áron tudni akarod.

Hát persze, nekem ne titkolózzon, mert nem fogok megbízni magában, és ha leszállunk, úgy ott hagyom, mint a picsa.

Hm. Látom, már nem szédülsz. A lényeg az, hogy olyan légköri magasságban járunk, ahol, és sehol máshol, ötven méter vastagon különleges gázréteg veszi körül a bolygót. Ezt a réteget se a szél, se pedig semmi nem keveri össze. Olyan kozmikus gáz, amit a földön nem lehet előállítani, csak itt található, és ha belégzed, a tüdőhólyagok felvevőképességét megsokszorozza, és nekünk erre még szükségünk lehet.

Én két percig bírom befogott orral, a legjobb a lányok között.

Nem dohányzol. ugye?

Párat elszívtam, nem volt rossz, de nem akarok rászokni. Egyszer láttam a tévében egy dohányos pasinak a tüdejét, fölboncolták, úgy nézett ki, vacsora után voltam, hogy behánytam a kazettaállványba. Azóta ha cigit látok, annak a savanyú káposztának az ízét érzem, amit akkor este ettem. Lehet, hogy ezzel a gázzal két percnél is tovább bírom?

Legalább tíz percig.

Hú, az nagyon klassz. Nem vihetnék belőle? Azt hiszem, padlót fognának, ha tíz percre lebuknék az uszodában.

Most mondtam, hogy teljesen mozdíthatatlan a gázgyűrű.

De akkor hogy bírjuk belélegezni?

Pont így, hogy a tüdőhólyagok megkötik, és ott belül lebomlik másik két anyagra.

Szép kis magyarázat, nem hagyott ki valamit? De aztán, ha leszállunk, nekem nehogy visszarángassanak ide a tüdőhólyagok!

Meg azért is jöttünk léghajóval, mert egy órán át kell belélegezni ahhoz, hogy hatásos legyen. Nem mehetünk fénysebességgel.

Hát azzal nem!

A férfi távcsövet vett elő egy oldalkosárból, erősen a szeméhez szorította, és folyton állítgatta az élességet. Pont úgy, ahogy apám is magyarázta egyszer egy vadászaton. Csak nem lőni akar? Aztán egy irányban letapadt, gondolom, megtalálta, amit keresett. Szétnéztem, kikészítette-e a puskát. De nem láttam sehol. Kezembe nyomta a távcsövet.

Ez nagyon hideg, mondtam.

Ne nyavalyogj! Ezt nézd meg!

Magamhoz ragadtam a távcsövet, de nem láttam semmit. A legkisebb mozdulatra is elmosódott képek sora száguldott végig a lencserendszeren.

Támaszd ki, ha másképp nem megy, mondta a férfi.

Leguggoltam a kosárban, és kidugtam két háncs között a látcsövet; rendesen beszorult.

Mit keressek?, kérdeztem.

Meg fogod találni, mondta a férfi.

Micsoda bizalom, gondoltam, és fák és sziklák között kerestem a képet. Fölnéztem a kosár fölött, de valószínűleg olyan erős lencsével volt dolgom, hogy szabad szemmel még csak hozzávetőlegesen se kereshettem meg a célpontot.

Megvan?, kérdezte a férfi.

Ne zargasson már, maga mondta, hogy meg fogom találni. Na, ott látok egy veresbegyet.

Az nem az.

Hopp, ott mintha lenne valami., mondtam.

Éppen csak megmozdítottam a távcsövet, hogy visszatérjek az előbbi helyszínre. Mi a franc ez, nagyon fura meg nagyon szép. Most ez szórakozik velem? Elképesztő.

Hatalmas fenyők, szerintem lehettek száz méter magasak is, körbezártak egy völgyet, de mintha inkább sík aljú kőbányára hasonlítana. A fenyők alatt a napsütés ellenére félhomály honolt, és mindenütt száraz fényű sárga lámpák világítottak. Olyan volt, mint egy pálcikaépítmény. Az asztalok és székek úgy húsz méter hosszúságú lábakon álltak, a székek ülőkéjéhez létra csatlakozott, amelyen fölmászhattak a helyükre, egyébként pedig olyan volt, mint egy sima szabadtéri étterem, koromfekete bútorokkal. A bárpult is fönt volt az asztalok magasságában; némelyik asztalnál tízfős társaság vacsorázott, máshol párok a sárga fényben, de fönt, magasan. A pincérek lábbal és egy kézzel kapaszkodva húzták magukat a bárpult vagy az asztalok magasságába, az asztalszélre kötött erős és vastag hágcsón. Baromi egy meló lehet.

Erre az étteremre gondolt?, kérdeztem.

Éhes vagy?

Köszönöm, nem. Hány óra van egyáltalán?, mondtam, kihúztam a háncsszorításból a távcsövet és visszaadtam a férfinek.

Hogyhogy hány óra van?

Nem világos?

De, világos. Viszont fölösleges erről beszélni.

Na, ne handabandázzon!

Nem kell az időt mérni.

Ezt már sejtettem. De hogy van ez?

Nagyon egyszerűen. Biztosan érezted már, hogy vannak napok, amik hosszúnak tűnnek, meg vannak olyanok, amik egy pillanat alatt elrepülnek, és úgy tűnik, mintha aznap nem történt volna semmi, viszont a hosszúk meg olyanok, mintha több nap eseménye torlódna egybe. Ebből indult ki egy professzor, és előbb kísérletképpen magán tréningezett, és lassan sikerült átállítani a szervezetét a hosszú napokra, sőt, napokig nem kellett se pihennie, se aludnia. Így gyökeresen más lett az élete. Az, hogy rövid az élet vagy hosszú, érzéki tapasztalat, vagy ha úgy tetszik, érzéki csalódás, mint mikor hosszúnak vagy rövidnek, eseménytelennek tűnik egy nap. Aztán kipróbálta a professzor önként jelentkezőkön, végül egy egész tréninghálózat alakult ki, és gyakorlatilag mindenki ennek alapján él, így sokkal, de sokkal hosszabbnak tűnik az élet, hosszabbak a tapasztalatsorok, egészen másként látja az ember a világot, magyarázta komolyan a férfi.

Azt meghiszem, de én nem tréningeztem, mégis úgy tűnik, nem telik az idő.

Ha egy környezet nagyon erős hatással van az emberre, sokszor észre sem veszi, máris alkalmazkodott.

Hát, jól van. De lassan megérkezhetnénk már.

Itt vagyunk, leereszkedünk, bekapcsolom a szennyeződés-gyűjtőt.

A micsodát?

Egy egészen egyszerű szűrő, ami a légkörből kivonja a port, illetve a szilárd szennyeződéseket tömöríti, ezzel a ballont lassan leengedem, elég ellensúlyt biztosít a leszállás megtartásához.

Kezd fárasztani, nem gondolja?

Úgy látom, nem teng benned túl a kíváncsiság. Lehet, hogy rosszul választottam.

Az, látod, lehet.

A szennygyűjtő olyan jól dolgozott, hogy a gyomrom azonnal a fejbúbomba szaladt; piszkos egy levegő van itt.

Úgy nézem, akár fél órával hamarabb is leszállhattunk volna, az égvilágon semmi nincsen itt, csak erdő meg hegy meg szikla, mondtam a férfinek, akin hirtelen lázas készülődés lett úrrá.

Ugyan már, mindjárt ott vagyunk, csak győzze csukva tartani a száját.

Nem szoktam nyitva hagyni, ha arra céloz. Anyám teljesen leszoktatott róla. Gyerekkoromban mindig kipotyogott a kaja a számból, mert mindenen annyira csodálkoztam. Látja, milyen jól kinevelt belőle; se nyitott száj, se kíváncsiság.

A léghajó a magas fűbe billent, s az összezáró, sűrű lombok mögött, egy kisebb, vaksötét sziklahasadékot pillantottam meg.

Mióta elcsatangoltam, most fogott el először félsz. Vagy talán nem is félsz volt ez, inkább az eddigiekkel ellentétben semmi kedvet nem éreztem egy sötét barlangban kóborolni, és persze még mindig nem derült ki, miért is jöttünk ide.

A férfi, aki elhozott, mindvégig kedves embernek mutatkozott, ám az, hogy minden másként van, mint otthon, nem ébresztett bennem túlzott bizalmat iránta. És egyáltalán, most volt időm először elgondolni, hol a csudában is járhatok, egyáltalán hogy létezhet mindez, ami külsőleg ugyan hasonlít a mi világunkhoz, de csak külsőleg. Ez a rengeteg tudományos izé, amiről itt hallottam, mintha úgy festené le ezt a világot, amiben az ésszel élés túlsúlyba került, mintha semmi nem lenne a véletlenre bízva, minden kimért és kiszámolt. Nem tudom, valaha is meg lehet-e ezt szokni? Nekem nem.

Amíg a férfi pakolt, köteleket csomózott, zsákokat készített elő, ledőltem a fűbe; a szüleim jártak a fejemben, és talán életemben először visszavágytam hozzájuk, ami meglepő volt számomra, ilyet soha nem éreztem még. Kívántam otthoni falak között lenni, várni, hogy hazajöjjenek, hogy a megszokott hülyeségeikkel álljanak elő, hogy megszidjanak, amiben soha semmi komoly nem volt, hiányoztak a büntetéseik, amiket soha nem kellett letöltenem, mert amint kimérték, azonnal elfelejtették.

Hiányzott, hogy otthon legyek, hogy bármennyire is semmibe vegyenek, ez a semmibe vevés is hiányzott. Nem is tudtam, hogy ennyire érzelmes vagyok; már azt hittem, minden effélét kiöltek belőlem, bár talán ahhoz még túl fiatal vagyok. Hiányoztak anyám megállapításai, melyek szerint én már soha nem leszek nő, hiányoztak apám beszélgetései, amikor pár szó után elhallgatott, elszunyókált a fotelben; fáradt volt vagy ennyire nem érdekelte, nem tudom.

Gondoltam, fölállok a fűből, megköszönöm az utazást és elindulok haza. De merre menjek? Amerre a szem ellát, mindenütt erdők és távoli hegyvonulatok. Nem lesz ez olyan könnyű, ahogy gondoltam.

Mi van, csak nem haza akarsz menni?, kérdezte a férfi.

Á, nem, dehogy, eszembe se jutott, mondtam ezt az egészen megrázó hazugságot, amitől aztán végképp elment a kedvem minden további kutatástól.

Vagyis, nyöszörögtem, úgy érzem, ennyi elég volt.

Ne csináld ezt!

Nem tehetek róla, és majdnem hozzátettem, hogy nincs kész a leckém.

Mi a baj?, kérdezte, letette a fűbe a zsákokat és leült mellém.

Elég volt ennyi, úgy érzem, haza kell mennem.

A férfi arca elkomorult, nem válaszolt. Aztán fölkapta a fejét, úgy mondhatnám, a távoli levegőt nézte.

Mi az, ami hazahív?, kérdezte.

Minden, válaszoltam.

Megmondom neked őszintén, először én is így voltam vele.

Hogyhogy maga is?

Körülbelül annyi idős lehettem, mint te, amikor egy este egyedül mentem haza. Iszonyú sötét volt, ráadásul olyan helyen laktunk, ahol mindig kilőtték az utcai világítást. Elég félős gyerek voltam, már attól tele lett a gatyám, ha a hazaútra gondoltam, és hát elég sokszor előfordult, hogy egyedül mentem haza. Már nem jártam túl messze a házunktól, amikor egy sötét zugból morgást hallottam. Nézd meg, még most is reszket a kezem, ha rágondolok. Nem tudom, mi volt az, lehet, hogy csak egy kutya, de én inkább farkasra gondoltam, sőt, magára az ördögre. Először megálltam, tanácstalanul vártam, mi történik. A morgás egyre közeledett felém, de még mindig nem láttam semmit. Aztán egy távoli autó fénye valahogy odacsapódott, de csak egy pillanatra, és akkor megláttam egy iszonyú pofát, máig se tudom, mi volt az: rettenetesen villogó hosszú, hegyes fehér fogsor, fekete szemek és szőrös pofa, mindenütt fekete szőr, és egyenesen a szemembe nézett. Csoda, hogy nem bénultam ott le helyben, igaz, máig se értem, hogy bírtam megmozdulni. Üvöltöttem, mint a sakál, eldobtam a táskám, és ahogy bírtam, rohantam. Tán életemben nem futottam olyan gyorsan. Hátra se mertem nézni, de nem is kellett, hallottam, hogy ott liheg a hátam mögött és csattognak a fogai. Egyre közelebb és közelebb. Mostanában sokszor gondolok arra, hogy ha egy igazi szörny volt, hogy a csudába nem tudott elkapni. Egy szörnynek rendesen kell tudni futni, különben semmit nem ér.

Így van, válaszoltam.

Ha nem is tudott rendesen futni, én azért fáradtam, nem bírtam sokáig ezt a tempót. Nem volt más megoldás, benyitottam egy ismeretlen kapun, fogalmam sem volt, ki lakik ott. Nagy vaskapu volt. Bevágtam magam mögött. Annyit azért láttam, hogy valami nagy üres telek van előttem, úgyhogy rohantam tovább. A cipőm orra egyszer csak elakadt, fölbuktam, repültem pár métert, aztán már nem emlékszem semmire. Amikor kinyitottam a szemem, magasan járt a nap, kint feküdtem egy hatalmas mezőn, nem tudtam eldönteni, hogy most álmodom, vagy azt a fekete szőrős szörnyeteget álmodtam. Bármerre néztem, egyik irány se tűnt jobbnak a másiknál, csak úgy, jobb híján, indultam el.

És aztán?, faggattam tovább a férfit, mert erősen hasonlított az én szekrényes históriámhoz.

A férfi tekintete kővé meredt, aztán felpattant, hátára vette a zsákokat, készen állt az indulásra. Hiába kérdeztem bármit, mindig csak annyit árult el, amennyihez kedve volt, és ez a makacsság nagyon ismerősnek tűnt. Pedig biztos voltam benne, hogy mindent tud az ittlétről, ahogy az övéről, úgy az enyémről is. Biztos voltam. Aztán meg nem. Lehet, hogy azért szófukar, mert fogalma sincs semmiről, vagyis nagyon kevésről, és mint férfiember nem akarja elárulni, hogy igencsak pácban vagyunk, mert ő se tudja a visszautat. Évek óta próbálkozik, telik fölötte az idő, és semmi, semmi remény arra, hogy kiszabaduljon innen. Mert elég szabadulósnak tűnt, nem olyannak, mint a többiek, akikkel idáig találkoztam, azok jól érezték magukat. Persze, lehet ez másként is, minden bizonytalan, csak ők már megszokták a bizonytalanságot. Mindenféle eszméletlen találmányt és trükköt elképzeltek maguknak, csak hogy ne kelljen a bizonytalanságukra gondolni, nem mondják és nem mutatják, lehet, hogy éppen ezt kell kitalálnom. Ők már mindannyian odavesztek, de nem beszélnek róla, nekem se, mert akkor nem is tudom, mi lenne. Valószínűleg nem bírnának velem, és egyetlen idetévedttel sem. Hagyják, hadd épüljön föl bennem is a bizonytalanság, hogy magam lássam be évek múlva, nincs visszaút, nincs kiút. De ha így van, ki kell derítenem magamtól mindent, nem akarok a mániájuk szerint élni, nem akarom ezt megszokni.

Vigyek én is valamit, kérdeztem a férfit.

Nem, elég, ha csak azt csinálod, amit mondok.

Rendben. Még mindig nem mondhat semmit? Mi dolgunk van nekünk itt?

Ki fog derülni.

Már bocs, de maga homályosabb, mint egy tükör a ködben.

Melyik tükörre gondolsz?

Hopp, megvagy, gondoltam, elkaptalak. Mi az, hogy melyik tükörre? Szóval van valami tükör, amire gondolhatok, vagy még inkább tükrök.

Arra, amelyikre maga, válaszoltam.

A férfi előbb elnézett a barlang bejárata felett, erősen törte a fejét, aztán szó nélkül elindult; nem sikerült csőbe húznom.

Mint egy kiskutya, trappoltam utána.

A hátizsák oldalából lámpát vett elő, körkörösen erős fénycsóvájával matatott a falakon. Majd hátranyújtott egy szemüveget, föltettem.

Ez aztán a valami, elismertem, szép munka. Már előbb a lámpa fényénél és szemüveg nélkül is látszott a falakon, hogy ez nem akármilyen barlangbelső. Szemüveggel meg aztán fantasztikus. Teljesen élethű képek jobbról, balról, ráadásul fönt a sötéten kéklő ég, mintha egy kisváros utcáján sétálnánk, ahol minden mozdulatlan. Autók és házak, emberek táskákkal és fák bozontos lombozattal, világító feliratok, üzletek és lakóházak.

Jól van, jól van, mondogattam, ez meg micsoda?

Barlangrajz.

És ki rajzolta?

Gondolhatod.

Gondolhatom-gondolhatom, már megint úgy beszél, mintha itt minden olyan nagyon egyértelmű lenne; tessék nekem rendes válaszokat adni!

Térnyomat.

Ennyi erővel lehetne vakbél is. Nagyon nem szerettem volna, ha maga tanítja nekem a matekot.

Legalább őszinte vagy.

Legalább? Mert mi nem? Kérdeztem ebben az alacsony röptű beszélgetésben.

Minden más, de…

De?

Ez itt egy emlékezőkristály térnyomata. Úgy tíz-tizenöt ilyen kristállyal az egész Föld visszaemlékezhető. A kristály szerkezete önmagában képes tárolni a beérkezett fényviszonyoknak megfelelő térszerkezetet, vagyis a képet, és ha megfelelő időzítéssel megfelelő szintre állítják a növekedését, akkor képes visszarajzolni, vagyis visszanövekedni a rögzített képet. Ez a kép itt nyolc évvel ezelőtti, de ha időben összekapcsolják egy másik emlékezőkristállyal, akkor képes megújulni, és képes arra is, ha folyamatos a szinkron, hogy élő képként növekedjen magán túl, vagyis fénysebességgel rajzolja újra a szerkezetét, a szerkezet emlékezetét.

Szóval ez egy mozi.

Úgy is mondhatnánk, de annál azért többről van szó.

És minek ehhez a szemüveg?

Majd később levehetjük, előbb meg kell tanulnia a szemnek, hogy mit kell látni. Addig a szemlencse és az agy megfelelő helyének élénkítése mellett az üveg dekódolja a kristály kivetítését, de a szemüveg egyúttal azt a szemmel nem látható információhullámot is átereszti, ami tudtunk nélkül aktivizálja az agynak erre a képképzésre vonatkozó idegsejtjeit.

Egy pillanat, csak egy pillanat, kértem a férfit, hogy álljunk meg, mert erőtlenség lett úrrá rajtam, a gyomrom felkavarodott, bármikor elhányhattam magam.

Nekidőltem egy vetített házfalnak. Úgy öklendeztem, hogy a szemüveg lerepült a fejemről. De nem jött ki semmi. Nem is jöhetett, már időtlen idők óta nem ettem.

Csináld csak, kicsi!, bíztatott a férfi, és mintha kedvét lelné az én hánykolódásomban, esküszöm, mint aki egy focimeccsen szurkol a csapatának. A könnyeim a nyakamba folytak az erőlködéstől, a fejem megfájdult, és most aztán tényleg vágytam az otthoni ágyam melegére, elbújni, fejbúbig a takarót, ne lásson senki és én se lássak senkit.

Aztán egy kicsit lenyugodtam, fölegyenesedtem, mintha egyszerre minden sejtem kicserélték volna, és jól tudtam, az ilyesmi érzés itt nem véletlen.

A szemem csukva volt, támasztottam a vetített falat. Azaz, a vetített falat? Azt bizony. Nem értettem, de nem is érdekelt. Hideg légáram rohant végig a barlangon, a férfi eltűnt. Visszanéztem, a bejárat felől nem szűrődött fény, csak a kristály világított halványan. A szemüveget fölvettem a földről, de nem raktam vissza a szememre. Elment, gondoltam. Hm. Lehet, hogy itt ennyire nem bírják a hányást, ez az ellenszerük. Akkor miért mondta, hogy hányjak? Meg kell itt bolondulni ebben az összevisszaságban. Most kiabáljak utána? Elvégre megint a magam ura lettem, és nem kell más feje után mennem. Úristen, ennek küldetéstudata van! Méghozzá céltalan küldetéstudat. Ez bizony súlyos.

A lábammal arrébb toltam egy követ, a mozdulat tompán visszhangzott a falakon. Gondoltam, kipróbálom. Fölemeltem egy követ, és a szemközti ház ablaka felé hajítottam. A kő eltűnt az ablakban. Hm. Lehajoltam egy másik kőért, de abban a pillanatban éktelen csörömpöléssel tört szilánkjaira az üveg. Hoppá, már megint késleltetnek, gondoltam.

Szétnéztem, a férfi még mindig sehol. Eléggé sebezhető az emlékezőkristály, ezt azért megjegyeztem, és lassan körbejárt fejemben ez a szó: sebezhető.

A barlang utcáján följebb sétáltam. Egy sarkon ott állt a férfi hátizsákja, vagyis éppen olyan volt. Meghúztam a zsinórját, azonnal kibomlott, a csatok is. Fény alig szivárgott a falakból, de épp elég volt ahhoz, hogy belenézzek a hátizsákba.

Fehérneműk és ingek, egy vastag nadrág, sapka, pótszemüvegek, egy kisebb tekercs kötél, apró elektronikus eszközök, mintha lemorzsolta volna egy rádiópanel hátuljáról. És a zsák legalján egy oldalrekeszben egy tárca. Tele fényképekkel az útról, amerre a léghajóval jöttünk, a barlang belsejéről, és mindegyiken furcsa pózban álldogáló emberek, türelemmel várakoznak.

Egy kő gurult le a falról, tenyérnyi pontban megszakadt a falkép, aztán szikrázva egy szemvillanás alatt benőtte a kristály, visszanőtt a kép. Viszont a földön ott hevert a falról leesett képdarab. Vagyis, gondoltam, semmi nem egyetlen, mindenből akárhány lehet? Ami eltűnik, az is tovább él? És hirtelen a lehetőségek ezeregy variációja bomlott szét bennem. Mert mondjuk, ha az az emberalak zuhan ki, akkor a képből elveszik egy pillanatra, kihal, de aztán már kettő lesz belőle, egy a helyén, egy meg itt. És ezt akárhányszor megcsinálhatja. A végtelenségig. Meghal és újra lesz, és ami meghalt, az önmagában él tovább. Ajaj. Nem értem. Vagyis nem vagyok hozzászokva, hogy értsem. Igen, vagyis ha az ember meghal, eltűnik, akkor a többiek nem veszik észre, csak saját maga számára hal meg. De kik a többiek? A többiek is meghalnak a maguk számára? Végül csupa másod-, harmad és sokadpéldány hiszi azt a másikról, hogy él, miközben már ő sem él? Hm. Vagyis az élet a halottak birodalma. A halál pedig az élőké. Vagyis nincs olyan, hogy van vagy nincs, mindig van és mindig nincs, egyszerre van és nincs. És éppen annyira van, amennyire nincs. Ha valami nincs, az csak a megszokás szerint nincs, és van is csak a megszokás szerint van. Na, végre valami érdekes. Hát nem is lehet az csak úgy, hogy eltűnnek a dolgok, meg vannak, ezt mindig is éreztem. Hú, de jól tettem, hogy eljöttem. Az lesz majd csak az igazi, ha elmondom anyuéknak is. Nem, inkább elhozom őket, nem mondok semmit, lássák a saját szemükkel.

A tárca legalsó rekeszébe kotortam, egy összehajtott papírlapot találtam megint, pont olyan, amilyenre az az üzenet volt írva. Mi is? Ott a házban. Már nem emlékszem.

Széthajtottam a papírt: üres fehér lap. De az ujjhegyeim érdességet tapintottak. A szemem elé tartottam a szemüveget, a kontúrok megelevenedtek. A lap tetején egy maszkforma csillogott, mintha fémes üvegből vagy tükörből lenne. A tükör, most megvagy, gondoltam. Sietve futottam végig a sorokat, de semmi értelmük. Próbáltam lassabban. A betűk hullámozva és csillogva változtak. Az írás elején próbáltam megint. Figyeltem, hogy pulzál. Tam…, tam…, tam… Ebben a ritmusban kell olvasni. A lábammal adtam a taktust, kedvem lett volna röhögni, csakhogy a helyzet annál kicsit forróbb volt, a férfi bármikor visszajöhetett.

A tenyerem izzadt, a fejem újra belehasított, biztosan a szemüveg miatt. Megint lezuhant egy kisebb szikla, a falkép vakítva-szikrázva pótolta magát. A földön lévő darabra néztem, pont egy nő feje hullott alá, a szája tátva volt, mondat közben érte a halál. A lábammal újra taktust vezényeltem az olvasáshoz, a maszk vörös és fehér színben izzott, csillogott.

A visszavilág maszkja, olvastam az első sort.

Hát ez az, gondoltam, a visszavilág. A férfi tudja, hogy lehet innen visszajutni. Csak az a kérdés, hogy ezt a nagyon egyszerű dolgot miért nem bírta nekem elmondani.

Lógattam a papírt a kezemben, mint egy házsártos háziasszony, aki a férje hazatértét várja, hogy felelősségre vonja a hazugságaiért. Újra a papírra néztem, és akaratom ellenére elkaptam a hullámzó szöveg ritmusát.

Szorítsd a hasonmás arcot a tükörmaszkra, hogy jól belepasszoljon, és legalább öt percig feszüljön ott levegő nélkül, és ha megfullad is, mindegy, a tükörmaszkba úgyis beleolvad az arca, és aztán beleolvad ő maga is, a maszk ezt az áldozatot kívánja, és amint elfogadta, vagyis a megfelelő hasonmás feszül a maszknak, a maszkon át visszajutsz amabba a világba, pontosan oda, ahonnan érkeztél.

A szokásos borzongás futott végig rajtam. Ezek szerint ez a nagyon kedves, ám titokzatos férfi egyszerűen meg akar ölni, föláldozni a tükörmaszkban. A szemét disznó! Egy nőt, engem, vagyis egy gyereket.

Fölkaptam a fejem, előttem hatalmas faldarab hullott újra a földre, az ismétlőkristályok megint egy szemvillanás alatt benőtték a szabad teret.

És én már nem is borzongtam, inkább ideges lettem, hogyan tovább? Mert itt az alkalom, megszökhetek, be ebbe a másodvilágba, akkor viszont soha nem tudom meg, merre van a tükörmaszk. Ha viszont játszok a tűzzel, és a férfivel megyek tovább, amíg meg nem találjuk a tükörmaszkot, könnyen meglehet, hogy már nem menekülhetek el tőle.

Visszaraktam a papírt a tárcába, a zsákot a helyére igazítottam, és akaratlanul mind messzebb húzódtam ettől a helytől, és amikor meghallottam a férfi távoli lépteit, már nem gondolkoztam a választási lehetőségeken.

A barlang falára fölrajzolt másodvilág egyik utcáján találtam magam, és rohantam a mozdulatlan emberek és autók között. Az első sarkon egyből jobbra, aztán balra, minél távolabb és minél kanyargósabban, hogy még csak véletlenül se találjon rám.

Még hallottam, ahogy utánam kiabál, álljak meg, ne hagyjam itt, ne féljek tőle, csak próbára akart tenni, vagy valami ilyesmit kiabált, de egyáltalán nem biztos. A torkomban vert a szívem, és még följebb, a fülemben dobogott, hogy elnyomjon minden külső hangot, csak a belsőnek engedelmeskedjek.

Totálisan kifulladtam, jártányi erőm sem maradt, összerogytam egy lámpaoszlop tövében. A lámpaoszlop egy szökőkút oldalából nyúlt ki, a víz fönt a magasban cseppenként porlasztva állt. Akár a levegő és a felhők az égen. Mind álltak. A nap fényesen sütött, a házfalak vakítottak, de a nap melegét nem éreztem, ahogyan azt se tudom, miképpen szippanthattam be a levegőt, ha állt.

Fölkapaszkodtam a szökőkút korlátján, s hirtelen minden félelmem elveszítve, mintha bizony biztonságban lennék, óvatosan a vízbe mártottam a kezem. Belement. De nem csapott hullámokat, benne volt. A víztükör ugyanolyan zavarosan állt, mint ahogyan a visszahulló víz hagyta. Hm. Hogyan ihatnék egy pohár vizet? Ezt csak úgy kérdeztem, mert egyáltalán nem éreztem szomjúságot. Belemertem a tenyerem, de a víz egy tömbben, mozdulatlanul átszűrődött rajta. Aztán átemeltem a lábam a korláton, azt is beletettem. És épp jókor, a férfi bakancsa zajt vert az utcán. Futás és lihegés, mint egy különös díszletvárosban, ahol minden olyan tágasnak látszik, mégis csak kicsi és szűk tér. Más választásom nem maradt, lemerültem a víz alá. Hanyatt dőltem, és rémülten bámultam felfelé. A víz alulról tükörsima volt, de reméltem, kívülről eltakar. Előbb a férfi árnyéka úszott a szökőkút fölé, aztán megjelent a fejbúbja, végül ő maga. Belenézett a vízbe, tisztán láttam, de ő, ezek szerint, nem látott. Leült a kút peremére. Szorítottam a levegőt, ahogy csak bírtam, nehogy felbugyogjon. Mit is mondtam? Két perc? Most nem bírom addig. A fejem vörös és lila átmenetek között játszott. Már nem tudtam tovább tartani, egy kis léggömböt elengedtem. Vagyis engedtem volna. Semmi buborék. Az első fulladásos légzés után megint összezavartak az érzékek: simán lélegeztem a víz alatt, minden nehézség nélkül.

Láttam, hogy a férfi tölcsért formál a kezéből, és üvölt. Nyilván hívogat, hangot nem hallottam. Elővette a tárcáját, belőle a papírt, ujjhegyével finoman megérintette a tükörmaszk helyét.

Aztán végre eltűnt. Fölállt és elsomfordált. Ahhoz képest, hogy minden mennyire bonyolult itt, ez a férfi tényleg nem illik a képbe.

Még hosszú percekig maradtam a víz alatt, remekül éreztem magam, kifejezetten szórakoztatott, hogy a szökőkút fenekén lélegzem. Lassan dugtam ki a kobakom, körülnéztem. Tényleg elment.

Akkor most merre? A nyolcszög alakú térről nyolc út futott ki. Fölnéztem a napra, elég magasan állt, úgy delelés körül. Legalább ebből tudom majd az útirányt, és persze úgy indultam el, hogy ne süssön a szemembe a nap.

Eddig nem volt időm, de most megnéztem a lendületes gyaloglásba merevedett embereket. Ahogy egyszer hallottam, az embernek mindig a szemét nézd, hát a szemükbe néztem. Nagyon élethűek, nagyon. Csöppet sem hasonlítanak viaszbábukra, mintha valóban élnének. Egy nő táskákkal megpakolva haladt át a téren, nem bírtam ki, hogy ne érjek hozzá.

Érintésemre a nő táskás keze megremegett, a bőre alatt sűrű hullámzás indult az ingujj felé, a lábai megrogytak, a feje úgy járt oldalt, mintha bolondozna, aztán elindult menetiránya szerint.

Valami azt súgta, ez teljesen természetes, még csak meg se lepődtem. Egy kis idő azért eltelt, mire észbe kaptam, és utánakiáltottam.

Néni, kérem!

Megállt, a válla fölött hátravetette a fejét.

Mizus?, kérdezte.

Hát, mit is akartam?, semmi, vagyis…

Bocs, sietek! És indult tovább.

Legalább egy él, gondoltam, esetleg sorra megérintem a többieket is. Na, nem, majd kedvem szerint. És ez tetszett. Túl nagy lenne itt a nyüzsgés, így is alig látom át a terepet. Vagyis sehogy.

A nő eltűnt a sarkon, újra magamra maradtam. És ettől valami hihetetlen nyugalom szállt meg.

A kis utcában, amibe betértem, egészen kevés ember lézengett. Az egyik aprócska üzletben megláttam egy fagylaltost. Szépen megtermett, erősen bajszos férfi nyújtotta ki az ablakon a fagyit egy pöttöm fiúnak. Belekóstoltam a fagyiba, belenyaltam. Vagy nyaltam volna, már megint elfelejtettem, hol vagyok. A kisfiú kezében póráz lógott, a végén kutya; és mintha megmozdult volna a kutya szeme, amikor belenyaltam. De csak a fény csillant.

Akkor nézzük csak, mit is csináljak!? Megkeressem-e a visszamaszkot vagy ne? De ha ezek az emberek itt érintésre beindulnak, akkor a férfi miért nem keresett magának valakit, miért velem, az én arcommal akart visszajutni? Erre csak egy magyarázatot találok! Azt, hogy nem jó oda mindenféle ábrázat, sőt, valamiért az enyém külön jó. Vagy csak az enyém? De mi köze az én arcomnak ehhez az egészhez? Soha nem jártam erre, és még csak gondolni se mertem volna, hogy van a világon olyan hely, mint ez itt. Miért pont én, miért nem más? Bár ez ugyanaz a kérdés. Mi közöm van nekem ehhez az egészhez? Ha csak…! És ez már sokszor megfordult a fejemben. Ha csak nincs egy ikertestvérem, aki belekeveredett valamibe. De hogy lenne nekem ikertestvérem? Azért annyira nem elvetemültek anyámék, hogy ha ketten születünk, akkor a testvéremet, hogy is mondjam, szóval, hogy kölcsönadják. Viszont az is igaz, hogy engem is kölcsönadtak a szomszédnak. Vagy hogy is volt ez? A fene se emlékszik már rá. Na, nem, az lehetetlen, hogy még több ikertestvérem lenne. Négy, ez túlzás, az meglátszana anyámon, azt mondják. Persze, amilyen hiú, nem lehetetlen. Csak azért, hogy őrá ne mondják, hogy lóg a hasa meg a melle.

További utamon a léghajós férfit el is felejtettem, biztos voltam benne, hogy nem akadunk össze. De melyik város lehet ez? A nő a mi nyelvünkön beszélte. Annyira elgondolkoztam, hogy véletlenül hozzáértem egy idős ember kézfejéhez.

A csoszogásra fordultam meg, az öreg cammogott tovább, megállt és csodálkozva nézett körül.

Jaj, már megint mennem kell, mikor a többiek pihenhetnek, mondta.

Gondoltam, hadd szövegeljen magában, de aztán mégis visszaszaladtam.

Vastag fekete filckalap volt a fején, fiatalosan kigombolt kockás ing, pantalló, a botja pedig valami krómozott fém lehetett, aminek az alján, mikor felemelte, láthattam, elefántot ábrázoló pecsétnyomó mintázata díszlik.

Jó napot, bácsika!

Na, mi van, téged is szabadlábra helyeztek?

Hát, nyöszörögtem, mert nem akartam hosszú mesébe bonyolódni, engem is, de még nem szoktam meg.

Arra számítottam, hátha kihúzok valamit az öregből.

Ne is akard megszokni, mondta, én már unom, annyira megszoktam.

Hm! Rafkós öreg, annyi szent. Persze itt mindenki tud mindent, csak nekem nem érthető.

És tetszik tudni valami jó tudományos magyarázatot?

Hányadikos vagy te?

Picit vakargattam a fejem.

Nehéz ezt így konkrétan megmondani, mert, tetszik tudni, egy évvel később kezdtem, mint a többiek, aztán fél évig külföldön voltunk, addig nem kellett iskolába járnom, úgyhogy…, úgyhogy most itt vagyok.

Pedig harmadikban, azt hiszem, harmadikban már benne van a tananyagban, de az is lehet, hogy korábban. Nekem már a szüleim elmondták, és képzeld, rendesen megértettem, pedig nem voltam négyévesnél több.

Akkor a bácsi biztosan csodagyerek volt.

Ugyan, az én időmben minden második gyerek csodagyereknek született. Aztán nem lett belőlük semmi, egyszerűen elment az eszük.

Értem. És akkor hogy van az a tudományos magyarázat?

Az öreg büszkén mosolygott, látszott rajta, hogy még mindig csodagyereknek gondolja magát. Fölhúzta a szemöldökét, és belekezdett.

Az egész nagyon egyszerű és ésszerű.

Azt mindjárt gondoltam.

Nem bírtam megállni, hogy ne szóljak közbe.

A föld pályája relatíve módosult, mondta, mármint úgy értem, hogy a naprendszerben maradt, de a Tejúton, egy erős és ingadozó mágneses tér hatására össze-vissza bolyongott, és többnyire bolyong még ma is. Soha nem jöttek rá, hogy honnan származik ez a mágneses erő. De a lényeg az, hogy van, mikor közel kerülünk hozzá, van, mikor távolabb kerülünk a Tejútrendszer közepén lévő fekete lyuktól. Ilyenkor minden összezavarodik. A fekete lyukban, de ezt már biztosan tudod te is, nincsen idő, legalábbis a mi fogalmaink szerint nincs. És amikor elhúzunk az időtlen sötétség mellett, olyan erős hatást gyakorol a földi időre, hogy az szinte megáll, vagyis úgy érzékeljük. És aztán már hiába távolodunk onnan, a hatás úgy összezavarja a gravitációs mezőt, hogy jó időbe telik, mire helyre áll. Mindig kell hozzá egyvalaki, aki kívül esik ezen a hatáson. A biológusok azt tartják, hogy ezek más szellemi lények, és csak a fölvett alakjuk hasonlít ránk. Na, és ha egy ilyen ember hordozza magában a régi időrendszert, akkor ő rendbe tudja rakni, visszahozhatja az időt. Én még nem láttam ilyet, de állítólag úgy szokott történni, hogy egyszerűen megérinti a másikat, és akkor a sejtek láncolatán keresztül helyre áll a biológiai óra. Aztán az is megérint valakit, és így tovább, a folyamat hamarosan fölgyorsul. De úgy látom, még nagyon az elején tartunk.

És ravaszul körülnézett az öreg.

Én is úgy látom.

Hm! Nem te vagy véletlenül az az érintős ember? Mert nekem úgy tűnik, rajtunk kívül senki nem mozog itt.

Nem tudom, én nem tudom, mi vagyok. Nekem senki nem mondta még, hogy más szellemi lény vagyok. Sőt, azt se nagyon, hogy szellemi lény.

Elég baj, erre figyelmeztetni kell őket, mert ahhoz túl nagy a felelősségük, hogy ne tudjanak róla. Mindig vártam, hogy egyszer majd én legyek a más szellemi lény, de lassan amúgy is lejár az időm, és még senki nem mondta. Meg aztán erre idővel magamtól is rájönnék.

Gondolja, hogy én más szellemi lény vagyok?

Miért ne! Próbáld csak meg, érints meg valakit, majd meglátjuk!

Tiltakozva ráztam a fejem:

Ez így nem jó, nem bizonyít semmit. Épp az előbb tetszett mondani, hogy aztán már a többiek is fölébreszthetik egymást.

Ez igaz, okos lány vagy. Akkor hogyan derítsük ki, hogy más szellemi lény vagy-e? Én is nagyon szerettem volna tudni, biztosan te is.

Hát éppenséggel nem lenne rossz. De…

És akkor hirtelen eszembe jutott a barlang, az emlékezőkristályok, hogy ez itt egy másik világ, a másodvilág, ami a barlang falán kelt életre És kívül még ott az a sok furcsa hely, amin átléggömböztünk, és ha jól gondolom, akkor a szomszédék szekrényéig az megint egy másik világ. Na, most kezdjem el magyarázni az öregnek, hogy ő csak egy másodvilág, és csak azt gondolja, hogy itt bizonyos más szellemi lények keverik a levegőt, miközben ő csak az emlékezőkristály egy darabja, egy élő halott, aki soha nem akar kifogyni a világból a rengeteg példánya miatt, ezt mondjam el neki? Valahogy csak szóvá kéne tenni! De ebben a korban? Még megviselné, rosszul lesz és kiterül. Viszont érdekes, hogy itt nem hasad le az emlékezőkristály, azt csak a barlang falán láttam. Hogy van már ez is? Pedig ha leszakadna, mondjuk, a lába, na jó, egy kicsit a cipője orra, akkor azzal már kezdhetnénk valamit. De nem fog leszakadni, ahogy az én szerencsémet ismerem.

Mi van veled, kislány? Nagyon elgondolkoztál.

Semmi-semmi. Csak…, csak azon gondolkoztam, hogy hátha tényleg más szellemi lény vagyok. Akkor a szüleim is büszkék lennének rám.

Miért, nem azok? Egyáltalán hol vannak a szüleid?

Elmentek megnézni a tűzijátékot.

És rögtön a szám elé kaptam a kezem, bár fölösleges, mert tűzijáték mindenhol van.

Ja, hogy a szüleim? Olyanok, mint a többiek, nem különösebben nagyobbak vagy kisebbek, nem is csúnyák, néha hazajárnak, jókat esznek, van hobbijuk (de mi is?), állítólag szeretik a munkájukat, néha veszekszenek, de aztán meg nevetnek, úgyhogy teljesen fölöslegesen veszekszenek, szóval, olyanok, mint a többiek.

Nem túl kedvesen beszéltél róluk.

Ettől aztán vadul húzogattam a szemöldököm, amiről már rég le kellett volna szoknom, mert anyám szerint korai ráncokat okoz.

A szüleimről ne tessék faggatni, mondtam. A szokványos gyerekes zsörtölődés, majd ha megnövök, megértem őket, sőt, én is ugyanazt fogom csinálni, amit most ők.

Az öregnek megcsillant a szeme, aztán elhalványult, sötét felhők borították el az arcát. A fejét félre kapta, mintha hangot hallana oldalról. Csípőből megfordult és a hang irányába toppantott botjával, majd mint aki korláton húzza föl magát, egy szó nélkül elindult. Nevetségesen gépies mozgása egyre gyorsult, cikázva szlalomozott a tömegben, de nem érintett meg senkit. Mint egy túl gyors hullám, pillanatok alatt eltűnt.

Ismét magamra maradtam, az öreg időről szóló magyarázata járt a fejemben. Persze, igazán ezt se értettem, abban azonban biztos voltam, hogy nem csak körülöttem, de bennem is megváltozott minden. Már nem az voltam, aki elindult, vagyis csak részben az. Már nem mondhattam semmire, hogy ez így és így van, mindennek ezer arca mutatkozott, amit csupán akkor láttam, ha az mutatkozni akart. Nem maradt egyetlen fix pont se, az állandó váratlanság ott rejtőzött minden mögött, és ez szórakoztatott: a világ nem lekerekített, nem gömbölyű, hanem minden szál ezer felé kanyarodhat, minden összekapcsolható, és mindez vibrál és csillog és keveredik, s bármerre induljak, mindig különös, soha nem ismert területre tévedek.

Mikorra ezt végiggondoltam, két óriási üvöltés rázta meg a levegőt, vagyis azt, ami itt van.

Az öreg. Tudtam, hogy az öreg, féktelenül begyorsult.

Vénusz, hallottam elhaló hangon az üvöltést; megismételte: Vénúúúsz! Kihez beszél ez? Egyre halkabban és elhalóbban nyöszörgött.

Visszafutottam. Ott feküdt az öreg egy ripityára tört kirakatban, tíz méterekre is szétszóródtak a szilánkok.

Be kell üvegezni, nyöszörögte az öreg. A térdmagas kirakatban hanyatt feküdt, lába az utcára lógott, feje már bent a dísztárgyak között.

Hogy? Mért kell beüvegezni?, kérdeztem.

Mert, mert visszajön.

Kicsoda?, faggattam türelmesen, mert az öreg körül egyetlen vérnyomot se láttam, a ruhája épen-egészen feszült rajta. Mi történt?, kérdeztem.

Fölemelte a fejét és körülnézett, még markolta a botját, a távolba mutatott vele.

Mit csináljak?, a türelmem elhagyott.

Húzzál ki innen!

Tétováztam, aztán megragadtam az öreg lábait. Minden erőmet összeszedve nekifeszültem. Nem lehetett több hatvan kilónál, de nem tudtam egykönnyen megmozdítani. Megragadtam a két bokáját és jobbra-balra cibáltam, így már jött. Az öregeket néha csavarni kell. Derék fölött nem húztam tovább, túl nagyot zuhant volna a feje. A karjainál fogva kipenderítettem az utcára, a bot kiesett a kezéből.

Most vedd föl a botot, mondta.

Nem volt értelme mást csinálnom.

És amekkorát csak bírsz, üss a fejemre!

Ezt azért nem kérheti egy ekkora leánygyermektől, és nem is így neveltek, mondtam, de a hangomban nem éreztem túl nagy ellenállást.

Nem lesz semmi baj, vágjál jól fejbe, ahogy csak bírsz! mondta az öreg.

Megmarkoltam a botot, a hátam mögé lendítettem.

De ne tessék pislogni, mondtam mérgesen, mert azért ez mégiscsak fejbecsapás.

Behunyta a szemét és várt.

Összeszedtem magam. Előbb lassítva egy próbaütéssel bemértem a fejét, hogy biztosra menjek…

Aztán lendületet vettem, mint egy golfjátékos, aki földbe akarja döngölni a labdát. És aztán…

…előbb egy ólmos-gumis koppanást, majd újra szikrázó üvegcsörömpölést hallottam.

Az ütéstől a bot kiperdült a kezemből. Azonnal elfordultam, nem mertem odanézni. A hangokból ítélve megint csak más történt.

Hunyorítva nyitottam ki a szemem, a pillák még homályban takarták az öreget. Féltem túl közelről megpillantani, hátráltam néhány lépéssel.

Az öreg széttárt karral, mozdulatlanul feküdt az utcán. A nap ragyogó sugarai árnyékot vetettek ráncos nyakbőrén. A feje elfordult az ütéstől. Egyik lábát félig fölhúzta, a nadrág a bokája fölé csúszott. A haja egészen hosszú lett, piszkos-ősz, szürke. Körülette üvegcserepek. A róla lehullott emlékezőkristályok cserepei.

Halott, gondoltam, őt már nem lehet fölérinteni.

A bot után néztem, egy kisgyerek lábai előtt hevert.

Az öreg feje mellé guggoltam, elfordítottam a nyakán. Sehol egy seb. Pici pofonokat adtam neki.

Hé, hé, papa!, mondogattam, de nem válaszolt.

Elfutottam a botért, kezébe nyomtam a markolatnál, de előbb megvizsgáltam ezt a különös támasztópálcát, amellyel a tömegbe mutatott még az imént. Mi lehetett ott? Túl korán csaptam agyon, előbb ki kellett volna kérdezni.

Békésen feküdt, mint aki csak alszik, a bőre puha és sima lett, a májfoltok kifakultak. Ő akarta.

Viszlát, öreg!, mondtam az orrom alatt, de alig, hogy kimondtam, hideg zsibbadás futott végig rajtam: megláttam magam a kirakatban. A kitört üveg újra a helyén volt.

Az utamba eső első kapun benyitottam, fölszaladtam a lépcsőn, az első forduló után beugrottam egy lakásba.

Ételszag terjengett, vagyis bizonyos pontokon éreztem a párolt káposzta szagát, máshol nem, mintha külön tömbökben állna.

Le akartam dőlni egy kicsit, az öreg nagyon megviselt.

Körbejártam a lakást, de még az üres szobában sem volt kedvem ágyba vetni magam. A nappaliban két kisgyerek építőkockákkal játszott. Egy félig elkészült várfalra pakolták a sárga és piros négyszögeket. Kezük a levegőben állt, szemük a kezükben lévő kockát figyelte. Szembogaraik fényesen csillogtak. Félelem és szomorúság lett úrrá rajtam. Mióta ülhetnek itt? Az idő nem telik rajtuk.

A párolt káposzta szaga mellett másfajta szagot is éreztem. Most úgy mondanám, a halál szagát. S ebben a szagban ott ült ez a két védtelen gyerek.

A kezemet kinyújtottam a kisfiú feje felé, hogy megérintsem selymes és sejtelmes haját, de centikkel előtte megállt a kezem. Nem nyúlok többé senkihez. Jobb, ha nem.

Ne múljon el, ne szülessen újra, hogy elmúljon.

Csak az idő mértéke teljesül, semmi több.

Kihátráltam a játszótérből, a hosszú folyosón nézelődve a konyhába jutottam. Mindjárt az ajtóval szemben vékony karton naptár lógott a falon. Kerestem az évszámot, de csak a hónapok, napok sorakoztak. Milyen év lehetett ez? A január csütörtökkel kezdődik és húsvét hétfő április második hétfőjére esett. A párolt káposzta szaga itt még erősebben állt, a halál mandulaszaga fölszívódott.

Csak egy lépéssel fordultam beljebb, de ezt sem kellett volna. A háziak a konyhában dolgoztak. Az asszony előre dőlve a tűzhelyen keverte a káposztát. A férje eközben hátulról próbálta beilleszteni a szerszámát. A hosszú konyhakötény eltakarta őket, nem tudom, sikerült-e a művelet, de a férfi kezei messzire előre nyúltak, feltűnően hosszú keze volt, s az asszony pólója alatt valószínűleg nem a hamutartót kereste.

Ismerős testtartás otthonról: anyámék nem nagyon zavartatták magukat; az egyik pillanatban még tévéztek, vagy rádiót hallgattak, vagy anyám lakkozta a lábkörmeit, apám meg ecetes uborkát szopogatott, a másik pillanatban meg már összenőttek. Biztos vagyok benne, és egyre biztosabb, nagyon szerették egymást. Legalábbis, ahogyan ők képesek voltak erre. Csakhogy nekem ebből semmi nem jutott. Idegen testként lógtam rajtuk, és rajtuk kívül, egyetlen érintésük sem volt jó hozzám. Később persze rá kellett jönnöm, hogy épp annyira volt ez az ő hidegségük, mint az én kibírhatatlan makacsságom, amivel sokáig lehetetlenné tettem minden kapcsolatomat…

Jutott eszembe: talán a tévé vagy a rádió, azok mondhatnak valamit.

A tévét a hálószobában találtam, és közvetlenül mellette egy polcon a rádiót. Benyomtam a kapcsológombot a tévén, de a rádió is hallgatott. Persze, ha ez a világ itt áll, akkor áram sincsen benne. Megnéztem a konnektort a falban, semmi, de a következő gondoltam az volt, hogy áramot kell csinálnom. De hogyan? Figyeltem volna jobban az órákon!

Leültem egy székre, magam alá húztam a lábam, hátha valami eszembe jut.

Ha itt valóban áll az idő, akkor a falaknak nem szabadna állniuk Mindennek össze kellene roppannia, de olyan erővel, hogy az engem is magával ragadjon. Á, nem értek hozzá, sajnos!

Akkor a napot se láthatnám, morogtam tovább. Valami hibádzik ebben, és azt kell megtalálnom. Az érintésből kell kiindulnom. De mi az, amit én átadok? Mi az, ami belőlem átjutva elindítja az egész folyamatot, a biológiát, a mozgást, az időt? Lehet, hogy csak azért nincs áram, mert a folyók is leálltak, a reaktorok, meg a szélgépek. Áramot valahogy mégis lehetne csinálni? De mivel?

Föl-alá járkáltam a szobában, próbáltam visszaidézni, láttam-e valahol ilyen áramfejlesztőt. Menet közben kiléptem a nyitott erkélyajtón.

A nap lágyan sütött, mintha változott volna az állása. A korlátnak támaszkodva a tér felé hajoltam. Azonnal elvakított valami. Hátraléptem és az előbbi helyre néztem. Ott ült az öreg. Ott, ahová támasztottam. De mi csillog rajta?

Az öregen sziporkázik valami. Óra nem volt rajta, se fémgomb, nem emlékszem.

Visszamentem a térre, hogy megnézzem az öreget. Ölében a tenyere szétnyílt, a bot kicsúszott belőle. A tenyér mélyén ott csillogott egy ezüstös érme. Közelebb hajoltam. Koronás fej és hosszú hajkorona domborképe. Óvatosan, nehogy megérintsem az öreget, az érme felé nyúltam. De honnan került ide az érme? Azonnal a léghajós férfire gondoltam, akivel a barlangig jöttem. Elég volt egy gondolat: fölemeltem a fejem, s a kirakatban megláttam; ott állt a hátam mögött.

Megfordultam, hidegen és kifejezéstelenül bámult. Hátán a zsák fele akkora rakománnyal teli.

Gyere, mondta egészen barátságosan.

Hová?, kérdeztem zavartan, bár biztos voltam benne, hogy a válasz a visszamaszk lesz. Bár azért abban is bízhattam, talán jobb belátásra tért.

A maszkhoz nem megyek, mondtam azonnal.

Nem válaszolt. Levette a hátizsákját és ráült.

Akkor hová?

Magával nem próbálkozom többet. Nem bízom.

És miben bízol itt?, mondta, és mint egy hadvezér, az égre tárta a karját.

A visszamaszk az egyetlen, amivel vissza lehet jutni?

Nem tudok másról.

És?

És?

És akkor lehet másképp is, nem?

Nem tudom.

De a visszamaszkot honnan tudja? És miért pont az én arcom kell hozzá, hogy belenyomjam abba az izzó keretbe? Gondolja, hogy elment az eszem? Megfoghat, lekötözhet, belenyomhatja a fejem, de én oda magamtól nem megyek.

Nem akarok erőszakos lenni, soha nem voltam az.

És?

És?

Akkor most arra akar kérni, hogy menjek oda magamtól, és nyomjam bele a fejem?

Vagy itt maradunk mind a ketten, vagy legalább egyikünk visszajut, válaszolta.

Ilyen a tévében szokott lenni. Vagy senki, vagy egymaga! Gondolja, ez nekem választási lehetőség?

Nem gondolom, csak mondom.

Maga ki akar engem dumálni.

Erre azonnal nem válaszolt. Dühös lettem. Az öregre is. Hogy fogok innen kikeveredni?

Mondja, jutott eszembe a fenti tévé, tud maga áramot csinálni?

Mit? Hogyhogy áramot?

Ott fönt, mutattam a lakásra, van egy tévé, és ha tudnánk áramot csinálni, foghatnánk vagy leadhatnánk valami jeleket.

Nem rossz, mondta a férfi.

Magának nem jutott ez soha eszébe?

Nem. Nem, mert valahogy az az érzésem, szóval, nem véletlenül nem jutott eszembe. Szerintem ez a világ jól le van határolva, nincsenek benne kimenetek és bementek.

Téved, mutattam az öregre, itt ez a hapsi mesélte, hogyan állítja le a fekete lyuk az időt.

Úristen!, nyöszörögte a férfi, és tenyerébe temette az arcát.

Miért, mi baja van a fekete lyukkal, kérdeztem a férfit, aki hosszabb időre bújt a tenyere mögé.

És akkor mintha megmozdult volna a levegő, és vele együtt a háttérből zaj csapott fel, igaz, rövid időre, mint mikor a megszorult magnószalag centiket fut előre, aztán megint leáll. A téren álló emberek is mintha apró erőfeszítést tennének arra, hogy tovább haladjanak.

Talán rövid idővel ezelőtt még felkaptam volna a fejem, és kérdésekkel rontok a férfire, de fásultság vett rajtam erőt a folytonos bizonytalanságtól. Egyszeriben megelégeltem a kiszolgáltatottságot, amiből ugyan nem éreztem fenyegetést, ám mégis, folyton ott bujkált a lehetősége.

Fölöslegesnek éreztem, hogy újra elinduljak valamerre, hogy megpróbáljam fölfedezni mindazt, ami természeténél fogva érthetetlen és bejárhatatlan számomra. És váratlanul mindaz a kiszámíthatóság, amit otthon anyámék közelében éreztem, még erősebben hiányzott. Az otthon monotonsága innen mégis csak elviselhetőbbnek látszott.

A férfi előbújt tenyere fedezékéből.

Mindenkit átvernek, mondta a férfi, mindenkit.

Most persze azt kellett volna tudnom, hogyan, de tényleg nem érdekelt.

Beszéljen másról, mondtam.

Nevetséges, folytatta.

Ne keseregjen, hagyja ezt abba, nem bírom nézni.

Erősebb, mint hittem.

Egy frászt vagyok erősebb, csak egy idő után belefáradok a leépülésbe.

A férfi ölébe kapta a hátizsákját, egy lapos dobozt húzott elő belőle. Rákönyökölt.

Minden egyes világ magánzárka, mondta a férfi, de ügyet sem vetettem rá.

Most vettem csak észre, a tér másik oldalán lépcső vezet a mélybe, a lépcső tövében kék szegélyű tábla, rajta egy maszk vázlatos ábrája.

A férfi lassan rászánta magát, felnyitotta a dobozt, amely fönt egy képernyőből, lent billentyűzetből állt.

Ezt még megmutatom, mondta a férfi, és bekapcsolt a gépet.

A képernyőn apró jelek jöttek elő, kisebb szövegmezők, ahová villámgyorsan kódokat ütött be, és már változott is a kép.

Csinálhatja lassabban is, nem jegyzek meg semmit, mondtam.

A szelektív kódsorozat úgy is csak annak érthető, aki ismeri a folyamatos kódátírási sorozatot. Hiába jegyeznéd meg, a következő belépésnél egyes jelek már megváltoznak.

És maga persze ismeri?, kérdeztem.

Csak a belépési kódot, sajnos, mert a további alkalmazásokhoz megint újabb és újabb kódok szükségesek.

Vagyis használni nem tudja.

Nem.

És mit tud a gép?

Mindjárt mondom, de addig nincs értelme beszélni róla, amíg nem léptünk be teljesen.

Van valami köze ahhoz a kamerarendszerhez, ami mindent rögzít?

Sőt, ez maga a kamerarendszer alapja.

Kicsit nem figyeltem oda, már megint fölcsigázta az érdeklődésemet. De az egészben az volt a különös, hogy képesnek éreztem magam különös dolgokra, kimondtam olyan szavakat, amik eddig a számra se jöttek; mintha megint valami elmozdulna, átalakulna bennem.

Kész, mondta a férfi, és felém fordította a képernyőt.

A monitoron lassú képváltásokkal hol termekbe láttam, hol utcarészeket, hol üres, füves pályaszakaszt, beszélő, sétáló embereket, akiket nem zavart a kamera.

Hát akkor mondja, magyarázza!, szóltam a férfire.

Ezek a kamerák képei, amik mindenütt ott vannak, mindent rögzítenek. Legalábbis azt gondolom.

Azt gondolja?

Van még egy verzió. Megpróbáltam belenézni a szoftverbe, de számomra átláthatatlan. Valahogy mégis azt gondolom, hogy nem a kamerák veszik a képet, ellenkezőleg. Egy olyan programot hoztak létre, amivel tökéletesen szimulálni lehet az életet. Az ember testfelépítésétől a szaporodásig mindent, a lehető legrészletesebb cselekvésekig pontosan úgy, ahogyan az életben zajlana. A véletlenek a legkiszámíthatóbb paraméterek szerint működnek, csak a rengeteg feltétel és rengeteg találkozás miatt tűnik átláthatatlannak, vagyis véletlenszerűnek.

Azt akarja mondani, hogy ott azok úgy élnek, hogy nem élnek, csak a gépben?

Azt nem tudom, hogy ők mit gondolnak magukról, az viszont biztos, semmiben nem különböznek tőlünk.

Ha csak nem ebben, és mutattam a hús-vér karomat.

Ezt nem bizonyítja semmi.

Vagyis, néztem az egyre furcsábbá váló tekintetét, elképzelhetőnek tartja, hogy mi is…?

Hogy mi meg hús-vér szoftverek vagyunk egy másik képernyőn?

Elég valószínűnek tartom, de…

De?

Azt hiszem, ez a legveszélyesebb terep, amire ember tévedhet. Mert ha rájön, hogy mi az a szoftver, ami őt működteti, akkor előbb-utóbb bele fog piszkálni, megváltoztatja azokat a paramétereket, amelyek szerint a rendszer működik.

És akkor majd másképp fog működni. Szerintem nincsen ebben semmi veszélyes.

Van még valami, amit lehet, hogy te még nem értesz…

Olyan nagyon sok van.

Alapvetően az, hogy föl bírja-e dolgozni az ember mindezek következményét. Mit mond majd magának, ha kiderül, hogy az összes eredetmítosza csak vágykép, ami a saját idejében maximális megnyugvást és biztonságot jelentett, magyarázatokkal szolgált, védelmet adott a félelmek és a halál ellen is. De mi van akkor, ha csupaszon ott áll az ember az őt irányító szoftverrel szemben, amit ezek után kedvére alakíthat, és mindaz, amit magában léleknek keresztelt, kiderül, hogy éppenséggel jól megtervezett, de végtelen sok, ezért véletlenszerűnek tűnő folyamatok egyvelege, ami annyira lecsupaszítja az ember- és istenmítoszt, teszem azt, hogy már nem hit kérdése továbbá sem az ember, sem a világ működése. Mit fog ezzel kezdeni? Mert nekem hátborzongató. És már az is az, hogy erről egyáltalán beszélhetünk.

Fölálltam és szó nélkül elindultam a földbe vezető lépcső felé.

Hagyjuk ezt, szerintem tele van sutasággal. Egy dologra tudok gondolni, értse meg, haza szeretnék jutni, mondtam.

A férfi kapkodva összepakolt, kikapcsolta a gépet, hátára vette a zsákját, és jött.

Nézze ezt a jelet, mutattam a lejárat melletti táblát.

Földalatti színház?

Vagy az, vagy nem. Mindegy. Úgy döntöttem, hogy mehetünk a visszamaszkhoz, ha belenyomja a fejem, hanem, haza akarok jutni.

A férfi kétkedve nézett rám, ezért mindjárt arra kértem, ha lehet, ne a saját fejével gondolkodjon, nem akarom átverni.

A lépcső több kanyar után vezetett a mélybe, s hiába jutottunk egyre lejjebb, a falai mintha a föntről beeső minimális fényt vernék egymásra, hogy a legmélyebb részeket is bevilágítsák.

Szóval, nem akarsz belegondolni?, kezdte újra a férfi.

Nem, válaszoltam.

Mindjárt gondoltam, hogy megrémített. Hanem akkor abba gondolj bele, ha nem csak minket, de mindenkit összezavar, ha kiderül, hogy létezik ez a szoftver. Már évtizedek óta keresik a képletet, amivel egyben írhatnák le a földi életet és az egész univerzumot. Mi van akkor, ha ez csak mellébeszélés, és a képlet már réges-régen megvan, sőt, már alkalmazzák is? Mi van akkor, ha elkezdődött?

Magának agyára ment a saját fantazmagóriája. És ráadásul be van ijedve. Fél. Mondja meg őszintén, hogy fél! Fél attól, hogy hamarabb fog elpusztulni, mint remélte, hogy nem lesz édes kis öregkora. Így van?

A férfi megállt egy lépcsőfordulóban, fújtatott, mint aki éppenséggel felfelé mászik.

Hová megyünk egyáltalán, kérdezte.

Maga akart a maszkhoz vinni, és mivel nem tudja, hogy hol van, oda fogom vezetni, és mehet, ahová akar.

Nem értem, hogy gondoltad meg magad ilyen gyorsan?

A franc tudja. Nincs rá magyarázat, mondtam, és már csak gonoszságból se tettem hozzá, hogy: végre.

Az alagút lépcsőjén világos, de beljebb teljes sötétség fogadott. Lehettünk már vagy száz méter mélyen. Igazából valamiféle metróvonalra számítottam, de úgy láttam, már amennyire láttam, ez a számításom nem jött be.

Az alagút belseje a vártnál sokkal szélesebb volt, és egészen magas, a függő építkezésnek különös megoldásait alkalmazták, mert egyetlen támpillért sem láttam. A boltív padlótól padlóig tartott. Az aljzatot hajópadlóval fedték be. A padlókon jobbra-balra számok és különös rajzolatú virágminták.

A férfire néztem, fölhúzta a vállát. Aztán megint, hátha csak a zsákját igazgatta.

Mi ez?, próbáltam biztosra menni harmadszorra, Milyen számok ezek?

Ezt így egyenként nehéz lesz megállapítani, egyszerre kéne mindet látni. Persze a virágminták nélkül.

Azért jó lenne, ha velünk lenne egy tudós, ahogy az ilyen helyzetekben szokott, ő legalább kideríthetné, hogy… Egyáltalán maga elhiszi ezt az egészet, amit itt látunk? Mert nekem egyre erősebben tűnik úgy, csak a szemem káprázik.

Én már megszoktam, túl régóta vagyok itt.

Merre induljunk?, tettem fel ezt a bonyolult kérdést.

Túl sok választásunk nincs.

Akkor én erre, maga meg arra.

Szerintem jobban tennénk, ha egyfelé indulnánk.

Na mert miért?, kérdeztem.

Nem tudom, így gondolom.

Végre egy őszinte válasz.

Gyerek létedre eléggé fölvágták a nyelved.

Ne jöjjön ilyen szamárságokkal, inkább jöjjön.

A zsákjából kis, fémes lámpát húzott elő, bevilágította az alagutat, ami folyamatosan balra kanyarodott.

Azért figyelje a számokat is, mondtam a férfinek, akin jól láthatóan megjelentek a félelem első jelei: gyors szemmozgás, a lámpa rángatása, zavarodott léptek, ritmustalan haladás, és legfőképpen: csücskösre szorította a kabátja alját.

A levegő egyre hidegebb és párásabb lett, a parketta síknak látszott, de nekem úgy tűnt, mintha felfelé haladnánk.

Számíthatunk patkányra?, kérdeztem.

Nem tudom. Én lennék a legjobban meglepődve, ha bármi megmozdulna. Bár talán jobb is, ha addig keressük a visszautat, amíg nem mozog semmi.

Hogy érti ezt?, kérdeztem.

Úgy, hogy most nyugodtan kereshetjük, nyugodtan mehetünk bármerre, nem szól bele senki, de ha ezek ott fönt megindulnak, semmi nem szavatolja a biztonságunkat.

Nagyon kérem, ne féljen már annyira, engem is megijeszt.

Nem félek, csak fölmegy a vérnyomásom a legkisebb izgalomtól is.

Erre nem tudtam mit mondani, vérnyomásban nem voltam otthon.

A számok se nem csökkennek, se nem nőnek, magyarázta.

Ennél azért én is bonyolultabbra gondoltam. Nincs a gépén valami kódfejtő?

Van, de ahhoz egy teljes kódsor kellene, viszonylag sok elemmel, eltartana pár óráig beírni őket.

Akkor majd végső esetben.

Az alagút fala csupaszon és fényesen csillogott a lámpafényben, mintha nedvesség borítaná. A számok továbbra is cikáztak alattunk, a virágminták is kifogyhatatlan ötletű tervezőről meséltek.

Túl erősek az ívek, mondtam, szerintem hamarosan visszaérkezünk a följáróhoz.

Ezeket az íveket csak a szemünk rajzolja, elég egy kis eltérés, hogy önmagába, vagy önmagán kívülre csavarodjon. Mehetünk egy napig is, mire a szemünk észlel valamit. Pár órai gyaloglás után meg lehetne mérni a húrokhoz tartozó íveket, azokból kiderülne ez-az.

Csinálja nyugodtan, engem nem zavar, válaszoltam, és furcsa, de most éreztem magam először jó kedélyűnek, mintha egy otthoni nyugis kiránduláson lennék. Bár meglehet, csak a pára teszi. A pára engem mindig is szórakoztatott, ahogy önmagán át bukfencezve kering.

És nem tűnt föl, ekkor még mindig nem, hogy a pára mozog.

Hirtelen sötét lett előttem, a férfi eltűnt egy szempillantás alatt.

Hol van?, szóltam nyugodtan.

Itt, válaszolta a vaksötétben, majd a másik irányba kapcsolva a lámpát, újra világos lett.

Jöjjön már, bíztattam a férfit.

Zajt hallottam.

Miféle zajt?

Nem tudom. Figyelje csak!

Akkorára nyitottam a füleimet, mint az egész alagút, de nem hallottam semmit.

Hallotta?, kérdezte a férfi.

Nem, válaszoltam, de annyira figyelt és fülelt, hogy elbizonytalanodtam.

Visszafojtottam a levegőt, csak a szívverésem dobolt a fülemben. A férfi ide-oda forgatta a lámpát, lábujjhegyen a külső ív szélére ment, hogy mind messzebb lásson. Rám nézett, széttártam a karom.

Semmi, mondta.

A férfi megvonta a vállát, mentünk tovább.

Az első lépés után viszont én torpantam meg, fémes recsegést hallottam. A férfi újra visszakapta a lámpát. Bólintott, hogy igen, neki is megvan a hang.

Aztán hirtelen suhogás hangjai következtek, mintha hatalmas lapátkerekek pörögnének föl. Aztán semmi.

Ki van ott?, kiáltotta a férfi türelmetlenül és fejhangon.

Senki, válaszolt egy hang.

Mindketten összerezzentünk, a kézilámpa fénye vibrálni kezdett, mintha kifogyni készülne.

Tessék!, mondtam, vagy inkább kértem.

De csak csend volt a válasz.

Ki az a Senki?, mormogott a férfi, s a lámpa ráeső fényében jól láttam, nyaki erei megduzzadnak, mind gyorsabban pumpálják fejébe a vért.

A Senki, válaszolta kisvártatva a hang.

Akkor minek beszél?, kérdezte a férfi.

Mert már régen beszéltem, válaszolta a hang rezegve. A hang, úgy tűnt, hangszóróból jön, de a távolságot nem lehetett megbecsülni.

Akkor beszéljen nyugodtan, hallgatjuk, bíztattam, és a férfi szabad kezével intett, hogy csak óvatosan szóljak, itt semmi nem biztos.

Mit mondhatnék?, kérdezte a hang.

Például azt, mondta a férfi, hogy mi történik itt?

Mondtam már, hogy Senki vagyok.

Ez igaz, mondta a férfi, de ha ahhoz van elég tudásod, hogy beszélj, akkor talán máshoz is van. Vagy azt mondd meg, merre találjuk a visszamaszkot?

Hm!, mormogta a hang, akkor inkább én kérdezhetném, hogy ti mit kerestek itt, ahol…

Ahol?, kérdeztem.

Ahol az egyik idő áll, mondta a hang.

És melyik idő áll?, kérdezte a férfi.

Az, amelyiknek állnia kell.

Na, idefigyelj! Ne kelljen már mindent harapófogóval kihúzni belőled! Vagy beszélj normálisan és segíts nekünk, vagy hagyjál békén minket, eredj a dolgodra, vagy mit bánom én hova, mondtam, miközben a férfi nem győzött gesztikulálni, hogy semmi értelme ennek a fenyegetőzésnek, még feldühítem a végén, és akkor…

És akkor mi van?, mondtam a férfinek.

Mindketten türelmetlenül vártuk a választ, ami nem akart megérkezni.

Úgy döntöttem, megyek tovább, megrángattam a férfi karját is.

Ahogy elindultunk, mégis megszólalt, dübörögtek a falak:

Átállás van. Átállás van az időben, mondta egyre mélyülő, bugyborékoló és hullámzó hangon; pont olyan volt, mint mikor elromlott a magnómban a motor, és sokkal lassabban vonszolta a sza-lagot.

Átállás van a bioszféra mozgatásában, de úgy látszik, hogy ti pont az időszelet határán voltatok a leálláskor. Megesik ilyen, de viszonylag ritka, százezer évenként öt-hat, mondta a hang.

És mi a túrósnak kell átállítani a bioszférát?, kérdeztem nem kevés gúnnyal.

A bioszférának a gravitációs mezőben történő önmozgása energiát termel, ezt az energiát az agy tárolja emlékképek és egyéb emlékfoszlányok formájában, és exitus formájában adja le. Ezt nevezitek ti léleknek. És ha már így nevezitek, akkor az ember valójában lélekgyár, a lélek a számotokra ismeretlen sugárzási tartományba tartozik, exitus után ezt az energiát gyűjtjük össze, mondta a hang.

Ugyan már, ne szórakozzon! Mekkora energiát bír kinyerni az emberből? Kicsit, nagyon kicsit. Ott van a világűrben ezeregy energiaforrás, tömérdek nap, amiknek egyetlen sugárnyalábja több energiát hordoz, mint egymilliárd emberi lélek, mondta a férfi.

Az lehet, de nem csak egyféle energia létezik, ahogyan mondtam, ezt a fajtát ti nem ismeritek, és tulajdonképpen soha nem is ismerhetitek meg, így vagytok legyártva, mert sem az anyag, sem az energia nem képes önmaga hordozóját megismerni. A ti energiátok, hogy jobban megértsd, különleges valami, amit csak a bioszféra képes termelni, illetve akkor válik különlegessé, amikor az exitussal távozik a testből. És bármennyire is bosszantani fog, ebből az energiából élünk mi, mondta a hang.

Ki az a mi?, kérdeztem, és egy alkalmas négyjegyű szám közepébe ültem.

Ezt megint csak nehéz lenne elmagyaráznom, és szándékom szerint szükségtelen is, ez számotokra érthetetlen, mert ismeretlen formáról van szó, mondta a hang.

De azért nyugodtan belekezdhet, hátha mégis megértünk belőle valamit, mondta a férfi, levette a zsákját, és mellém telepedett a padlóra.

A hangban nem volt készülődés a válaszra, sőt, semmi emberi, én legalábbis azt vártam, hogy ilyen lényeges válasz előtt legalább megköszörüli a torkát. A kis szünettel ugyan elbizonytalanított, de hát ki tudja, nála mennyit tesz ki egy kis szünet.

Mi emberszerűek vagyunk, csak a vitalitásunk más, illetve más felállású téridőbe vagyunk berendezkedve. Az időnek nálunk három, a térnek hat dimenziója van, de lehet több is, amivel sokkal bonyolultabb rendszereket képezhetünk, mint a tiétek. Szükségtelen magyaráznom, hogy a ti világérzékelésetekből ebbe a formába nem nyílik irány, vagy ha nyílik, akkor az egyenlő a megsemmisülésetekkel. Ahogy a tudományotok leírja a világot, az egyre precízebb, de nincs belőle kiút. Vagyis a végső megértés sem vezet el sehová, legfeljebb a végső megértésig, ami, ismerve az ember pszichikumát, egyenlő a végső elkeseredéssel. Az eredeti tervek szerint az ember, és vele együtt a bioszféra prototípusa egy sokkal kevésbé fájdalmas modell volt, amelyben a tudásnak ez a foka nem tartozott olyan szervesen a személyiség integritásához, sokkal jobban el lehetett vele élni, úgy összegészében. A pusztítási program nem tartalmazta az önpusztítást, csak faj és önfenntartás szükségleteit, ez a mostani állapot túlmegy rajta. Nem akartunk feltétlenül úgy hozzájutni a vitális energiátokhoz, a lélekhez, hogy az ilyen mészárszéki hangulatot hozzon rátok. De egy picit elszabadult a pokol az utóbbi pár ezer évben, és tulajdonképpen az átállás is ennek a tervnek a része. Egyszer-kétszer ugyan már megpróbáltuk, de nem javított semmit, nem tudtuk kellőképpen kizökkenteni a bioszférát, és főleg az embert az időtapasztalásból, és egyáltalán a tapasztalásból, amivel hergeli magát. A vitális energiátok körülbelül úgy szolgálja a mi életünket, mint ahogyan ti vágóhidakról hozzátok a húst. Azt hiszem, ez elég érthető. De mert nálunk nem egy idődimenzió van, az életünk újabb és újabb vitálenergiák felvételével újrakezdhető, méghozzá az idők keresztezésében, vagyis bárhol, bármikor, függetlenül az előélettől; ezekben a dimenziókban nagyjából ugyanazok a feltételek adottak, mondta a hang.

És nem unjátok meg ezt a végtelen életet?, kérdeztem.

A ti fogalmaitok szerint nyilván unalmasnak kellene lennie, de ahogy mondtam, itt a több idő és térdimenzió miatt összehasonlíthatatlanul nagyobb variánsok jöhetnek létre bármilyen szférában. De mi is végesek vagyunk, ahogy ti. Viszont a vég is teljesen mást jelent. Az univerzum teljes erőinek szolgálata a vég, az pedig csodálatos dolog, amikor az egész világegyetemmel eggyé válsz, ott vagy mindenütt és sehol nem vagy. Valami ilyesmit gondoltatok ti is, mondta a hang.

És akkor ez a kezdet és ez a vég, meg hasonlók, amikkel mi gondolkozunk, ez nálatok hogy van? Mert ugye nekünk az van, hogy az Isten teremtett minket, vagy volt egy ősrobbanás, aztán meg úgy alakult tovább…, kérdezte a férfi.

Borzasztóan nehéz erről beszélni, ez a nyelv alig valamire alkalmas, amin ti beszéltek. Ez a nyelv eleve rögzíti a tapasztalatok eredményét, a logikát, a módszereket, a zsenialitás mértékét, és ezzel azt is, hogy erről a világról beszéljen. Teljesen új nyelv, kódrendszer kellene hozzá, ami nem a természet absztrakcióin alapul, hanem egy olyan feltételes világon, ami viszont túl van minden számotokra fölfoghatón. De erre talán a legjobb példa az, amikor azt próbáljátok kérdezni, hogy mi volt a világegyetem kezdete előtt, vagyis akkor, amikor nem volt idő. Viszont már maga a kérdés, a Mi volt? időt tételez fel, vagyis már magánál a kérdés feltevésénél ellentmondás születik. Hát most akkor hogy mondjam el, hogy a mi téridőnk szerint a ti végtelenetek nem létezik, ahogy kezdet és vég sem érthető. Elég ha csak annyit mondok, és még az se pontos, hogy a vég az a mi életünkből egy pillanat, a végtelen pedig egy származtatott mennyiség. De itt be is fejezem, mert lassan olyan lesz, mintha verset mondanék süket fületeknek, mondta a hang.

Azért ne olyan sietősen, mondta a férfi. Hol vagy most és egyáltalán hogy tudsz velünk beszélni?

Hozzátok képest mindenhol vagyok, a hangom pedig egy egyszerű transzformátor-membrán hangja. De mondom, kissé nehezemre esik erről beszélnem, másrészről meg hiába is az egész, ha elmondjátok bárkinek, bolondnak néznek, aztán kész. Ez a statisztikai tapasztalat.

És ti nem szolgáltok megint csak másvalakit a vitális energiátokkal?, kérdeztem.

A mi létezésünk nem kétséges, az idő végtelen útjai állnak előttünk, oda és vissza, mármint a fogalmaitok szerint végtelen, mondom, nincs kezdet és nincs vég, nincsenek határaink, mert mindenütt vagyunk, mondta a hang.

Akkor azt is lehet tudni, mi lesz velünk, meg azt is, hogy hogy juthatnánk haza, mondtam.

Tudni? Hiába, azt hiszem, nem elég az egyszerű átállással próbálkozni, az egészet Föld-programot le kéne állítani, vagyis most már nem újraindítani. Borzalmasan sajnállak benneteket, borzalmasan. Pontosan olyan vagy, te kislány, mint a Vénusz, vagyis amit Vénusznak neveztek, egy döglött bolygó a sok közül. Már a sajnálatomat is sajnálom tőletek.

Ha undorodik, elmehet, mondtam és fölálltam, a férfi felé nyújtottam a kezem, aki valahogy az istennek se akart tovább jönni, fogalmazott magában, akár egy gyerek, kérdezni akart még vagy ezret.

Egy melldöngető basszushang után nem szólt többet hang, a férfi a falhoz lapult, és mintha minden ereje elhagyná, lesütötte a szemét, a száját csak ujjhegyével dörgölte. Előpördítette a hátizsákot, felnyitotta a gépét, előbb lassan, majd mind lendületesebben pötyögött rajta. Telt az idő és nem hagyta abba, én meg csak sétáltam, mintha üres múzeumban lennék. Furcsa szándékot tapasztaltam magamon: sehogyan sem akartam visszaemlékezni arra, amit a hang mondott, semmire, de még csak szófoszlányok se maradtak. Meglehet, a férfi épp ennek okán ült neki a gépnek. Úgy egy óra elteltével kapcsolta ki, s mint akit feltöltöttek, indult tovább az alagútban.

Mire ment vele?, kérdeztem.

Semmire, válaszolta.

Egy órán át verte a gépét!

Az csak egy játék volt.

Ezt most itt direktben mondja nekem? Vagy teljesen hülyének néz? Abban állapodtunk meg, hogy megkeressük a visszamaszkot, lesz, ami lesz. De ha különútra akar indulni, csak szóljon!

Nem szólt egy szót sem. Otthagyott. Nekem meg nem volt kedvem követni. Rájött valamire, aztán se puszi, se pá. Inkább visszaindultam a feljáróhoz.

Újra fényt láttam, ettől megjött a harci kedvem, vagy micsodám, elindultam kifelé a városból. A tömeg lassan megindult, milliméterenként haladtak, araszoltak előre.

Két óra gyaloglás után értem ki a városból, s először éreztem, hogy hol fulladok, hol iszonyú nyomás nehezedik a tüdőmre, mintha a levegő külön tömbjeiben más és más lenne a légnyomás.

A távolban erdők és hegyek vonultak újra, a fulladásom mérséklődött. A térdig érő fűben nehezen haladtam előre, de azt éreztem, igazából most jó irányba megyek.

A fűben jó pár elhagyott lábbelit találtam, csizmákat, bakancsokat és szandálokat, egy kilométerrel följebb már kabátokat, zoknikat és ingeket, még följebb pedig fehérneműk lógtak a bokrokon. S ahogy egészen messzire emeltem a tekintetem, a távolban megláttam magamat, ahogy jövök magammal szemben. Aztán megálltam, oldalra és balra futottam, erre a tükörképem is, és valójában előttem láttam mindazt, ami velem együtt a hátteremet alkotta.

Csak egy pillanatig haboztam, aztán megiramodtam magam felé. Futottam, ahogy csak bírtam, de nem értem közelebb, a tükröződés ugyanolyan távolban maradt, tőlem úgy két-három kilométerre. Viszont előttem új és újabb terep rajzolódott ki, vagyis, gondoltam, megyek én valahogy, csak a távlatokat nem látom. Üsse kő, volt már ennél különb is, és valahogy elveszítettem magamat.

A levegő hűlni kezdett, s legnagyobb meglepetésemre a nap egyre alább szállt, holott eddig meg se mozdult. Valami elindult.

Sűrű fenyőerdő mellett haladtam, a fenyves nyílegyenesen futott föl a dombra, aztán alá. Itt már a fű nem volt olyan magas, nem bukdácsoltam, s először éreztem éhséget.

A fülem még mindig ropogott a légnyomáskülönbségtől, s utóbb a dobhártyám erősen dübörgött odabent. Vagy mégsem az? Megálltam, füleltem ezzel a csalódott fülemmel. A moraj egyre erősödött. Néztem jobbra: puszta dombok; néztem balra: ijesztően sötét erdőmély. A kettő között maradtam, legyen bármi. És akkor a fenyves fölött kitörő hangorkánnal egy helikopterhez hasonló, propeller nélküli légi jármű jelent meg. A gép aljáról fonott hálót engedtek alá, s megláttam a földön a piros mérőjelet, amivel becéloztak.

Egy szempillantás alatt az erdő felé vettem az irányt, legyen az bármilyen sötét is. Már bent voltam pár méterre, mikor a fenyves szélén a háló lecsapott. Vágtattam tovább, a nedves és sikamlós tűlevél-szőnyegen ide-oda csúszkáltam.

Már mélyen bent jártam, pár világos folton kívül más nem szűrődött be az erdő széle felől, a dübörgés egyenletesen rázta a fenyvest. Hirtelen, tőlem pár méterre újra lecsapott a háló, de a mérő jelet nem láttam. Ezek vaktában vadásznak rám, gondoltam.

Újra futásnak eredtem a lehető legkiszámíthatatlanabb irányokat választva, cikkcakkban, aztán vissza, mindig pont ellenkezőleg, amerre a lendület vitt volna, úgy éreztem, ha magamat becsapom, talán őket is.

És ahogy eddig még soha, rémület lett úrrá rajtam, már nem tudtam, honnan hová rohanok, azt a kevéske fénytámpontot is elveszítettem, ami az előbb még az erdő szélét jelezte, de most aztán semmi.

A háló hol közelebb, hol távolabb csapódott a fenyők közé, semmivel nem kerültem távolabb tőle.

De hát mi a csudát akarnak ezek tőlem? Lehet, hogy egyszerűbb lett volna megadni magam az első hálózásnál. Egyáltalán miért futok?

Aztán már káprázott a szemem, fényes és pattogó csillagokat láttam, de nem, mégsem, az erdő széle felé futottam megint, s egészen biztosra vettem, ha kifutok az erdőből, odakint megadom magam. Miféle hülyeség az, hogy vadásszanak egy gyerekre?

Pár karcolással megúsztam a fenyvest, ezt már kint láttam megint az erdő szélén. A gép még mindig az erdő fölött keringett, s hogy lássák, föladtam, hevesen integettem feléjük.

Nem kellett sokáig várni, azonnal fölém repültek. Meghajoltam, karjaimat a fejemre húztam, hogy védjem a hálótól, ha erőset csap. Becsuktam a szemem.

De nem éreztem semmit, már a háló belsejében emelkedtem a gép felé. Közvetlenül a gép alatt megállt a vontatás, majd meglódult velem a fuvarozó. Próbáltam kivenni, kik ülhetnek a gépben, de nem láttam fel. Lóbálva suhantunk a levegőben.

Több dombon és hegyen túl szállítottak, s ha jól vettem ki a sűrűn fonott hálón át, újra ott lebegett előttünk függőleges falként a tükörképünk.

Egy kisebb városhoz közeledtünk, az utcák itt üresek voltak. Már messziről kiszúrtam magamnak azt a rikítóan sárga házat, amelynek az udvarára leeresztettek, kioldották a háló fölső kapcsát, a gép elhúzott. Vártam, esetleg jön valaki, aki átvesz vagy kiszabadít, de egyszerűbbnek látszott magamnak kibújni.

Már a hálón kívül voltam. Körbenéztem: falak mindenütt. Ekkor egy fehéren és ezüstösen csillogó ruhát viselő szőke nő és szőke férfi lépett ki az egyik ajtón.

Van vonalkódod?, kérdezte barátságosan a nő.

Minden bizonnyal nincs, válaszoltam kevéske gondolkodás után.

Tudod, hol vagy, kérdezte a férfi.

Ettől olyan röhöghetnékem támadt, hogy fenékkel zuhantam a porba.

Még hogy hol? A világ végén vagy a kezdetén. Vagy sehol. Tessék elhinni, lehet, hogy sehol se vagyok.

A férfi és a nő rokonszenvesen egymásra nézett, foghegyről elnevették maguk.

Leporoltam magam és indultam előre.

Egy pillanat, mondta a férfi. Tudod, hogy…, na jó, ez itt a szimmetriaszolgálat.

Aha, jegyeztem meg, minden epémet beleadva.

A nő kinyitotta előttem az ajtót, felhúzta a szemöldökét, vajon mi a csudáért mozgok itt olyan otthonosan.

Az ajtó mögötti, teljesen szimmetrikus teremben ledobtam magam egy székre és vártam:

Ilyenkor mi szokott történni?, kérdeztem savanyú ábrázattal.

Csak lassan a testtel, mondta a nő. Fogalmad sincs, mi az a szimmetriaszolgálat, úgyhogy jobb lesz, ha összehúzod magad.

Igenis, néni kérem, s ülve meghajtottam előtte a fejem, lássa, komolyan és alázattal veszem a fenyegetését.

A városból jelentést kaptunk, mondta a férfi, és ők is leültek, hogy egy aszimmetrikus példány, vagyis te, bekerültél a terünkbe, és ilyenkor téged is, ahogy bárkit, aki erre téved, figyelmeztetnünk kell. Egyrészt maga miatt, másrészt azért, hogy még csak véletlenül se keveredjünk. A szimmetria és az aszimmetria a természet legfontosabb rendezőelve, egészen másféle élettulajdonságokkal rendelkezel te, aki aszimmetrikus.

Akkor maguk nyilván rendkívüli módon szimmetrikusak. Kérhetnék egy pohár szimmetrikus vizet, mondtam, hátrébb húzódtam a székben, a lábam nem ért le.

A nő hozott egy pohárral, s úgy nézett, amíg ittam, mintha valami varázsitalt töltene belém, és most várja a hatást.

Igen, folytatta a férfi, mi abszolút szimmetrikusak vagyunk, és ez teljesen más élet, mint az aszimmetrikus.

Hallgatom, mitől, mondtam, és azt a szép szimmetrikus poharat meglebegtettem a kövezet fölött, aztán letettem.

Az ember teste is harmóniára vágyik, mondta a férfi, és megfogta a nő kezét – ezek párban vannak, jól gondoltam –, az ember összes rossz érzése a testi aszimmetriából táplálkozik, vagyis a látszat-szimmetriából, mintha hosszanti tengely mentén lennénk a tükörképünk. Csakhogy ez már régi mese, nem így van. Először kísérleti úton hoztak létre néhány szimmetrikus emberpéldányt, nem voltak többen harmincnál a különböző országok laboratóriumában, végül megfelelő háttérrel szabadon bocsátották őket, persze, szigorú távvizsgálati feltételek mellett. De amire nem számítottak, a szimmetrikus példányok gyorsan megtalálták egymást, ugyan nem a véletlen útján. Mindenki tudta, hogy szimmetriája különleges adottság, és ha nem akarják, hogy rosszul értett kisebbségként legyenek számon tartva, akkor meg kell szervezniük magukat. És most itt vagyunk, nincsenek szövetségeseink, se ellenségeink, arra azonban vigyáznunk kell, hogy ne keveredjünk. És, ugye, te…, mondta a férfi.

…én aszimmetrikus vagyok, mondtam. És mit akarnak velem csinálni? Bezárnak vagy elengednek, netán kivégeznek?, kérdeztem, mintha valóban lenne miről tárgyalnunk, és közben eljutottam magamban addig a mondatig, hogy itt már ugyan senki nem normális.

Két lehetőséged van, szólalt meg a nő. Vagy elmégy. Vagy…

…vagy? Bezárnak?

A nő a férfire nézett, elmosolyodott, megszorította a kezét:

Vagy kivégzünk. Melyiket választod?

Szerintem az lesz a legjobb, ha kivégeznek.

Láthatólag megkönnyebbültek, hogy a kivégzést választottam. A férfi fölállt, a hátam mögött kinyílt ajtón át egy cellába vezeett.

Akkor holnap reggel, mondta a férfi, és rám zárta az ajtót, kétszer is.

A cellát szépen berendezték, virág is volt benne, valami futónövény, ami az asztalról a rácsokra kapaszkodott.

No hiszen, ezek tényleg kivégeznek, gondoltam, és elheveredtem az ágyon. A fejem melletti polcon színes újságokat találtam, belelapoztam, reggelig elszórakozok, gondoltam, aztán majd meglátjuk, mire képesek. Egy gyerekkel. Meg a harmóniájukkal.

Az újságokban ismeretlen figurákat bámultam, alattuk ismeretlen neveket olvastam, szimmetrikus sztárok. Picit unalmasak voltak, elálmosodtam. Az ágy végében összehajtott takarót magamra húztam, fejem alá tömtem a párnát, és elaludtam.

Álmomban kakaskukorékolást hallottam. Az ágyam fölött ablak nyílt egy sima tükrű tó felé, fölötte pára járt lomhán gomolyogva. Fölkapaszkodtam a párkányra, a nap vékony sávja sárgán zizegett az erdő felett. Hirtelen kinyílt a cellám ajtaja, a férfi lépett be, háttérben a nő. Fölkészültél, kérdezte a férfi. Föl, válaszoltam. Megragadta a karomat, de kirántottam, s megkértem: egy kis méltóság, szimmetrikus uram! Kivezettek az udvarba, ahová előző nap dobtak le a hálóval, s a házon átbukó felkelő nap fényében egy szürke oszlopot pillantottam meg az udvar közepén. Segítsünk, vagy tudod magadtól a dolgod, kérdezte a nő. Tudom is, meg nem is, sóhajtottam. Akkor igyekezz, mondta a nő, mert halálra unjuk magunkat, legutóbb három éve volt kivégzés. Mélységes csendben és lábujjhegyen közelítettem meg az oszlopot, s amire számítottam, ott volt. Az oszlop másik oldalán az izzó maszk. A nő és a férfi kétoldalt álltak karba font kézzel. Hogy legalább halálodban megtudd, mi a szimmetria: szépen támaszd a maszk belső falának az arcod, s már végeztünk is. Utolsó kívánságom lehet, kérdeztem. Az itt nem szokás, válaszolta a férfi, egy kívánsággal több vagy kevesebb, nem számít: hát akkor inkább kevesebb. Biztos, hogy működik, kérdeztem. Persze, válaszolta nő. Nem próbálná ki előbb, kérdeztem a férfit. Ne játssz velünk, kicsi, mert megbánod, mondta a férfi. Még ennél is jobban, kérdeztem. Na, gyerünk, vagy a saját kezemmel…, mondta a nő. Jól van, jól van, nyugtatgattam, de biztos, hogy az én méretem? Na, ebből elég, mondta a férfi, és egy mozdulattal elkapta mindkét kezem, hátra csavarta, majd a fejem fölé emelve, mint egy rúddal, beletolta arcomat a maszkba. Melegség öntött el, a maszk anyaga azonnal rátapadt az arcomra. Éreztem a füstölgő bőr iszonyúan büdös szagát, s ahol a hajam is hozzáért, megperzselődve, mint egy dallam, fölfutott a láng a hajfürtökön. Fájdalmat viszont még nem éreztem, gondoltam, tudják ezek a módját, mégiscsak emberek, még ha szimmetrikusak is. Minden tagom elzsibbadt, már nem fájt a férfi kezének szorítása sem, a talpam alól elveszítettem a talajt, mintha lebegnék. A hangok megszűntek körülöttem, az arcom sercegése is. Vártam, hogy meghaljak. Igaz, fogalmam se volt róla, hogy milyen lehet az, úgyhogy kinyitom a szemem. Lehet, hogy saját halálunkról is idejében meg kell győződnünk. De a szemem nem nyílt ki, a szempillám hozzáégett az arcomhoz. Aztán mégis. Egy kattanással sikerült fölnyitni a szememet, nem mertem pislogni. A szemem körül vöröses sárga karika izzott, mintha lángoló látcsövön át néznék. A távolban apró, barna állatokat láttam, amint fölemelik a fejüket, szimatolnak, aztán tovább legelésznek a fűben, a finom levelek között. Egyszer csak egy kislányt pillantottam meg, olyan idős lehetett, mint én, és nagyon ügyetlenül és nagyon gyorsan rohant az erdőben. Az állatok fölkapták a fejüket, szimatoltak, s ki merre látott, futásnak eredt. A kislány nem nézett hátra, az egyik cipőjét éppen elhagyta. Lerúgta a másikat is, ettől valahogy ügyesebben ugrált az ágak között. De nem eléggé. Ugrás közben fönnakadt egy kiálló gyökérszálon, és nagyon csúnyán elterült. Mi történt? A kislány meg se mozdult. Türelmetlenül figyeltem, mi lesz vele. Nem mozdult, egy kicsit közelebbről is megnéztem. Segítség nélkül nem húzza soká. Már leszállt az est, lehűlt körülötte a levegő. Az erdő állatai elcsendesedtek, aztán varázsütésre újra megindultak. Neszek, motozások, szempárok suhantak a bokrok között. De a kislány nem mozdult. Akkor egyszer csak mit látok: az Esthajnal csillag egyre több fényt szór rá, és a kislány körül kék, piros, sárga és ezüstös kagyló zárult lassan, mintha pólyába tekerné, fölemeli, visszateszi, majd elengedi, szétnyílik, és eltűnik. De a kislány csak nem mozdult. Mi lehet vele? Ó-ó! És így telt az egész éjszaka. Hajnalban elültek az éjszakai állatok, s hamarosan a nappali vadak vették át a terepet. Alig, hogy felkelt a nap, kürtszó harsant, s alig, hogy kürtszó harsant, vadászok jelentek meg az erdőben. Úgy nyolcan voltak, szétszóródtak. De annyira, hogy egyikük pont rátalált a kislányra. Leguggolt mellé, fölültette, a kislány erőtlenül kinyitotta a szemét, sebhelyek égtek az arcán. A vadász vizet adott neki a kulacsából, majd megkérdezte: hát te mit keresel itt? A kislány értetlenül rázta a fejét: nem tudom. A vadász megfújta kürtjét, odahívta a többieket, lássanak csodát. Mire a többiek odaértek, a mezítlábas kislány már állt, s a vadász puskáját megszerezve épp egy kérdést intézett hozzá: Ha te azt kérdezed, hogy én ki vagyok, akkor én meg azt, figyelj, hogy hol vagyok? A vadászok igyekeztek megfelelni, de a kislány egyikőjük válaszát sem fogadta el, egyikőjük válaszát sem tartotta helyesnek.