Patik László

Súgólyuk

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-572-4

Csak színház

Amikor az ember meghal, Isten színe elé járul, aki eldönti, merre tovább. A magára maradt ember szorongva vár egy teremben. Feszengve körülnéz, mintha nem lenne biztos abban, hogy jó helyen jár. A terem közepén néhány szék, a végén, egymás mellett két feltűnően díszes ajtó, felettük egy-egy nyíl, az egyik felfelé, a másik lefelé mutat.

Az ember azon tűnődik, ő hogyan döntene. Most nem hazudik. Miért csapná be önmagát? Mérlegel, aztán meghozza a döntést. Ekkor megjelenik mögötte két angyalféle figura, s karjánál fogva, kicsit erőszakosan az általa választott ajtó elé vezetik. Az ember persze értetlenkedik, ellenáll: „Hagyjanak békén, engedjenek el, én Istent várom!” Az egyik angyalféle nyugtatja: „Itt volt. Elfogadja a döntésedet.”

Az összezavarodott ember előtt kinyílik az ajtó. Ő belép, és elindul felfelé – vagy lefelé.

Kinyílik előttem az ajtó, a tömeg kisodor a metrókocsiból. A szórólapot a zsebembe gyűröm, elindulok felfelé a mozgólépcsőn. A felszínen nyüzsgés. Megállok a közeli színház előtt, ráérősen megcsodálom a kivilágított homlokzatot. A Bűn és bűnhődést játszák. Jegyem van rá. Némi toporgás után elindulok a bejárat felé.

A bejárat előtt egy férfi áll. Hajléktalan lehet, talán középkorú, szánalmas alak. Ruhája piszkos, haja rendezetlen, szeme vizenyőskék. A felső fogsora hiányzik, az orra és a szája szinte összeér. Feslett télikabátján jelvények sora. Elindul felém. Tudtam, hogy idejön hozzám is, láttam, hogy eddig minden érkezőhöz odament. Megismétlődnek majd a mozdulatai is: egy újságot mutat, a Flasztert, és tartja a tenyerét. Megáll előttem. Ez az ember büdös. Elnézek mellette. Pontosan úgy teszek, mint az előttem érkezők: úgy teszek, mintha nem venném észre, mintha sietnék. Belépek a színház halljába. Ide már nem jöhet utánam. Még hallom, ahogy a mögöttem érkező férfinak motyogja: „Nem italra kell.” Ez a férfi is elnéz mellette, ő is gyorsan belép a színházba, de látom, hogy zavarban van, nem találja azt a mozdulatot, ami átvezetné az előbbi sietős félrenézésből az itteni ráérős mozdulatlanságba. Hirtelen visszafordul, lép is néhányat, de az ajtó előtt megtorpan. Marad. Az órájára néz, leveszi a kalapját, a zsebébe túr, és egy jegyet húz elő. Elhízott, bajszos, ötven körüli. Leveszi a kabátját, gondosan kétrét hajtja, és a karjára veti. Az öltönye elegáns, méretre szabott. Ha meg kellene szólítanom, ügyvéd úrnak szólítanám. Egy zsebkendőt húz elő és megtörli az izzadt homlokát. Most veszem észre, hogy rólam is folyik a víz. Pokoli meleg van itt!

Leveszem a kabátomat, beállok a ruhatár előtti sorba. Fiatal fiú a ruhatáros. Megszámolja, hány kabátot vesz át, a pénzt beteszi a kasszába, majd hátramegy az akasztókhoz. A kabátokat ledobja egy sarokba, leakaszt a fogasról egy bilétát, és annak adja oda, aki először nyúl érte.

Most a sorban előttem álló nyújtja a kabátját. A fiú elveszi, hátramegy, a földre dobja, majd átadja a bilétát. Lehet, hogy senki nem veszi észre, mit művel?

Én következem. Nyújtja felém a kezét, ösztönösen nyújtom a kabátomat. Ledobja a földre, rá is lép, de nem szólok. Elveszem a bilétát, zsebre teszem. Nagyok a pupillái.

A büfé felé indulok. Nézem a pult előtti sorban az embereket. Vissza-visszanéznek a ruhatár felé.

Csak nehogy ahhoz a rossz külsejű büfésnőhöz kerüljek! A kavargó tömeget nézem, ismerős arcot keresek. De csak az ügyvéd urat látom, amint újra az óráját nézi. Kezében a kalapja, karján a kabát. Talán még nem döntötte el, hogy marad-e.

Ketten állnak a pult mögött, két nő. Az egyiknek cigaretta lóg vastagon rúzsozott szájából. Szemöldöke nincs, a helyére vékony vonalat festett. Az egyiket elrontotta. A szeme alá is került festék, azt hiszem, sírt, és a fekete lé elkenődött az arcán.

Csak nehogy hozzá kerüljek! Miért nem küldi el valaki? Mindenkire mosolyogni próbál. Látom, remeg a keze. Már csak egy ember áll előttem. Talán még van esélyem, hogy a másik nő, a kedves szolgáljon ki. Nem, már nincs. Megszólal a csengő, a jegyszedő nénike kinyitja a nézőtér ajtaját. Most itt az alkalom! Nem kell mást tennem, csak megfordulni, és besietni a nézőtérre.

– Mit kér? – hangzik a pult mögül, pálinkaedzett hangon. Nem tudok válaszolni. Megint csengetnek.

– Nos? Nos? – a nő megszívja a cigarettáját, a füstöt a fejem fölé fújja!

– Egy unikumot.

– Ezres lesz – mondja, majd arrébb lép, és kiméri az italt. Az agyamban is megszólal a csengő, megfordulok, és a nézőtér felé indulok, a pénzt a pulton hagyom. Miközben a jegyszedő nénikének nyújtom a jegyemet, visszanézek a büfé felé. A nő körülnéz, elteszi a pénzt, az italt egy lendülettel a szájába borítja. A keze már nem remeg.

Belépek a nézőtérre. Kicsi ez a terem. Túl sok széket zsúfoltak be. A jegyem az utolsó előtti sorba szól. A sor közepén két üres hely, az egyik az enyém. A nézőtér lejt, itt hátul a mennyezet olyan közel van, hogy fölemelt kézzel is elérném. Furcsa ez a színház, nyomasztó. A terem elsötétedik. Becsukják az ajtót, a nézők elcsendesednek. Meleg is van, a szék is kényelmetlen: rosszul érzem magam. Ki kellene mennem, ki innen, ki az utcára! De nem, az utcára nem, még biztosan ott áll az ajtó előtt a hajléktalan: nem akarok a szemébe nézni. Beszorultam ide. Szédülök, forog velem a színház. Furcsa melegség tör rám. Remegek. Valamilyen könyörtelen erő kerített a hatalmába ebben a székben, tehetetlen vagyok. Kevés a levegő, megint egy melegroham. Ha nem szégyellném, üvöltve felborítanám magam körül a székeket, s utat törnék a kijárat felé. Ha valaki most felállna, biztosan követném!

Kinyílik a nézőtéri ajtó, éles fény tör be. Hirtelen elmúlt a szédülésem. Az ügyvéd úr áll az ajtóban, a kezében kalap. Már csak a mellettem lévő szék üres, biztosan ide fog ülni. Furcsa, de a tudat, hogy ideül mellém, megnyugtat: el fog múlni a fullasztó roham. Ide fog ülni! Leül mellém. Megnyugszom. Kövér teste szinte átfolyik a székemre, hallom a szuszogását, érzem az izzadt testének kipárolgását, de nagyon örülök, hogy itt ül mellettem!

A színpad világos. A színen négy szék. Egészen hátul, a színpad mélyén két feltűnően díszes ajtó. Felettük egy-egy nyíl, az egyik felfelé, a másik lefelé mutat. Az egyik széken nagydarab, szakállas férfi ül. Könyvet olvas, kabátja a széke háttámláján lóg. Lépések hallatszanak: egy másik férfi lép a színpadra. A ruhája piszkos, haja rendezetlen, szeme vizenyőskék. Felső fogsora hiányzik, az orra és a szája szinte összeér. Egy újságot mutat, és tartja a tenyerét. Az ilyenek egészen biztosan megjegyzik az ember arcát. Becsukom a szemem, de így is látom mozdulatait, érzem a szagát. Mit keres a színpadon? Itt nem lehet koldulni! Próbálok minél távolabb kerülni tőle, teljes erőmmel hátrafeszítem magam: most egy-két centi is számít. Megreccsen alattam a szék. A hajléktalan felém néz, majd lassan a nagydarab szakállas felé fordul, és nyújtja a tenyerét. „Nem italra kell!” A hangja erőtlen. A nagydarab szakállas is ismerheti az ilyenkor szokásos reakciót: elnéz mellette, úgy tesz, mintha nem venné észre, belemerül a könyvébe, lapoz. A hajléktalan csalódottan leül az egyik székre.

Ismét kinyílik a nézőtéri ajtót. A két büfés nő oson be. Leülnek az ajtó előtt a lépcsőre.

A hajléktalan feláll, leveszi a feslett kabátját, precízen kétrét hajtja. Leteszi a színpad elejére.

Az első sorban ülők mozgolódnak, próbálnak távolabb kerülni a kabáttól. A hajléktalan vakarni kezdi a fejét, majd az ágyékát, hosszan. Viszketek. Az ügyvéd úr is mocorog, lopva a lábát vakarja. A hajléktalan visszaül a székre.

– Itt legalább meleg van! – mondja halkan, s közben megszámolja a pénzét. – Nem sok. – Zsebre teszi. – A világmindenségben vannak valami lyukak, fekete lyukak. Az ember nem látja őket, de tudja, hogy vannak. Én is ilyen fekete lyuk vagyok, egy utcai fekete lyuk. Az emberek nem látnak, vagy nem akarnak látni – elmennek mellettem. Tudják, hogy vagyok, de látni nem akarnak. Azt hiszem, nem is hallanak. – Hall engem valaki? – Kezéből tölcsért formál a szája elé: Emberek, hall engem valaki?

Elmúlt a viszketésem. A nézőtér néma. De mintha valaki megmozdult volna.

– Igen, én hallom, innen egészen jól hallom! – mondja az egyik büfésnő, és megemeli kezét. Feláll. A hajléktalan észreveszi, hosszan nézi, majd hirtelen a mellette levő üres székre csap.

– Akkor gyere ide! – A nő engedelmeskedik.

Hogy néz ki? A szája vastagon rúzsozott, szemöldöke nincs, a helyére vékony vonalat festett. Innen nem látszik, de tudom, hogy az egyiket elrontotta. Miért nem mossa le? El kell rejtőznöm! Az arcomat eltakarom, nem akarom, hogy felismerjen. Még elkezdene magyarázkodni, hogy miért itta meg az unikumomat, még képesek lennének engem is felhívni a színpadra, van ott még egy üres szék!

– Szóval, látsz is, vagy csak hallasz? – kérdezi a hajléktalan.

– Látom is, hallom is – válaszol a nő.

– Mondd el, mit látsz! – A hajléktalan egy újságot mutat, és nyújtja a tenyerét.

– Egy koldust, aki pénzt kér. – A hajléktalan megüti a nőt.

– Nem, kisanyám, nem! Dolgozok! Jegyezd meg, dolgozok! Mindenki úgy keresi a pénzt, ahogy tudja. Megértetted?

– Meg – motyogja a nő.

– Ja, és tegezhetsz! Mi, akik látjuk egymást, mindannyian tegeződünk. Megértetted?

– Meg.

– És te mit csinálsz?

– Segédbüfés vagyok.

– Az meg mi?

– Fizetést nem kapok, de a borravaló fele az enyém lesz – mondja büszkén a nő.

– Csak a fele?

– Jó az!

– Mióta csinálod?

– Két hete.

– Téged át lehet verni. Látszik rajtad! Nyugodj meg, mindenki át is fog! Hányszor kaptad meg a pénzed?

– Még nem volt esedékes, majd a hónap végén.

– Sosem lesz esedékes! Ezt én mondom neked. Hidd el! Átvernek!

– Az nem lehet!

– Kell a pénz, mi?

– Van egy lányom, intézetben, ki akarom hozni!

– Van egy testhezálló szakma, amivel kereshetsz. De kellene melléd egy férfi, aki hajtja neked az üzletet, beszedi a pénzed, ha kell, megvéd.

– Ismersz ilyet?

– Ismerek.

– Szerinted én is egy lyuk vagyok?

– Micsoda?

– Olyan utcai fekete lyuk, amiről beszéltél, amit nem akarnak látni az emberek?

– Az vagy, persze, te is egy fekete lyuk vagy! Kisanyám, gyere ide!

– Miért?

– Akarsz pénzt keresni? Betanítalak, ingyen, sőt fizetek érte! Na, gyere! Van pénzem, hallod? – kérdi, miközben megcsörgeti zsebében a pénzt. Megfizetem! Kell a pénzem? Kell vagy nem? Ki akarod hozni azt a gyereket? Süket vagy? Térdelj le. Mondom, térdelj le! Az istenit neki, hányszor mondjam még! Térdelj már le! – ordítja, és a földre rántja a megrettent nőt.

– Gyere közelebb. Még! Még! – A nő előtte térdel. Kezdi kigombolni a férfi sliccét. – Ügyes vagy te! – mondja, és megsimogatja az arcát.

Már akkor undorodtam ettől a nőtől, amikor a pult mögött megláttam, a büfében. Alkoholista kurva! Valaki szólaljon már meg! Emberek, látjátok, mi folyik a színpadon? Miért nem szól senki? Hagyják abba! Ülnek a székükön, és elégedetten nézik, várják, mi lesz. Miféle előadás ez? Színpadon már mindent lehet? A kurva életbe! Ki akarok menni! Miért nem tudok felkelni? Mi van velem?

A hajléktalan a kabátja felé néz, és észreveszi, hogy egy nézőtér felől érkező ismeretlen el akarja vinni.

– Mit csinálsz? Tedd vissza, mert szájba rúglak! Te Hernyó! – üvölt az ismeretlenre. Félrelöki a nőt. A hajléktalan a nézőtéren át menekülő Hernyó után rohan. Utoléri. Ráugrik. A sorok között durván verekedni kezdenek.

– Add vissza, te szemét! Hallod? Te szemét! – üvölti a hajléktalan.

Jó, hogy nem oda szólt a jegyem! Azt hiszem, én sem avatkoznék közbe. Inkább elfordítom a fejem, mint a többiek. Némán hallgatom, hogyan szaggatja egymást ez a két ember. Miért avatkoznék közbe? Milyen kíméletlen! Egy kabát miatt?

– Hagyd abba! Hagyd már abba! Nem akartam ellopni! A ruhatáros vagyok! – védekezik Hernyó. Egyre erőtlenebbül verekszenek, aztán lassan abbahagyják. A hajléktalan letisztogatja a kabátját, majd gondosan kétrét hajtja.

A ruhatáros? Tényleg ő! Mit keres itt? Látom a sebeiket. Valódiak. Mi folyik itt? Kérdezze már meg valaki, hogy mi lesz az előadással! Senki nem mer megszólalni? Talán, attól félnek, hogy egy-két pofon nekik is juthat.

– Ehhez akkor sem nyúlhat senki! Ez itt marad! Megértetted? – mondja békülékeny hangon a hajléktalan, és visszamegy a színpadra. A ruhatáros feláll. Vérzik a szája, a füle. A verekedéshez legközelebb ülő néző a szája elé szorítja a kezét, és öklendezve a kijárat felé rohan. Nem tudja kinyitni az ajtót. Dörömböl, rugdossa, de nem nyílik. Beszorult. Öklendezik, és hány.

Nem bírom, ha valaki hány, ilyenkor az én gyomrom is felkavarodik. Ráadásul megint ez a melegség! Kevés itt a levegő, izzadok. A hányadék bűze lassan betölti a termet. Érzi ezt más is?

– Te, fiú! Gyere fel, letörlöm rólad a vért! – mondja a színpadon a nő. A ruhatáros felmegy, s leül a negyedik székre. A nő gyengéden törölgeti a zsebkendőjével.

Ha ez a fiú itt van, márpedig itt van, ki vigyáz a kabátomra? Valódi bőr, és ráadásul a zsebében hagytam a lakáskulcsomat is. Le kell majd cserélni a zárat. Remélem, nem rámolnak ki, mire hazaérek!

– Az elején, amikor az utcára kerültem, még gavallér voltam, megosztottam mindenkivel mindenemet – motyogja a hajléktalan a nőnek. Kár volt, a rohadt életbe, kár volt! Aztán egy reggelre eltűnt a takaróm. A sálam tegnap egy „barátomon” láttam. Már csak ez van! Egy kabát. Van, aki ezt is elvenné! De ezért meg kell küzdeni! Meg ám! Életre-halálra! Öt jelvény van rajta. Látod? Öt. Egy, kettő, három, négy, öt. Mindegy, milyen jelvények, csak az számít, hogy öt. Ez azt jelenti, már ötször megvédtem. Hol így, hol úgy.

– Életre-halálra? – kérdi csodálkozva a nő.

– Kisanyám, vagy ő, vagy én. Ez ilyen dolog! Majd megtanulod! Közben a zsebéből egy újabb jelvényt vesz elő, és a többi mellé tűzi. – Mit gondolsz, hol vannak a fogaim? Kirúgták, kisanyám, kirúgták! De, látod? A kabát szinte sértetlen. Megérte! Ezzel rúgták ki! – mutat a lábán lévő bakancsra. A végén lehúztam arról a szemétről, kinyiffant! Ezen szegecseket gyűjtöttek. Hát te, Hernyó?

– Szólíts ruhatárosnak!

– Szóval, hallasz minket – állapítja meg a hajléktalan.

– Elnézést, uram! – fordul a nő a nagydarab szakállashoz. Ez a fiú vérzik! A zsebkendőm, látja, már véres. Adna egy tisztát? A nagydarab felemeli a tekintetét, átnéz a nőn, és mint aki nem hallott semmit, olvas tovább.

– Uram, hall engem? – próbálkozik ismét a nő. Egy zsebkendő kellene! Az istenit neki, hát süket maga? Magától felfordulhat az ember, mi? A kurva életbe, csak egy zsebkendőt kértem! Csak egy zsebkendőt! – üvölt. A szakállas rezzenéstelen arccal ül.

– Hagyd, ő nem közénk tartozik – vigasztalja a hajléktalan. A nő zokogva lejön a színpadról, átszalad a nézőtéren, ki az aulába. – És te, Hernyó?

– Én sem közétek tartozom!

– Akkor mit keresel itt?

– Mondtam már: a ruhatárban dolgozom. Átmenetileg.

– Átmenetileg?

– Bármikor ki tudok szállni, képes vagyok rá!

– Ezt kérdeztem volna? – csodálkozik a hajléktalan. A nő visszajött a nézőtérre, kezében egy üveg pálinka és zsebkendő. Visszamegy a színpadra, megtörölgeti a ruhatáros vérző fejét, meghúzza az üveget, majd a fiú felé nyújtja.

– Én nem iszom.

– Nem? Hát akkor mit csinálsz, Hernyó? – érdeklődik a hajléktalan.

– Csak a pénzt hajtom!

– Mire kell az neked?

– Van némi adósságom.

– Némi adósságod?

– Vettem valamit, amit nem fizettem ki.

– Miért nem adod vissza? – kapcsolódik be a beszélgetésbe a nő.

– Már nincs meg – mondja nagyon halkan a ruhatáros. A hajléktalan arca felderül.

– Hadd találgassak! Ha nem fizeted ki, eltörik a kezed? És amíg nem fizeted ki kamatostul az összes tartozásodat, addig hetente eltörik valamelyik csontodat? Köszöntelek a láthatatlanok között! – Kezet fog a fiúval, majd úgy tesz, mintha megszívna egy cigit.

Az istenit neki! Gondolhattam volna! Már az első pillanatban észre kellett volna vennem! Hát persze! Ilyen emberre bízzák a ruhatárat?

– Aztán mondd, hogy keresed itt a pénzt? – érdeklődik fölényes mosollyal a hajléktalan.

– Mindenki úgy, ahogy tudja – vág vissza a ruhatáros. Órabért kapok a színháztól, ez minden.

– Hazudsz! Nem erre vagyok kíváncsi, tudod te azt!

– Üzletember vagyok – állítja hirtelen határozottsággal a ruhatáros.

– Üzletember? Hernyó?

– Na, jó, még nem végeztem, de az leszek: bizniszmen. Mindenből pénzt tudok majd csinálni!

Persze, hogy mindenből pénzt csinál! Az ilyenekről lehet azt hallani, hogy lelopja az anyjáról is a karikagyűrűt, hogy eladja. Kell neki a pénz, drága a drog.

– Azt meséld el, a kabátokból hogy csinálsz pénzt?

– Azokat nem bántom. – A hajléktalan a fiú felé nyújtja a kabátját, egy határozott fejmozdulattal utasítja, hogy terítse a székére. Egymás szemébe néznek, közben a fiú a kabát zsebére üt, majd begyakorolt mozdulatokkal a kézfejét a belső zsebhez érinti, mielőtt a székre dobná.

– Hazudsz – sziszegi a hajléktalan, majd a kezébe veszi a kabátját, letisztogatja, gondosan kétrét hajtja, és a széke karfájára teríti.

A szentségit! Eddig ezt észre sem vettem! Ez pontosan tudja, mi van a kabátomban! Lehet, hogy benne hagytam az irataimat is! Szétverem, ha bármi is hiányzik belőle! Istenemre, szétverem! Puszta kézzel agyonverem!

– Tényleg, nem lát minket? – kérdi Hernyó a nagydarab szakállasra mutatva.

– Próbáld ki! – válaszolja a nő.

– Uram, elnézést, a ruhatáros vagyok, kivinném a kabátját. Szabad? – kérdezi, közben a kezét elhúzza a nagydarab szakállas szeme előtt. A szakállas nem reagál. – Szép kabátja van. Szabad? Jó, úgy veszem, hogy szabad! – Megpróbálja kihúzni az ülő férfi mögül, de nem tudja. A rángatás közben leszakítja a kabát egyik ujját.

– Mit csinálsz, te, szerencsétlen? Add ide! Visszavarrom! – suttogja a nő.

– Nem vette észre! – mondja Hernyó, majd egy határozott mozdulattal kettészakítja a kabátot, így könnyen leakasztja a székről. – Ez az! Most varrd össze, de szépen ám! – utasítja a nőt, aki a hajléktalan tekintetét keresi. A hajléktalan ingatja a fejét.

– Nem varrom! – suttogja a nő. Hernyó lekever neki egy pofont. A nő elesik.

– Azt mondtam, varrd össze, kisanyám! Így nem tudom eladni!

– Nem varrom. – Hernyó ismét elindul a nő felé, az ütésre lendülő karját a hajléktalan fogja le.

– Mi van? Ez csak egy részeges kurva!

– Lehet, de a védelmem alatt áll. Bocsánatot fogsz kérni tőle!

– Nem fogok! – Dulakodnak, a hajléktalan elővesz a zsebéből egy kést, és a fiú nyakához szorítja.

– És most térdelj le! – Int a nőnek, hogy jöjjön közelebb. Hernyót hasra löki, a hátára ül, és az egyik kezével a hajánál fogva húzza hátra a fejét. – Csókold meg a lábát! Azt mondtam, csókold meg! – Megcsókolja.

– Látod, tudsz te viselkedni! Így állunk. Védtelen vagy! Védtelen és kiszolgáltatott! Szokj hozzá, Hernyó! Kellene melléd valaki, aki némi díjazásért megvéd. Különben előbb-utóbb összetört csontokkal egy szeméttelepen végzed. De inkább előbb, mint utóbb!

– Te lennél az, mi? – kérdezi elhaló hangon Hernyó.

– Persze, előbb ki kell érdemelned a bizalmamat!

– Hogyan?

– Végre kell hajtanod a parancsaimat! Az első: lopj egy kalapot a ruhatárból. A kalapos koldusok többet keresnek! – A fiú a nézőtéren át elindul a ruhatár felé.

Még jó, hogy nincs kalapom! El tudom képzelni, mit érezhetnek most azok, akik abban jöttek! Jól éreztem? Az ügyvéd úr megbökött a könyökével?

– Pardon? – a szomszédom felé fordulok. Nyújtja a kalapját.

– Mit csináljak vele?

– Adja oda a fiúnak! – súgja.

Hernyó észreveszi a kezemben a kalapot. Elveszi, és visszamegy a színpadra.

– Ez gyorsan ment! – állapítja meg elégedetten a hajléktalan.

– Nem a ruhatárból hoztam.

– Hát?

– Egy úr adta a kezembe. – A hajléktalan a kalapot a fejére teszi.

– Egy úr? Ki volt az? – A színpad szélén egy reflektor áll. Hernyó a nézőtér felé fordítja, a fénycsóvával pásztáz. Mellettem az ügyvéd úr lehajol a cipőjéhez, a fénycsóva rám világít.

– Ő volt az – mondja Hernyó.

Dehogy én! Az ügyvéd hátára ütök.

– Magát keresik! – A szomszédom fel sem néz, még mindig a cipőjével matat.

– Szóval ő. Emlékszem rá! Köszönöm, uram! – mondja a hajléktalan, és megemeli felém a kalapját.

Nem én adtam a kalapot, azazhogy én, de az ügyvéd kérésére. Nincs közöm se hozzá, se a kalapjához! Alig kapok levegőt, folyik a hátamon a víz. Nem tudok most megszólalni, csak a fejemet rázom idétlenül. Tudtam, hogy megjegyezte az arcomat! Ezek nem felejtenek!

Hernyó visszafordítja a reflektort.

– Mi történt? – kérdezi a szomszédom, miközben visszaül a helyére.

– Hogyhogy mi történt? – Levegő után kapkodok, verejtékezik a homlokom.

– Rosszul érzi magát?

– Nem.

– Akkor jó! – sóhajtja, és kényelmesen hátradől a székében.

A hajléktalan kezébe veszi a nagydarab szakállas szétszakított kabátját, megvizsgálja, majd a nő kezébe dobja.

– Így nem lehet eladni!

– Ki ez az ember? – morfondírozik a nő. Átvizsgálja a kabát zsebeit, de nem talál semmit.

– Nem tudom – mondja a hajléktalan. Mindhárman az olvasó ember felé fordulnak.

– Mit keres itt? – kérdezi a nő.

– Lehet, hogy süket? – így a Hernyó.

– Hall ez! – mondja a hajléktalan.

– Ettől aztán te fel is fordulhatsz! Ez egy zsebkendőt sem ad! – emlékeztet a nő.

– Kérdezzük meg tőle, mi baja velünk! – javasolja Hernyó.

– Nem fog válaszolni! – jósolja a hajléktalan

A három ember bekeríti a békésen olvasó szakálast.

Olyanok, mint a falkában vadászó, kiéhezett farkasok. Girhes utcai farkasok. Izgatottan kerülgetik a zsákmányukat. A zsákmány némasága ingerli őket. Látszik a szemükön, hogy maguk alá akarják gyűrni, meg akarják semmisíteni a szakállast.

A nő lép elsőként hozzá, és ököllel megüti.

– Na, mi van, apám? Látsz már minket? – A szakállas meg se rezzen.

– A kurva életbe! Miből van ez? – ámul Hernyó. Egy-egy ütéssorozat után biztonságos távolságra húzódnak vissza. Fenyegetően járnak körbe-körbe.

– Rendben van, te akartad! – kiáltja a hajléktalan.

Mire készülnek? Kés villan a hajléktalan kezében. A nagydarab szakállas becsukja a könyvet, feláll. Most látszik csak, hogy ez a három ember milyen szánalmas, milyen erőtlen mellette.

– Köszönöm, hölgyem és uraim, ennyi! – mondja a támadás előtti utolsó pillanatban a szakálas. A támadók lassan, megszégyenülten a háttérbe húzódnak.

– Mi az, hogy ennyi? – méltatlankodik a hajléktalan. A hangja erőtlen.

– Hát mégis lát minket? – csodálkozik a nő.

– Persze, hogy látom Önöket! Engedjék meg, hogy bemutatkozzam: dr. Malik vagyok. Én vagyok, aki megoldja a problémájukat. Nekem ez a módszerem. Az első alkalommal a némaságommal bosszantom a csoporttagokat. Ez is a terápia része. Vagy nem arra jöttek?

– Doktor úr, miért hagyta, hogy idáig fajuljanak a dolgok? – kérdi a nő.

– És maguk? – kérdez vissza dr. Malik. – Üljenek le, kérem! Láttam az állatokat!

– Itt nincsenek semmiféle állatok! – hebegi zavartan a nő.

– Itt köröztek körülöttem, éreztem a szagukat, hallottam a nyüszítésüket!

– Nincsenek – suttogja magabiztosan a nő.

– Hogy is magyarázzam el ezt Önnek? – kezdi dr. Malik. – Hallottam erről egy tanmesét. Így divat ma ezt magyarázni: Minden emberben él egy állat, egy vadállat. Ismerős? Nem? Nagyok a fogai, erősek a körmei – egy igazi fenevad. Ott szunnyad mindenkiben! Igaz, nagyon mélyen. Aztán az ember – mondjuk, mint maga, hölgyem – elkezd inni, és az ital hatására felbátorodik. Magabiztos lesz, iszik még egy kicsit. Leguggol mellé, az egyik ujja begyével megsimogatja az orrát, majd megint iszik. Aztán meghúzza a fülét, és látja, hogy az állat nem mozdul. Az ember azt hiszi, uralja. Újra iszik, már-már részeg. Kitép egy szálat a vadállat bajszából, az az egyik szemét rosszallóan kinyitja, de ezt az ittas ember nem veszi észre. Aztán ráugrik az állata farkára. A vad felbőszül, s széttépi az embert. Ezután már csak az állat marad! Az önök esetében az a kérdés, hogy a vadállat teljesen széttépte-e már magukat, vagy hagyott még nekem valamit?

– Figyeljen, doki! Én tényleg csak véletlenül csöppentem ide, nekem semmi közöm ezekhez az … állatokhoz – szólal meg Hernyó.

– Uram? – fordul dr. Malik a hajléktalan felé.

– Hogy mit gondolok erről? Hát azt, hogy hazudik. Ez mindig hazudik!

– Elmehet – mondja dr. Malik Hernyónak. A fiú elindul, majd az ajtóban megáll.

– Doki! Kellene egy papír, hogy részt veszek valamilyen … a zsaruk miatt…, hogy nem tudjanak bevarrni! – dr. Malik a székre mutat, a fiú visszaül.

– Nem gondolja, hogy abba kellene hagynia?

– Mit?

– Hazudik éjjel, hazudik nappal, hazudik magának is! Én tudom, hogy magának nincs semmije, vagy alig van valamije a drog helyett. Mit lát, ha tükörbe néz? – dr. Malik megfogja a fiú fejét, és közel húzza magához. Olyan közel, amilyen közel csak lehet. – Nem, nem kell válaszolnia, legalábbis hangosan nem.

– Egyedül nem fog menni! Kellene valaki, aki segít – motyogja Hernyó.

– Az imént választott magának egy ilyen embert! – mutat dr. Malik a hajléktalanra.

– Ő legfeljebb a dílerektől véd meg.

– Nos? – fordul dr. Malik a hajléktalan felé.

– Most nem hazudik a srác.

– Jól van, akkor talán hagyott még magából valamit nekem! Mondják el, mit várnak tőlem! – A nő felé fordul. – A gyereke miatt van itt, ugye?

– Igen, ki akarom hozni. A gyámügy kötelezett…

– Rendben – bólint dr. Malik.

– Nekem egy szociális munkás mondta, hogy itt egy-két órát fűtött helyen lehetek, és… és megszabadulhatok a félelmemtől – motyogja a hajléktalan.

– Mitől fél? – kérdezi dr. Malik.

– Én? Látta? Semmitől, semmitől csak a…

– Csak a…?

– Csak a végső elszámolástól – dr. Malik felnevet.

– A végső elszámolástól? Attól, hogy amikor meghal, mi lesz Isten előtt?

– Mit fogok én ott mondani?

– Ó, ebben tudok segíteni. Hogyan képzeli? Mi lesz ott? Mondja el, maga szerint, mi fog ott történni?

– Nem tudom.

– Álljon fel! Csukja be a szemét! Képzelje azt, hogy megérkezett a megméretés színhelyére. Mondja el, mit lát! – A hajléktalan feláll, néhányat lép a színpad közepe felé. A szeme csukva, a fejét felemeli.

– Belépett már abba a terembe? – kérdezi dr. Malik.

– Igen.

– Jó. Mondja el, mit lát!

– Nem ilyennek képzeltem – dr. Malik felnevet.

– Igen, igen, jó helyen jár. Mondja el, mit csinál?

– Itt állok egyedül a terem közepén, és várom az Istent.

– Milyen a berendezés?

– Semmi különös, néhány szék és két ajtó. Az ajtók díszesek, szorosan egymás mellett állnak, felettük egy-egy nyíl, az egyik felfelé, a másik lefelé mutat.

– Min morfondírozik most? – kérdezi dr. Malik.

– A két nyílon. Azon, hogy melyiket válasszam.

– Ez az! Döntsön! – kiáltja dr. Malik, majd a nőnek is, Hernyónak is súg valamit. Ők csendben a hajléktalan mögé állnak, akinek az arca hirtelen kisimul: megnyugodott. Döntött. A nő és Hernyó a hajléktalant karjánál fogva a színpad mélyén álló díszes ajtók elé vezetik. A hajléktalan kinyitja a szemét, és tiltakozik:

– Hagyjatok békén! Engedjetek el! Én Istent várom!

– Itt volt. Elfogadja a döntésedet. – A hajléktalan odalép az ajtókhoz, és azon lép be, amelyik fölött felfelé mutat a nyíl, majd becsukja maga mögött az ajtót.

– Ennyi az egész? – kérdezi dr. Maliktól a nő.

– Nem egészen.

– Mi történik most az ajtó mögött? – kérdezi Hernyó.

– Majd elmeséli a barátjuk, ha visszajön! Vár ott az emberre egy aprócska próba.

– Egy próba? – hitetlenkedik Hernyó.

– Igen. Egy tettel kell megerősíteni a döntést. Azon dől el, hogy a saját maga választotta irányba indul-e, vagy a másikba.

– Ezt miért nem mondta el neki? Erről tudnia kellett volna! – kiáltja dühödten a nő.

Túl nagy a csönd! Mi történik a színpad mögött? Mintha valami zajt hallanék, valami halk puffanást. Körülöttem mindenki azokat a díszes ajtókat nézi meredten. Tényleg mi döntünk, hogy merre indulunk? Mi lehet az az aprócska próba? Mindenkinek más?

Kinyílik az ajtó, a hajléktalan visszatér a színpadra. Ruhája piszkos, szakadt, haja tépett, az egyik szeme bedagadt. A szájáról törölgeti a vért.

– Mi van? Mindenki úgy néz rám, mintha a pokolból jötten volna vissza! – mondja, miközben a kabátjához rohan és ellenőrzi, minden benne van-e.

– Mi történt az ajtó mögött? – kérdi a nő. A hajléktalan megnyugodott, a kabátjában mindent a helyén talált.

– Az ajtó mögött? Semmi. A díszletek mögött sötét van és hideg. Épp csak kiléptem, a szemem még nem szokta meg a sötétet, amikor valaki megkérdezte, hogy kérek-e cigit.

– Ki volt az? – kérdi a nő.

– Nem tudom. Egy férfi. Amikor meggyújtotta a gyufát, láttam a szemét. Vizenyőskék volt. A színpad alatt vackolta be magát. A szerencsés! Nincs sok a hely lent, de biztonságos.

– És mi történt? – kérdi Hernyó.

– Kérdeztem, hogy hívják. – Hát nem ismersz meg? – kérdezett vissza. Aztán azt mondta, ha akarok, ideköltözhetek. Na, ezt nem kellett volna!

– Miért? – csodálkozik Hernyó.

– Mert átláttam rajta! Tudod, engem nem lehet átverni. Jobb esetben a szállásért cserében azt akarta volna, hogy legyek a csicskája. Hát én nem leszek! Rosszabb esetben meg a kabátom kellene neki. Csak arra várna, hogy elaludjak. Egy késsel elnyisszantja a nyakam, és övé a kabát. Így megy ez! Ilyen egyszerűen! Aztán, azt mondtam, hogy kicsi ez a hely kettőnknek!

– És? – kérdezi dr. Malik.

– Verekedni kezdtünk a sötétben. Azt hiszem, megfojtottam – mondja egykedvűen, kabátjára újabb jelvényt tűz ki. – Nem hiszek én ebben az ajtó választásban!

– Szóval, legyőzte a félelmét? – kérdezi dr. Malik.

– Milyen félelmemet? Hallotta? Nem mondtam én semmi különöset. Nincs végső elszámolás, hát nem érti? Nincs Isten se!

– Széttépte – állapítja meg dr. Malik.

– Nem tépte szét – súgja nekem az ügyvéd.

– Mit mond?

– Nem tépte szét.

Pedig széttépte, még a napnál is világosabb, hogy széttépte. Megint érzem, hogy kövér testét, átfolyik a székemre, hallom dühös szuszogását, érzem az izzadtságszagát.

– Nem tépte szét – suttogja, s közben görcsösen megmarkolja a karomat.

Nem értem, miért nem törődik bele? Széttépte és kész.

– Nem tépte szét. – Levegő után kapkod, verejtékezik a homloka.

– Rosszul van?

– Jól vagyok.

– Akkor jó!

Azt hiszem, ha nem szégyellné magát, üvöltve felborítaná maga körül a székeket, utat törne a színpad felé.

– Nem tépte szét! – kiáltja.

– Nem vele vagyok! Csak egymás mellé szól a jegyünk! – suttogom a körülöttünk ülőknek.

– Nem tépte szét! – üvölti.

A hajléktalan felveszi a színpad szélére terített kabátját, letisztogatja, kétrét hajtja, és a karjára teríti.

Emlékszem, amikor az ügyvéd belépett a színházba, zavarban volt, várt valakit, a zsebébe túrt, egy jegyet húzott elő, levette a kabátját, gondosan kétrét hajtotta, és a karjára terítette. Pontosan így!

– Nem tépte szét! – üvölti megint, miközben feláll a helyéről. A színpadon mindenki leül a székére, és némán nézi az ügyvédet.

– De, széttépte! – állapítja meg dr. Malik.

– Értse meg, hogy nem! – üvölti az ügyvéd.

– Ismeri valaki az urat? – kérdezi dr. Malik a nézők felé fordulva.

– Nem ismerem, tényleg nem ismerem! Miért nem hisznek nekem?

– Nos, ismeri valaki az urat? – kérdezi ismét dr. Malik. A színpadon mindenki a földet bámulja, majd a hajléktalan felé néz.

– Én ismerem – mondja halkan.

Tessék, ő ismeri! Hát persze, hogy ismeri! Ő itt mindenkit ismer! Pontosan tudja, hogy a bejáratnál ki adott neki pénzt, és ki nem. Az ügyvéd nem adott. És én sem.

– Igen, ismerem – ismétli, majd a kalapra mutat. Ő küldte.

Honnan tudja? Érti ezt valaki?

– Tíz éve nem találkozunk. Néhány napja felhívtam telefonon a kalap miatt – motyogja a hajléktalan. Úgy gondoltam, ha még nem dobta ki, elkérem tőle. Azt mondtam, hogy találkozzunk ma este a színház előtt. Tudja, doki, én minden este itt állok a bejáratnál. Mindenkihez odamegyek. Én ebből élek. Nem is gondolná, milyen nehéz munka ez! Az emberek nem néznek a szemembe. Látom, hogy undorral fordulnak el tőlem. Úgy tesznek, mintha nem vennének észre, mintha sietnének. Egymástól figyelik el ezt a mozdulatot. Bemenekülnek ide, a színházba. Azt gondolják, itt védett helyen vannak, ide én már nem jöhetek utánuk. – Az ügyvédre mutat. – Amikor megláttalak a lépcső alján, megörültem. Nem változtál, a vonásaid a régiek. Láttam a kezedben a kalapot. Láttam az elegáns ruhád. Aztán odaléptem hozzád. Emlékszel? – Az ügyvéd bólint. – Neked is azt mondtam, amit mindenkinek szoktam: „Nem italra kell.” Emlékszel? Nem néztél a szemembe, úgy tettél, mintha nagyon sietnél. Elmentél mellettem.

– Honnan ismeri ezt az embert? – kérdezi dr. Malik.

Azt hiszem, a hajléktalan nem hallja a kérdést. Csak az ügyvédet hallja, őt látja, és talán engem.

– Ez a kalap az enyém, mindig is az volt. Ugye? – kérdi a hajléktalan. Az ügyvéd megint bólint. – Amikor elzavartál otthonról, még ezt sem vihettem magammal. Emlékszel? Gondoltad volna, hogy látsz még valaha … józanul? Látod? Egy csepp ital sincs bennem, évek óta nem iszom!

– Mit akar? Ne fogja így a karomat, fáj. Engedjen már el! – sziszegem az ügyvéd felé.

– Nem tépte szét! Látja, nem tépte szét!

– De széttépte.

– Mondom, hogy nem! – Megfogja a nyakamnál az inget, és fél kézzel felemel.

– Mit csinál?

Segítsen már valaki! Némán hallgatják, hogyan kiabál velem ez az ember? Valaki szólaljon már meg! Csak ülnek és várják, hogy mikor csattan el egy pofon? Miért pont velem történik ez?

– Rendben van, nem tépte szét! – üvöltöm. – Hagyjon már békén! Mi közöm magukhoz? – Az ügyvéd elenged. Lehuppanok a székemre. Próbálok felállni, de olyan erővel nyom vissza, hogy moccanni sem tudok. Bekattant ez az ember, esküszöm, bekattant! A szemembe néz, és magyaráz tovább:

– Már nem bírtunk vele, már az anyánkat is verte! Alkoholista volt, kőkemény alkoholista. Tudja, mi az? Honnan tudná?

– Már mindent értek!

– Honnan tudná, milyen volt ő régen? Pokollá tette az életünket! Igen, elzavartam! El kellett zavarni! Nem lehettem mindig az anyánk mellett, attól féltem, egyszer agyonveri! Igen, én raktam ki az utcára! Igen, én! – üvölti.

Remélem, kiengedte a gőzt! Visszaül mellém. Nem merek se szólni, se megmozdulni, nehogy újabb dührohamot váltsak ki belőle.

– Tíz éve nem láttam – mondja olyan halkan, hogy csak én hallom. – Igaz, sokáig nem is akartam. Később aztán kerestem és kerestettem is. Eltűnt. Bejártam a hullaházakba is, megnéztem minden azonosítatlan halottat, aztán feladtam. Majd tíz év után felhívott egy kalap miatt. Amikor beléptem a színházba, éreztem, hogy vissza kellene mennem az utcára. Éreztem.

– Miért a szomszédoddal küldted fel a kalapot, miért nem te adtad ide? – kérdezi a hajléktalan. Hát, ezt én is kérdezhetném! De nem merek megmoccanni.

– Miért a ruhatárost küldted érte, miért nem te jöttél? De hagyjuk ezt! Gyere haza! Kérlek, gyere haza! – könyörög az ügyvéd.

– Hát nem érted? Nekem tényleg csak a kalap kell! Itt lesz az otthonom – mondja, miközben lefelé, a színpad alá mutat. Ha akarsz, néha meglátogathatsz! De ha jössz, mindig hozz valami jóféle piát! – kiáltja, miközben bólogat és nevet. Dr. Malik is nevet.

– Csak a kalap? Tíz év után csak a kalap miatt kerestél meg?

– Most miért rám néz?

– Széttépte! Tényleg széttépte. A rohadt életbe! – suttogja.

– Doktor, nekem tud segíteni? – kérdezi a nő, és húz az üvegből.

– Mit akar? Igyam el maga elől?

– Nem, ezzel elbánok egyedül is!

– Ha maga mondja!

– Nekem nincsenek különös vágyaim. Csak egy családot akarok. Egy férfit, és a gyerekemet.

– Csak? – kérdi dr. Malik.

– Csak.

– Megmutatom, mi várja az út végén. Akarja?

– Akarom, persze, hogy akarom!

– Álljon fel, csukja be a szemét! – utasítja dr. Malik. A nő becsukja a szemét. Mondja el, mit lát!

– Nem látok semmit. Sötétség van körülöttem. Szédülök. – Csukott szemmel dülöngél, próbálja a testét egyensúlyban tartani. Dr. Malik súg valamit a hajléktalannak.

– Jó, először egy férfit kap – mondja dr. Malik. A hajléktalan a nő mögé lép, és hátulról átöleli, megfogja a melleit. Akarja?

– Akarom! – kiálltja a nő. Arcvonásai kisimulnak, teste szinte beleolvad a férfi testébe. A tántorgása megszűnt. Dr. Malik most Hernyó fülébe súg valamit.

– Szédül még?

– Már nem.

– Akkor most jön a gyerek. Akarja?

– Akarom, persze, hogy akarom! – Hernyó a nő elé térdel, a nő mohón, görcsösen magához öleli.

Olyan ez, mint egy családi kép. Fénykép a falon. A szobámban is lóg egy hasonló, csak azon apám nem a mellét fogja anyámnak, ha jól emlékszem. Anyám viszont így ölel rajta. Még a szorítását is érzem.

– Mondja el, mit érez! – utasítja dr. Malik a nőt. Az nem szól semmit, zokog és bólogat. – Nem akarom áltatni: sok mindent kell végigcsinálnia.

– Mindent elvállalok, mindenkinek, mindent! – kiáltja a nő.

– Tudom.

– Akarom őket!

– Akkor is, ha egy életen át kint kell állnia az utcán?

– Akkor kint állok éjjel-nappal, mindig!

– És ha az is feltétel lenne, hogy a gyerekét is kiállítsa?

– A sarokra? – bizonytalanodik el a nő, majd megsimogatja Hernyó fejét. – Még nagyon fiatal!

– Akarja ezt a pillanatot? – erősködik dr. Malik. A nő magához öleli Hernyót, majd szájon csókolja a hajléktalant.

– Akarom. Ha kell, kiállítom!

– Széttépte – állapítja meg dr. Malik. A nő kinyitja a szemét. Zokog.

– Széttépte! – suttogja az ügyvéd. Nem tudom, kire gondol.

A nézőtéren világosság támad.

Megvárom, amíg a szomszédom feláll a székéből, és elindul a kijárat felé. Csak most merem megigazítani a nyakamnál összegyűrt inget. Senki sem beszél, összetorlódunk az ajtónál. Hátranézve látom, ahogy a ruhatáros fiú rágyújt egy cigarettára, majd egy-két slukk után szédelegve leül a színpad szélére, aztán hanyatt fekszik. Látom, hogy szivárog a füléből a vér.

Végre kint vagyok az aulában. Nagy itt a füst, a zaj. Mindenfele csikkek. Az egyik hamutartóban egy kanalat látok, meg egy injekciós tűt. Miféle emberek járnak színházba? Vagy az előadás előtt Hernyó itt lőtte be magát? A ruhatár bezárt, gondosan elfüggönyözték Túl nagy itt a tömeg. Miért nem nyitják ki a kijáratot? Átverekszem magam az embertömegen, és már a kezemben a kijárat kilincse, amikor észreveszem, hogy kint az utcán, közvetlenül az ajtó előtt egy ismerős alak áll: a hajléktalan. Meg kellene kérnem, hogy álljon arrébb. Ha csak egy fél lépéssel arrébb állna, szabad lenne a kijárat. Érzem, hogy a körülöttem állók némán néznek. Talán az előbb még ők szorongatták ezt a kilincset. Talán azt várják tőlem, hogy én szólítsam meg. Mozdulatlanul állok, az ajtóra nézek, majd az üvegen át a hajléktalanra. Én nem szólítom meg. Azt sem tudom, magáznom kellene-e, vagy tegeznem? Nem szólítom meg. Lassan eleresztem a kilincset, és némán hátralépek, vissza a tömegbe.

A hajléktalan integetni kezd. Egy szirénázó mentőautó fékez a bejárat előtt, két ember száll ki. A hajléktalan hozzájuk lép, és befelé mutogat. A mentős egy hordágyat és egy orvosi táskát vesz le a kocsiról. A hajléktalan kinyitja előttük az ajtót, és töri az utat a tömegen keresztül a színpad felé. Az aula hirtelen elcsendesedik. A két mentős a színpad felé megy, oda, ahol Hernyó fekszik ájultan, körülötte riadt színházi dolgozók. A mentőorvos Hernyó szemébe világít, pulzust keres, injekciót készít elő, majd telefonál. Miközben hangtalanul visszaosonok a helyemre, látom, hogy Hernyó arcára egy oxigénmaszkot szorítanak. Óvatosan a hordágyra fektetik. Valaki becsukja a nézőtér ajtaját, és lekapcsolják a villanyt. Mindenki a helyén ül, és feszülten figyeli a mentősök mozdulatait. Elviszik a hordágyat, majd a színházi munkások is elhagyják a termet. A mentő szirénája egyre távolabbról hallatszik. A reflektorfényben a nő, a hajléktalan és dr. Malik. A mellettem lévő szék üres.

– Amint látták, hölgyeim és uraim, – fordul a nézőtér felé dr. Malik – a ruhatárosunk rosszul lett. Kórházba vitték. Segítségért fordulok Önökhöz! Kellene egy ember, aki beugrik a helyére. Szóval, kellene egy ember! Kérem, jelentkezzen valaki!

Na, persze, kellene egy ember! Rám nem számíthatnak, az biztos! Először is: nem szeretek szerepelni. Másodszor: Hernyó helyére kellene beugrani! El tudom képzelni, mi lesz itt előadás után a ruhatárnál! Ha az a kis narkós ellopta a kabátokat, mindenki az új emberen fogja számon kérni. Csak egy bűnbak kell nekik! Jól át lettünk verve! Hernyó csak megjátszotta, hogy rosszul lett. Annyiszor hazudott már! Egyszerűen ezzel a mentős trükkel menekült el innen. Persze, pont az ő helyére!

– Senki? – kérdezi dr. Malik, miközben Hernyó székét kitolja a színpad szélére. – Ha menet közben valaki meggondolná magát, bármikor feljöhet, itt várja ez a szék! – Visszasétál a színpad közepére a székéhez, leül, kinyitja azt a könyvet, amit korábban olvasott. Belemélyed. A hajléktalan is, a nő is némán ül, és dr. Malikra mered.

– Mit olvas, Doki? – kérdi hosszú percek után a hajléktalan.

– Egy könyvet. Kombinatorika. Mond ez magának valamit?

– Valami matematika. Minek az magának?

– Érdekel! – emeli fel a hangját türelmetlenül dr. Malik. Ez a játékelmélet alapja, most olvasom a legújabb kutatások eredményeit.

– Szóval maga játszik – állapítja meg a hajléktalan.

– Csak nagyon ritkán, és nagyon kis tétekkel.

– Csakugyan? – dr. Malik becsukja a könyvet.

– Igen! Nézze, én nem az vagyok, aminek most gondol! – A hajléktalan körbejárkál a székek között, és töpreng:

– Szóval maga szerencsejátékos.

– Mondom, téved! – csattan fel dr. Malik. A hajléktalan megáll előtte. Két kezét dr. Malik vállára teszi, és visszanyomja a székére.

– Szerencsejátékos. Hadd találgassak! Néha nyer, néha meg veszít. Nézzen rám! Igen, úgy látom, legutóbb veszített. Mennyit is?

– Jó, tegnap tényleg veszítettem, de legközelebb majd visszanyerem – mormogja dr. Malik zavartan.

– És ha nem?

– Attól nem félek!

– Mitől nem fél?

– Azt mondtam volna, hogy félek valamitől?

– Igen, azt. Szóval, mitől?

– Semmitől, semmitől csak a…

– Csak a …? – sürgeti a választ a hajléktalan.

– A vadállattól. Tudom, hogy felébredt, s már nem mindig tudom kontrollálni, de nem merek a szemébe nézni. Tudja, ez is betegség.

– Köszönöm, hogy őszinte hozzám! Tudok segíteni – állítja határozottan a hajléktalan.

– Maga?

– Igen, én.

– Hogyan?

– Álljon fel, és csukja be a szemét! – Dr. Malik feláll, és becsukja a szemét. Teljes sötétség borul a színházra. – Képzelje azt, hogy egy sötét erdőben van. Mondja el, mit lát!

– Nagyon sötét van. Azt sem tudom, merre van fent és lent, mi van előttem és mögöttem. Lehet, hogy teljesen egyedül vagyok, de lehet, hogy sokan vannak körülöttem. Nem tudom. Nem tudom, hol vagyok – suttogja dr. Malik.

Nem látok semmit! Kitapogatom a karfát, az előttem levő szék háttámláját. Egy pillanatra felállok, és az ujjam hegyével megérintem a plafont.

– Nem merek lépni sem, nehogy leessek a színpadról. Most mit csináljak?

– Tapogasson maga körül! – utasítja a hajléktalan.

– Jó, négykézlábra ereszkedek, így biztosabban érzem a talajt. Lassan araszolgatok… majdnem azt mondtam, előre, de nem tudom, merre van előre.

Félelmetes a csend! Fülelek, próbálok minden apró neszt érzékelni, de semmi. Semmit sem hallok. Koncentrálok egy közelben ülő szuszogására, de semmi. A saját szuszogásomat sem hallom. Hátradőlök a székemben, megreccsen.

– Hallotta? Valami megreccsent! Talán, egy száraz ágra léptem – kiált fel dr. Malik.

– Egy száraz ágra?

– Igen. A kezem beleütközött egy kidőlt fatörzsbe.

– Egy kidőlt fatörzsbe?

– Igen! Érzem a fa kérgét, most felkapaszkodok rá.

– Felmászott?

– Igen.

Mintha füstös légáramlat csapta volna meg az arcomat. A bejárati ajtó felé fordulok, de nem látok semmit.

– Érzi? – kérdezi dr. Malik.

– Mit? – kérdez vissza a hajléktalan.

– Hogy fúj a szél.

Most meg mintha felállt volna a helyéről valaki, és gyors léptekkel elindult volna a színpad felé.

– Hallja? Jön valaki – aggodalmaskodik dr. Malik.

– Kicsoda?

– Nem látom, de biztosan hallottam, hogy valaki elindult felém. Mintha hallanám a szuszogását.

Én is hallom a szuszogást. Valami megreccsent, itt egészen közel. Összehúzom magam, lecsúszok a székemben.

– Sötétben minden más, nehezebb védekezni, nem tudhatja az ember mikor, merről jön a támadás – állapítja meg a hajléktalan

Mintha megint zajt hallanék! Valaki elfutott mellettem!

– Hallja? – kérdezi dr. Malik.

– Hallom – válaszol a hajléktalan.

– Itt vannak!

– Kik?

– A vadállatok – suttogja dr. Malik.

– Többen is vannak?

– Igen, talán hárman.

– Nem téved?

– Nem, egészen biztos vagyok benne, hárman vannak. Körbevettek.

– Mondja el, milyennek látja magát?

– Hogy milyennek? Azt hiszem, farkas vagyok, igen, egy nagy farkas.

– És akik körülveszik? – kérdi a hajléktalan.

– Igen, már látom őket! Lesoványodott, girhes farkasok.

– Mit csinálnak?

– Meg akarnak támadni, meg akarnak ölni! – kiáltja kétségbeesetten dr. Malik.

– Miért?

– Nem tudom! Vagy ők, vagy én! Ilyen egyszerű! Most bekerítenek.

– És maga? – kérdezi a hajléktalan.

– Vagy elmenekülök, vagy szembeszállok velük!

– És?

– Most megszólítanak.

– Mit mondanak?

– Azt mondják: Na, mi van, apám? Látsz már minket?

– És maga döntött már?

– Igen. Megküzdök velük. Legyőzöm mindet, mind az enyém lesz! Mind az enyéim lesztek!

– Doki, itt az idő! Nézzen a szemébe! Hallja! Nézzen a farkasa szemébe! Most nézzen a szemébe! A szemébe, doki! – üvölti a hajléktalan, majd néhány pillanatnyi csend után halkan folytatja. – Köszönöm, uram, ennyi! Kinyithatja a szemét. Belenézett?

– Bele – válaszol dr. Malik.

– És?

– Úgy döntöttem, megküzdök velük! Megküzdünk! – A színpadon világosság. Középen, egy széken dr. Malik. Körülötte három szék, az egyiken a hajléktalan kabátban, a másikon a nő, a harmadikon az ügyvéd. – Gondoltam, hogy valaki feljön, akár fogadhattam is volna rá! Észrevette? – kérdezi a hajléktalantól. – Itt a testvére! – A hajléktalan felemeli a tekintetét, fejét az ügyvéd felé fordítja. Átnéz rajta, mintha nem látna semmit.

– Miért jött fel? – kérdi dr. Malik az ügyvédtől, akinek a mozdulatai bizonytalanok. Zavarja a sok reflektor, a nézők. – Szóval: miért?

– Hoztam – mondja az ügyvéd, és egy pórázt húz elő a zsebéből. Dr. Malik nevet.

Mit akar vele? Ezzel akarja megkötni a vadállatot? Szerencsétlen!

– Doktor! Hogy gondolja maga azt a küzdelmet? – kérdezi a nő.

– Komolyan, véresen komolyan! Életre, halálra! – Elindul a nő felé, aki hátrálni kezd.

– Kivel kezdjem? Kit tépjek szét? – kiáltja dr. Malik, és furcsán nevet.

Megőrült? Komolyan gondolja? Eszelős! Mit akar?

A nő a színpad széléig hátrál, majd leugrik a nézőtérre. A kijárathoz rohan, de nem tudja kinyitni az ajtót. Dörömböl, rugdossa. Dr. Malik utána indul. A nő menekül vissza a színpadra: néhány széket felborít, sikoltozva menekül. A doktor már majdnem utoléri, amikor a hajléktalan eléugrik, s hatalmas pofont ad neki. Dr. Malik elterül.

– Ő az én védelmem alatt áll! Először velem kell megküzdened! – ordítja a hajléktalan. Dr. Malik feltápászkodik a földről, és azonnal támad. Dulakodnak, ököllel ütik egymást.

Ezek tényleg állatok! A hajléktalan előhúzza a kését, megvillant a penge. Ennek mindegy, ölt már embert!

A nő és az ügyvéd is észreveszi a kést.

– Ne! – sikolt a nő, de a hajléktalan megint szúr.

– Az istenit neki! – kiáltja az ügyvéd. A nővel együtt a hajléktalan mögé rohan. Négy ember szaggatja egymást. A nő lefogja a hajléktalan egyik kezét, az ügyvéd a másikat. Az egyik az egyik, a másik a másik irányba húzza.

– Ne! – üvölt fel a hajléktalan. Reccsen a kabát. Végtelen csönd bénítja színpadot. A kabát egyik felét a nő, a másikat az ügyvéd szorongatja, majd a földre dobják a foszlányokat. Dr. Malik és a hajléktalan egyre erőtlenebbül veri egymást, majd abbahagyják. A hajléktalan eldobja a kést, összeszedi a kabát darabjait. Hosszan nézi, aztán némán leszedi a rongyokról a jelvényeket, majd minden erejét összeszedve dühödten apró darabokra szaggatja, a darabokat a nézők közé szórja. Erőtlenül, szédelegve ül le a színpad szélére. Mozdulatlanná válik. Üres tekintettel mered maga elé.

– Töröld meg a szád, vérzik! – szólítja meg gyengéden a nő.

– Nagyon fáj? – kérdezi az ügyvéd. A hajléktalan nem reagál. Az ügyvéd leül mellé, és a nyakára köti a pórázt. A hajléktalan hagyja.

– Ez is a terápia része volt? – kérdezi a nő dr. Maliktól.

– Igen. Megtettem érte mindent. Látta? Menthetetlen volt. Reménytelen. – A nő gyengéden letörölgeti a hajléktalan arcáról a vért, ujjaival megfésüli a haját, leveszi a nyakáról a pórázt, és szájon csókolja. A hajléktalan üres tekintettel néz át rajta.

Haza akarok menni! Most biztosan nem áll senki a színház előtt. Nesztelenül lopózok a nézőtéri kijárathoz. Megfogom a kilincset, de nem mozdul. A fenébe! A vállamat nekifeszítem az ajtónak, még egyszer lenyomom a kilincset… nem nyílik. Zárva! A szemem becsukom, újra nekidőlök az ajtónak. Haza akarok menni! Lépéseket hallok! Két ember áll mögöttem, két néző. Karon fognak, és visszavezetnek a helyemre. Engedjenek el! Haza akarok menni! Mosolyognak és ingatják a fejüket. Enyhe erőszakkal visszavezetnek, lenyomnak a székemre. Nem mehetek el.

– Reménytelen volt? – kérdezi a nő.

– Az – válaszol dr. Malik. A nő keze megint remegni kezd. Dr. Malik jegyzetel, fel sem néz a papírjaiból, úgy folytatja. – Engedje meg, hogy néhány kérdést feltegyek Önnek! – A nő nem reagál. – Mit érzet, amikor azt mondtam, farkas vagyok, és szét akarom tépni? – A nő nem felel, némán ül az embere mellett.

Mit érezhetett? Ez a nő egy olcsó kurva, lefekszik akárkinek. Mit érezhetett? Semmi különöset. Ez naponta többször megesik vele.

– Rendben, arra válaszoljon, miért menekült előlem?

Nem hiszem, hogy előle akart elmenekülni. Az ilyen nem fél a farkasoktól! Nem is a farkas elől menekült, ki akart törni, ki ebből a teremből, ki innen.

– Értem, és miért ment vissza a színpadra?

Mindannyian be vagyunk ide zárva! Hova menjen?

– És most mit érez? – A nő zokog.

Mintha zajt hallanék! Igen, azt hiszem a színpad mögött zörög valaki. Úgy tűnik az ügyvéd is hallja, forgolódik, keresi a zaj forrását.

– Mi ez a hang? – kérdi dr. Maliktól az ügyvéd.

– Milyen hang? Hall valamit?

– Maga nem hallja?

– Mit?

– Hát ezt a zajt!

– Nem.

Pedig hallani! Én itt hátul tisztán hallom. Egyre erősebb, és egyre gyakoribb. Sőt, most olyan, mintha valaki kopogna.

– Kopognak – állapítja meg az ügyvéd.

– Kopognak? – kérdi dr. Malik.

– Igen. Mintha lenne valaki a színpad alatt.

Én is úgy hallom, hogy a színpad alól jönnek a hangok. Pedig azt mondta az a szerencsétlen hajléktalan, hogy megfojtotta, akit ott talált. Lehet, hogy nem ölte meg? Egyre határozottabb dörömbölést hallok. Érdekes, mintha csak ketten hallanánk: az ügyvéd, és én. A többiek némán ülnek, fejüket sem fordítják a zaj felé. Pedig valaki dörömböl. Hát rajtunk kívül mindenki süket?

A színpad közepén felvágódik egy csapóajtó.

– Na, mit mondtam? – mutat a csapóajtóra az ügyvéd.

– Miért, történt valami? – kérdi egykedvűen dr. Malik.

– Ne szórakozzon velem, hát nem látja?

– Mit?

– A csapóajtót! Biztos az a csöves nyitotta ki, akivel az öcsém találkozott.

– Győződjön meg róla! – utasítja dr. Malik az ügyvédet, aki odalép a csapóajtóhoz és lenéz.

– Van itt valaki? – Senki sem válaszol. Az ügyvéd letérdel, és megint megkérdezi – Van itt valaki? – Semmi válasz.

– Menjen le, és nézze meg! – utasítja dr. Malik. Az ügyvéd kimegy a színpadról, és egy létrával tér vissza. Leengedi a színpad alatti terembe. Óvatosan lép a legfelső fokára, kipróbálja, elbírja-e, majd lassan elindul lefelé.

– Mit lát!

– Semmit. A szemem még nem szokta meg a sötétet. – Van itt valaki? – Senki sem válaszol.

– Tapogassa ki, mi van maga körül! – tanácsolja dr. Malik.

– Jó! Ruhaakasztókat érzek. Azt hiszem, rengeteg ruha lóg itt.

– Milyen ruhák?

– Kabátok.

Nem értem, a hajléktalan azt mondta, hogy odalent egy csöves vackolta be magát.

– Megszokta már? – kérdezi dr. Malik.

– Még nem. Mintha most valaki megmozdult volna mellettem! Hallom a szuszogását!

– Ki az?

– Nem látom! Ki van itt?

– Most mi van?

– Tapogatok, keresem az embert!

Megtalálta. Tompa puffanásokat hallok. Verekedést. A sötétben olyan védtelen az ember, nem tudja, hogy merről éri támadás. Nem hiszem, hogy az ügyvéd szokva lenne a verekedéshez. Hatalmas csattanást hallani, nyögést, hörgést. Valaki a földre került. Mintha rugdosnának valakit! Sikoltás. Egy nő? Határozottan emlékszem, a hajléktalan azt mondta, egy öregembert látott. Nőről nem esett szó!

– Anyám! – kiáltja az ügyvéd, majd zokogást hallani. Megmozdult a létra. Valaki elindult fölfelé. Először egy fej látszik, az ügyvéd feje. Csupa vér. Lassan mászik ki. A ruhája foszlányokban. A székéhez támolyog, leül. Alig kap levegőt, folyik róla a víz.

– Anyám – motyogja maga elé, majd hirtelen feláll, és lejön a színpadról.

Mit akar? A tekintete zavaros. Hova indult? Idenéz, felém. Ide fog ülni? Ide fog ülni! Vissza akar ülni a helyére! Igen, ide jön. A kövér teste átfolyik a székemre, hallom a szuszogását, érzem az izzadságszagot! Nem merek megmoccanni, még érzem a szorítását. Teste monoton mozog: előre, majd hátra dől. Előre-hátra, előre-hátra, reccs, reccs, reccs, reccs. Senki nem néz ide? Senki.

– Ez is a terápia része volt? – kérdezi a nő.

– Az – feleli dr. Malik.

– Mi van a színpad alatt?

– Semmi.

– Semmi?

– Ha nem hiszi, menjen le! – mondja nevetve dr. Malik. – Mondom, menjen le!

– Én ugyan nem!

– Nem kell lemennie. Itt egy elemlámpa, világítson le! – A nő elveszi a lámpát, lehasal, levilágít.

– Mit lát?

– Semmit.

– Én megmondtam! Ez egy üres raktár. Nincs lent semmi.

– De hát azt mondták, hogy… – értetlenkedik a nő.

– Nem hisz a szemének? Abban a sötét teremben az embert a démonjai veszik körül. Akiktől fél, akiket le akar küzdeni. Démonjai mindenkinek vannak. És egyszer szembe kell velük nézni! Látta? Én segítek! Én mindenkinek adok egy esélyt! De aztán…

– És vele mi történt? – kérdi a nő a szomszédomra mutatva. Dr. Malik felnevet.

– Legyőzték. Ő itt marad nálam. – A nő visszaül a hajléktalan mellé. Hosszan, némán ülnek egymás mellett. A csendet a doktor töri meg: Mi a kedvenc itala?

– Nem vagyok válogatós, bármit megiszok – válaszol egykedvűen a nő.

– Jó, persze, ezt gondoltam, de ha most lehetősége lenne választani, akkor mit inna?

– Unikumot. Ma már ittam egyet! Az előadás előtt.

Emlékszik rám, biztos, hogy emlékszik! Fel fognak hívni a színpadra! Nem akarok felmenni! A doktor a nézőteret fürkészi. Engem keres? Honnan tudja, hogy az én italomat itta meg ez a nő?

– Kisasszony! Elnézést! – szól Dr. Malik. A nézőtéri ajtó mellett, a lépcsőn ül a másik, a kedves büfésnő.

– Nekem szólt?

– Igen, önnek! Ha, megkérem, hozna nekünk egy üveg unikumot és poharakat?

– Máris! – A kedves büfésnő kimegy a teremből, és néhány pillanat múlva üveg itallal és két pohárral tér vissza.

– Köszönöm. – Dr. Malik a zsebébe túr, pénzt vesz elő, fizet. Teletölti a poharakat. Egészségére!

– Egészségére! Fenékig! – mondja a nő. Dr. Malik megint tölt.

– Elég drága ital, honnan volt magának erre pénze? – A nő kinyújtja a kezét, remeg. Koccintanak, isznak.

– Nem én fizettem. Egy néző kikérte, kifizette, aztán csöngettek. Nem várta meg amíg kitöltöm, bejött a nézőtérre. Én meg megittam! Igazam volt, vagy nem? – sorolja a nő egyre nehezebben forgó nyelvvel.

– Ha most találkozna azzal az emberrel, mit mondana neki?

– Hát azt, hogy megittam az italát. Minek tagadjam? De nem tudom a pénzt visszaadni, természetben kártalanítom. Bármikor, bárhol.

– Ha, jól értettem, akkor itt ül valahol a nézőtéren! – Ki volt az? – kérdezi dr. Malik, s közben a nézőteret fürkészi.

Engem keres. Megint nincs levegő! Felém néz! Mit akarnak velem?

– Nos, mit szól a hölgy ajánlatához? – kérdezi dr. Malik.

– A vendégem volt!

– Szóval maga? Már megint maga! – mondja mosolyogva. Tölt még egy-egy pohárral, koccintanak.

– Látja? Nekem is vendégem a hölgy, kolléga úr – mondja. A nő már részeg. Feláll és az üres üveg után nyúl.

– Visszaviszem! – Letántorog a színpadról, a kijáratot keresi, de már alig áll a lábán. Az ajtó mellett leül a lépcsőre, hátát a falnak támasztva ájul tehetetlen részegségbe.

A hajléktalan megmozdul, mozgása lassú, arca merev. Egy újságot mutat, és nyújtja a tenyerét. Dr. Malik felé fordul. Mintha valamit motyogna is, nyújtja a tenyerét. Dr. Malik nem néz a szemébe, úgy tesz, mintha nem venné észre, a könyvébe merül. A hajléktalan leereszti a kezét, lassan megfordul, és kimegy. A színpad elsötétül, csak dr. Malikot világítja meg egy reflektor.

Milyen nyugodt, kiegyensúlyozott! Rágyújt egy cigarettára. Mosolyog, elégedett magával. Érdekes, a nézőtéren nem mozdul senki. Én is lélegzetvisszafojtva nézem, pedig nem csinál semmit, csak ül, olvas és füstöl.

– Csak ketten maradtunk – állapítja meg dr. Malik. Fel sem néz a könyvből, úgy mutat az egyik kezével a mellette álló üres székre. – Fel lehet jönni!

Hozzám szól? Azt akarja, hogy menjek fel hozzá? Semmi dolgom vele! Miben hasonlítok én bármelyik pacienséhez? Semmiben! Itt van ez a szerencsétlen hajléktalan. Nekem van lakásom! Vadonatúj. Igaz, még nincs teljesen berendezve. Egy vagyonba került. Bankkölcsönből vettem. Tizenöt évig kell fizetnem a részleteket, és csak akkor kerül majd a nevemre. Addig a banké, de én lakom benne! Én fizetem a rezsit, én választottam ki, milyen színű legyen a fal, én rendezem be, az én nevem van az ajtóra írva. A lakásavatót összekötöttem a farsanggal. Meghívtam a munkatársaimat, barátaimat, ismerősöket, mindenkit. Hajléktalannak öltöztem. A móka kedvéért. Ha csak egy részlettel is elmaradok, kiköltöztetnek. De miért maradnék adós? Koldusgúnyában ültem az ajtóm előtt, úgy vártam a vendégeket. Jót nevettünk. Mindenki elé odatoltam a kalapomat, hogy adakozzanak. Persze, csak a móka kedvéért. Nem adott senki pénzt. Na jó, néha azt álmodom, hogy valami mégis közbejött, és az utcán kóborolok. Ilyenkor rendszerint felriadok, és ilyenkor mindig folyik rólam a víz. Mint most. Egyre nagyobb itt a füst. Kaparja a torkomat. Nem merek köhögni, inkább tűröm.

– Zavarja a füst?

Nekem szólt? Hallja a gondolataimat? Ez lehetetlen! Magamban beszélek, még csak nem is motyogok. Ha mégis hallja, akkor azt is tudja, hogy irtózom a hajléktalantól, és azt is tudja, miért! Várjunk csak, ha felmennék a színpadra, azt mondaná, hogy csukjam be a szemem, és képzeljem azt, hogy hajléktalan lettem. Azt nem! Nem én álltam itt a színház előtt! Megint úgy érzem, mintha tetvek mászkálnának rajtam. Nem lehet, hogy hallja a gondolataimat! Lehet, hogy nem is engem kérdezett. A füst mást is zavar.

– Még nem próbáltam, de azt mondják, nehéz róla leszokni! – Dr. Malik leveri a cigiről a hamut. – Szóljon, ha mégis zavarja, eloltom!

Azt már nem, inkább nyelem a füstöt! Miért nem történik már valami? Még csak föl sem néz!

– Nos? – Megszívja a cigit, a füstöt fölfelé fújja. – Nos?

Ismerős a mozdulata, valahonnan ismerős ez a kérdés! De honnan? Megvan! A büfében, a nő hajtogatta nekem, hogy Nos?, Nos? Miért akar rá emlékeztetni?

– Oltsa el!

Dr. Malik elégedetten bólint, mosolyog. Eldobja a csikket, majd eltapossa.

– Jöjjön fel!

Nem megyek!

– Rendben van, a helyén is maradhat! Engedje meg, hogy néhány kérdést feltegyek Önnek! Mit érzett, amikor azt mondtam, hogy farkas vagyok, és szét akarom tépni?

Ez a nő kérdése volt! Ezt most miért tőlem kérdezi? Egyébként furcsa, de éreztem már, hogy üldöznek. Az irodában. Szinte biztos voltam, hogy én leszek az osztályvezető – aztán nem kineveztek, hanem átszerveztek. Nem lettem főnők. A főnök feladata, hogy keresse meg az embereket a következő leépítéshez. A főnököm üldöz! Nekem meg ott a törlesztés, úgyhogy megadom magam, lefekszem elé, mint egy talpnyaló kutya, naponta akár többször is. Ilyenkor undorodom magamtól. Azt tehet velem, amit akar!

– Értem! Miért nem jön fel a színpadra?

Mert tudom, mit csinálna velem!

– Mit?

Azt mondaná, csukjam be a szemem, és képzeljem azt, hogy az irodában vagyok.

– És?

És képzeljem azt, hibáztam, és a főnököm észrevette.

– És akkor mi történne?

Megütne, adna egy pofont.

– Ezt képzelné?

Ezt.

– És maga visszaadná?

Nem. Kapnék egy másik pofont is, akkorát, hogy térdre esnék előtte.

– Ott térdelne a főnöke előtt?

Igen. Ott. Úgy.

– Értem. És?

Feléledne bennem a vadállat!

– A vadállat?

Igen. Felüvöltene, és azonnal támadna! Attól félek, hogy nem lehetne unikummal megnyugtatni!

– Mit csinálna az a vadállat?

Rátámadna a főnökre, szaggatná a húsát, a fogaival tépné szét, őrjöngve ölne! Mindent tönkretenne! Ezért nem akarok felmenni! Nem akarom felébreszteni!

– És most mit érez?

Ez is a nő kérdése volt! Értse meg, nekem semmi közöm ahhoz a nőhöz! Mit csinál? Már megint rágyújt? Oltsa el! Oltsa már el! Nem hall ez! Egy kicsit elkalandoztak a gondolataim! Nem figyeltem, válaszolt valaki a doktor kérdéseire? Jól látom? Mindenki meredten a színpadot nézi? Nyomasztó ez a csönd, ez a mozdulatlanság, ez a hőség! Történjen már valami! Mi ez? Érzi ezt a furcsa szagot más is? Fű? Milyen hatalmasak a pupillái! Nemrégen láttam ilyen szemeket.

– Megkínálhatom?

Engem?

– Kér egy slukkot?

Nem. Nem bírom a füstöt. Ingerel. Mindig köhögök tőle, van, hogy öklendezem is!

– Szóval, próbálta már?

Nem, nem volt még a kezemben olyan cigi, csak a füstjét tüdőztem már le.

– Az tényleg kellemetlen, de ezt ki kellene próbálnia! Ez segít! – Dr. Malik feláll, és nagyon nyugodt mozdulatokkal elindul felém. Lejön a nézőtérre, megáll mellettem. Még egyszer szertartásosan megszívja, és a kezembe adja ezt a félig szítt cigit, majd visszamegy a helyére, és belemélyed a könyvébe.

Most mit csináljak? Itt füstöl a kezemben ez a szál, parázslik. Nem értem, miért néznek így rám, más kezébe is adhatta volna! Az ügyvéd nem bírja a füstöt, köhög. Na, jó, legyünk túl rajta! Megszívom, majd próbálom a köhögést visszatartani. Nem sikerül. Mi a fenét csináljak?

– Kéri? – Az egyik előttem ülő néző hátrafordul. Bólint, hogy kéri. Előrenéz, meredten a színpad felé, pedig ott nem történik semmi, és csak szívja-fújja, szívja-fújja. Végtelen lassúsággal válik füstté a cigi. Végül a csikket ledobja a földre, és rátapos. A füstön át dr. Malikot nézem. Mozdulatlanul ül a színpad közepén. Elégedett magával, mosolyog.

Miért ilyen elégedett? Nem is orvos. Nem hát! Nem is ember. De valahonnan ismerős, azt hiszem, a többi szereplő is ismerős valahonnan! Ezek az alakok csak miattam kerültek a színpadra? Nem is színészek? Ez nem is színház? Még hogy angyalféle figurák? Démonok! Pokoli meleg van itt! Pokoli!

Kinyílik a nézőtéri ajtó. A jegyszedő nénike jelenik meg.

– Lehet jönni kifele! – mondja.

– Lehet menni kifelé?

– De csak egyesével – suttogja.

Néhányan felkelnek a helyükről, és elindulnak a kijárat felé. Amikor az első néző odaér, a jegyszedő megfogja a karját, és szinte kihúzza a teremből, majd visszacsukja az ajtót. Az ajtó előtt egyre nagyobb a tömeg. Némán áll mindenki a sötétben. A színpadon dr. Malik még mindig olvas.

Mi történt itt az utolsó negyedórában? Más is azt látta, amit én? Dr. Malik mindenkivel külön-külön beszélgetett? Mellettem a szék folyamatosan recseg. Senkit sem zavar? Senki sem hallja? Arra várok, hogy az ügyvéd felkeljen a helyéről. A fejemet nem mozdítom, úgy teszek, mintha a színpadot nézném, de valójában a szomszédom mozdulatait figyelem. Azt hiszem, maradni fog. Óvatosan felkelek, fél szemmel még mindig az ügyvédet nézem, és elindulok a tömeg irányába. A szomszédom a helyén maradt.

Vége? Nincs meghajlás? Nincs taps? Miféle darab volt ez? Miért csak egyesével mehetünk ki? Mi történik az ajtó mögött? Néha zajt hallani kintről. Mindenki az ajtóra mered. Ki akarok menni! Megfojt a füst! Ki kell innen törnöm! Átvágom magam a tömegen, és már a kezemben a kijárati ajtó kilincse, amikor felötlik bennem: Lehet, hogy ez is még a terápia része? Kivel fogok kint találkozni? Hirtelen úgy érzem, a színpadon dr. Malik felnéz a könyvéből. Igen, rám néz. Látom, hogy nevet. Bólogat és nevet. Kezemben a kilincs, és érzem, hogy a körülöttem állók némán néznek. Azt hiszem, az előbb még ők szorongatták ezt a kilincset. Azt várják tőlem, hogy én nyissam ki az ajtót. Mozdulatlanul állok, először az ajtóra nézek, majd a színpadra. Elengedem a kilincset, és visszalépek a tömegbe. Lépéseket hallok. Valaki megállt az ajtó előtt. Nyílik az ajtó. A nénike benyúl, megfogja a karomat, kihúz, majd visszazárja az ajtót.

– Vége az előadásnak?

Miért nem válaszol?

– Taps se volt – próbálok beszélgetést kezdeményezni.

– Nem.

– Hova megyünk?

– Jöjjön utánam! – Elhúzza a ruhatár függönyét.

– Hol vannak a kabátok? – förmedek rá.

– Nincsenek itten! – válaszolja egykedvűen.

– Azt látom! De hol vannak? Azonnal kérem a kabátomat! Követelem! Vadonatúj bőrkabát volt! – Emberek! Emberek! – kezdek kiabálni, de a nénike megfogja a karomat.

– Jöjjön utánam! – Behúz a ruhatárba. – Itten van a kabátja! – Mutatóujjával lefelé mutat.

– Hol?

– Mondom, itten! – Egy csapóajtó mellett állunk. Lehajol, és kinyitja.

– Én ide nem megyek le!

– Azt kérdezte, hol a kabátja? Hát itten! Ha meggondolja magát, ott a létra, azon le tud mászni.

– Hozza fel maga, itt a biléta!

– Magának kell lemennie érte!

– Mi van lent?

– Mindenki ezt kérdezi! Hát a kabátok!

– Más nincs?

– Nincs. Egyedül lesz lent. Válassza ki szépen a kabátját, aztán a terem végén talál egy ajtót, azon át ki tud majd menni.

– És ha valaki már elvitte?

– Addig senki sem mehet el, amíg mindenki vissza nem kapja a ruháit – nyugtatgat, majd sarkon fordul, és elmegy.

Egyedül maradtam. Mit csináljak? Lemenjek? Igen, lemegyek és megkeresem. Nem hagyom itt! Nem hát! Nincs lent senki. Itt sincs senki, most is egyedül vagyok, ott lent is egyedül leszek. Hol az a létra?

– Van itt valaki? Van itt valaki?

Senki. Lehasalok a földre, szoktatom a szemem a sötéthez. Nem látok, nem hallok semmit. Kipróbálom, elbír-e a létra. El. Lassan lemászok, lelépek a földre. Ruhafoszlányokat érzek a talpam alatt. Meleg van itt. Sötétben az ember néhány érzékszerve fokozottan működik, de a saját lélegzetemen kívül nem hallok semmit. De mégis! Mintha lépéseket hallanék! Igen, egészen biztosan lépéseket hallok.

– Ki az? Ki van ott?

– Én vagyok!

Ismerős valahonnan ez a hang. Hát persze! Visszajött a nénike.

– Mit akar?

– Fel kell húznom a létrát. Segítene?

– Hát persze.

– Minden rendben?

– Persze, minden rendben.

– Köszönöm. – Visszahúzza a létrát a helyére, és lehajtja az ajtót.

Miért csukta rám az ajtót? Megszoktam a sötétet, de nem látok semmit. Most becsukom a szemem, most kinyitom, semmi különbség. Miért kérdezte, hogy minden rendben van-e? Tapogatok magam körül. Lassan araszolgatok. Merre lehet a kijárat? A fal meleg és salétromos. Büdös van. Remélem, a kabátom nem veszi át ezt a szagot! Ezek itt a fal mellett ruhaakasztó állványok lehetnek. Igen, érzem a kabátokat. Ezek hosszú bundák. Az enyém nem ilyen. Tovább megyek. A lábam köré csavarodott egy kabát! Esés közben ösztönösen az arcom elé kapom a kezem, felborítotok egy állványt. Rám dől egy csomó ruha. Birkózom a kabátokkal, küzdök. Végre felülök. Kapkodva veszem a levegőt, hallom, ahogy ver a szívem! Lassan nyugszik meg. Egyedül vagyok, nincs itt senki! A kezem bőrkabátot tapint. Benyúlok az egyik zsebébe, a kulcsomat keresem. Ez az én kabátom! Jól van, akkor most megkeresem a kijáratot. Merre lehet? Kezemmel követem a falat. Hirtelen sima lett és hideg. Mi ez? Tükör? Mellette itt az ajtó. Felegyenesedek. Itt a kilincs.

– Kérem a bilétát!

– Ki az? Ki az ördög maga?! Hallja? Ki az? Ki van itt? Válaszoljon már! Itt van a biléta, tessék, itt van, vigye!

Ismerős a hangja! Igen! A ruhatáros? Az nem lehet! Őt elvitte a mentő! Hallottam, hogy elvitte! Azt mondták, itt lent nincs senki, csak a kabátok! Tudom már! Megvan! A hajléktalan? Vagy nem is, maga a…!

– Szólaljon már meg! Mit akar tőlem? Hagyjon békén! Hallja? Semmi közöm magához! Nyissa ki az ajtót!

– Én nem! Majd valaki más!

– Miért az én hangomon beszél?

– Rám nem számíthat, az biztos!

– Mióta hallja a gondolataimat?

– Szánalmas!

– Ez vagyok én?

Nincs itt senki. Hol a kilincs? Mégis! Igen, valaki áll mellettem. Hallom a szuszogását. Ez nem lehet igaz! Valaki gyomorszájba vágott, alig kapok levegőt. És megint, és megint!

– Hagyjon! Mit akar tőlem? Verekedjen mással! Érti? Nincs itt senki! Érti? – Kezemben a kilincs, kilépek

Itt biztonságban vagyok? Ide már nem jöhet utánam? Felegyenesedek, veszek néhány nagy levegőt, és gyorsan elindulok egy kivilágított ajtó felé. Már hallom az aula zaját. Kinyitom az ajtót. Hirtelen éles fény világít a szemembe. Hunyorogva elfordulok. Lassan szokom. Ez tényleg az én kabátom! Benyúlok a zsebébe, igen, megvan minden. Most tudok csak kiegyenesedni. Nagyok voltak az ütések. A kabátom hajtókáján észreveszek egy jelvényt.

Az aulában egy férfi és néhány színházi dolgozó. Azt hiszem, ez a férfi jött ki elsőként a nézőtérről, igen, megszólít:

– Mi volt a raktárban?

– Semmi. Lementem, megtaláltam a kabátomat, és kijöttem. Miért, magával mi történt?

– Semmi.

Az aula falán plakátok. Úgy teszek, mintha érdekelnének. A férfi észreveszi, hogy nem akarok vele beszélgetni, elfordul. Lassan minden kabát előkerül. Az emberek nem beszélgetnek egymással.

Az aulában, közvetlenül a kijárat előtt két ajtó. Feltűnően díszesek, szorosan egymás mellett állnak, felettük egy-egy nyíl, az egyik felfelé, a másik lefelé mutat. Nem lehet őket megkerülni, az épületet csak úgy lehet elhagyni, ha az ember az egyiken áthalad. Mindenki türelmetlen, szeretné már maga mögött tudni ezt a nyomasztó estét. Ha mindkettőt használnánk, gyorsabban oszolna a tömeg, de nem, én is beállok a sorba, az elé az ajtó elé, amelyik fölött felfelé mutat a nyíl. Végre sorra kerülök, és diadalmasan átmegyek a díszes ajtón.

Mielőtt a színház üvegajtaját kinyithatnám, visszahőkölök. Szemben a színházzal, az utca másik oldalán a hajléktalan áll. Nincs rajta kabát. Nem megy oda senkihez. Az egyik kezében a Flasztert, a másikban a kalapját tartja maga előtt: ha valaki pénzt akar neki adni, legyen hova dobnia. Nem néz a szemembe, de azt hiszem, ismeri a mozdulataimat. Az ajtót csak résnyire nyitom, félrenézve, sietős léptekkel elmegyek előtte. Nem szólított meg. Azt hiszem, már senkit sem szólít meg.

Kicsit távolabb nagyot szippantok a csípős levegőből. Minél messzebb kerülök a színháztól, annál felszabadultabbnak érzem magam. Már-már boldogan szaladok, de a metrólejáró előtt megtorpanok. Furcsán érzem magam. A lépcsők fölött egy eligazító tábla, rajta egy utcanév és egy lefelé mutató nyíl. Megszédülök. Leülök a lépcsőre. Megint ez a furcsa melegség, rohamokban tör át rajtam, forog velem az utca. Mintha megint a könyörtelen erő hatalmába kerültem volna, ami nem enged felkelni, tehetetlen vagyok. Levegő után kapkodok. Ha nem szégyellném magam, üvöltenék, hogy segítsenek felállni, valaki fogja meg a kezem! Visszanézek a színház felé. Üres az utca. Hova tűntek a nézők? Nem is nézők voltak? Nem, mégsem üres az utca, ott egy embert! Dr. Malik. Felém néz. Érdekes: távol vagyunk egymástól, mégis látom az arcvonásait. Bólogat és nevet.