Pablo Urbányi

Naplemente szimptóma

(Részlet)

Megint csak:

feleségemnek, Catalinának,

és gyerekeimnek, Pablónak és Mafaldának.

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-423-9

Előszó

A Naplemente szimptóma szép regény egy házaspár megpróbáltatásairól és gyötrelmeiről, akiknek a gyereke komoly fejlődési rendellenességgel, súlyos meningomyelokélével született. A gyerek a modern technológia jóvoltából életben maradhat, de számtalan sebészi beavatkozásnak néz elébe, tolószékben tölti majd életét reménytelen szenvedések közepette, siketen és vakon, az önálló élet bármiféle lehetőségének legcsekélyebb reménye nélkül.

Amikor egy gyerek ilyen rendellenességgel születik, a kórház személyzete pontosan tudja, mit kell tennie: a beteget megvizsgálják, megkezdik a diagnosztikai feladatok elvégzését, és tájékoztatják a szülőket. Mi minden lehet egy ilyen beszélgetés tárgya az orvos és a szülők között? Sejthetjük, hogy egy-egy ilyen nehéz esetben hányféle (tudományos) tény, meggyőződés, hit, vallási beállítottság, ambíció és egyéb tényező játszhat közre mindkét oldalról, míg mindezek mérlegelésével meg nem születik a végső döntés. Végső soron ki dönti el, hogy az orvosi beavatkozást vagy a kezelés visszatartását válasszák-e?

Orvosként sok szülőt láttam Pedróéhoz és Anáéhoz hasonló helyzetben, sok orvossal és szülővel folytattam beszélgetéseket a fogyatékkal született csecsemőkkel kapcsolatban felmerülő komplex döntéshozó folyamatról. Sok orvos a rohamosan fejlődő új technológiák bevezetése helyett inkább azt tartja kötelességének, hogy megkímélje a beteget a szenvedéstől, különösen a hiábavaló szenvedéstől. Az orvostudomány az utóbbi évtizedben a csúcstechnológia igen sok eszközével látott el bennünket, amelyek legtöbbje örvendetes módon hasznosítható a már meglévő kezelési lehetőségek továbbfejlesztésében. Mindazonáltal, a döntés, hogy mikor és hogyan alkalmazzuk ezeket az eszközöket, gyakran az orvoscsoportra hárul. Tapasztalataink szerint, az orvosok nehezen vállalják annak a felelősségét, hogy e technikák alkalmazásának következményeiről tájékoztassák a szülőket. A szülők, a maguk részéről, soha nincsenek felkészülve, hogy szinte közvetlenül a csecsemő megszületése után szembe nézzenek azzal, milyen sötét jövőnek néz elébe gyermekük. Ez nem jelenti azt, hogy ki akarnának bújni a felelősség alól. A gyermek érdeke az elsődleges, és a szülőknek rendkívül fontos szerep jut annak meghatározásában, melyik kezelési mód szolgálja a legjobban gyermekük érdekét. Át fogják érezni a döntés felelősségét, hogy ne kényszerítsék egy életen át tartó szenvedésre gyermeküket. Éppen a gyermek iránti szeretetből.

Pablo Urbányi ebben a regényben hiteles képet ad arról, milyen gyötrelmeken mennek keresztül a szülők, míg megbirkóznak ezekkel az etikai kérdésekkel. Szó esik a könyvben a „jótét lelkek” szokásos buzgólkodásáról is, akik előbb-utóbb óhatatlanul felbukkannak, hogy megmentsék a lelkünket.

A könyv elolvasása ráébresztett, hogy a művészetnek speciális funkciója van: olyan érzelmeket kelt bennünk, amelyek segítenek e vitatott kérdések tisztázásában. Ezért tartom a könyvet a gyermek-eutanáziával kapcsolatos vita fontos irodalmi dokumentumának, mely vitában két alapvető értékrend ütközik össze: az élet szentségéé és az élet minőségéé.

Dr. Eduard Verhagen md, jd.

Groningen, Hollandia.

A 42 éves dr. Verhagen, három gyermek apja, a hollandiai Groningen Egyetem gyermekklinikájának igazgatója. A gyermek-eutanázia kérdésének szakértőjeként vált ismertté. Tevékenysége mind hazájában, mind külföldön komoly vitákat keltett.

Az eutanázia Hollandiában a felnőttek tekintetében legálisan gyakorolható, 12 év alatti gyermekek esetében azonban tiltott. Verhagen, aki jogi és orvosi egyetemet is végzett, jogászok és orvosok közreműködésével 2002-ben kidolgozta a gyermek-eutanázia eseteire alkalmazandó protokollt. Ez az úgynevezett Groningen protokoll, amely akkor lép életbe, ha a szülők, az orvosok és a szociális munkások egyetértenek abban, hogy a további kezelés hiábavaló. A holland gyermekgyógyászok 2005-ben egyhangú szavazással, nemzeti irányelvként fogadták el a Groningen protokollt.

Köszönetnyilvánítás

Bár nem feledkezem meg róla, milyen sokan segítettek elviselni ezt a nyomorult életet, itt most csak Albertót, Pepét meg a Négert nevezem meg. Nem hagyhatom említés nélkül Eduardo Andújar és Patricia Campos barátaimat sem, mert sokat segítettek tanácsaikkal és stiláris korrekcióikkal. Végül köszönetet mondok a jogi szaktanácsadásért dr. Jorge Blanco ügyvédnek, aki argentin diplomataként működött Ottawában.

– Uraim, azt szeretném megtudni – fordult a Tündér a Pinokkió ágya köré gyűlt három orvoshoz – vajon ez a szerencsétlen bábu holt-e vagy eleven.

Először a Holló lépett elő, megtapogatta Pinokkió pulzusát, aztán megtapogatta az orrát meg a lába kisujját; majd miután mindezt alaposan megtapogatta, ünnepélyes képpel kijelentette:

– Szerintem halott; de ha netán mégse halt volna meg, akkor kétségkívül él.

– Biztos ön abban, amit mond? – kérdezte a Tündér.

– Holtbiztos.

– Nem szívesen mondok ellent kiváló Holló kartársamnak és barátomnak – szólt másodikul a Bagoly, de szerintem éppen ellenkezőleg, a bábu igenis él, de ha netán mégsem élne, akkor kétségkívül meghalt.

– Biztos ön abban, amit mond? – kérdezte a Tündér.

– Holtbiztos.

– Kegyelmed nem mond semmit? – fordult a Tündér a Tücsökhöz.

– Nekem az a véleményem – felelte a Tücsök -, hogy az okos orvos, ha nem tud mit mondani, inkább hallgat.

Carlo Collodi: Pinokkió kalandjai

(Rónay György fordítása)

Tisztelt Doktor Brahe!

Ha nem lenne benne a születési dátum a Házassági Könyvecskénkben, nem is tudnám, hány év telt el azóta, hogy megígértem Önnek, elküldöm ezt az információt. Akkoriban (kérdés, hogy emlékszik-e még a gyerekre, hiszen tömérdek páciense volt), úgy látszott, az ön keze irányítja fiunk gyógyulásának csodáját, életét, élőhalotti létét vagy halálát az Argerich Kórházban. Volt egy pillanat, amikor – talán, hogy jobban figyelemmel tudjam követni az eseményeket, vagy önigazolásként, mert attól féltem, a dolog bűncselekménynek tűnhet majd fel (talán az is volt) -, míg arra vártunk, hogy eldőljön a gyerek sorsa, szükségét éreztem, hogy felajánljam önnek: lejegyzem érzéseimet, gondolataimat, vágyaimat, gyűlöleteimet és félelmeimet, s a feleségeméit úgyszintén, azzal a lénnyel kapcsolatban, akit becézve, vagy talán kegyetlenül, Meninjitónak neveztünk el. Ön, lelkem megnyugtatására közölte, hogy az ötlet kitűnő, s hogy feljegyzéseim igen eredeti és tudományosan hasznosítható dokumentumoknak fognak minősülni.

Azt hiszem, gyakorlatilag mindent leírtam azokra a beszámozott kartotékokra.

Sokszor eltöprengtem rajta, s most is ezen tűnődöm, miért nem tisztáztam le és küldtem el Önnek már korábban, vagy miért nem nyomtam az Ön kezébe még ott, úgy ahogy volt, az egész paksamétát? Egyetlen valamire való magyarázat sem jut az eszembe. Ellenségesek voltunk Önnel szemben, ez igaz: kétszínűsége s a kételyek és félelmek okán, amiket bennünk ébresztett, lesújtó véleménnyel voltunk a viselkedéséről. Én még inkább, mint a feleségem. Megeshet, hogy tévedtem.

Hogy később miért nem tettem, arra csak olyan ostoba és banális magyarázatom van, mint az idő múlása, meg, hogy az élet ment tovább; munka, a szokásos argentin forradalmak, a többi gyerek, a lassú és gyötrelmes feledés. Hiába érzem kényszerítő szükségét a teljes feledésnek, az sosem fog eljönni. Emlékezni sem akartam rá, hová tettem a kartotékos dobozt, ám az valami csoda folytán egyszer csak előbukkant, s kikényszerítette az ördögűzést. Végül pedig, ha az emlékezetem nem csal, akkoriban Ön már nem volt fiatalember; szavaiból, látszólag vagy ténylegesen, olyan jóság és bölcsesség áradt, amire egy neurológus és pszichiáter, a lelkek ismerője, csak bizonyos kor után tesz szert. Ahogy az évek múltak, napról napra jogosabbá vált a kérdés, amit olykor föltettünk magunknak: „Vajon meghalt már Brahe?”

Nem, Ön nem halt meg. Doktor Brahénak hosszú élet adatott. A kartotékos doboz, amely kilométerek ezrein át kísért el holmi apró urnaként, itt van mellettem, íróasztalom bal oldalán, s vár, hogy kinyissam, és beváltsam az ígéretemet. Egy argentin folyóirat támaszkodik neki, azon az oldalon van nyitva, ahol az ön fotója látható. A cikk címe: „ÜDV AZ ARGENTIN TUDOMÁNYNAK!” Apropója az a nemzetközi díj, melyet egy új betegség fölfedezéséért kapott; a díj az újságírói szózsonglőrködés eredményképp még a Nobel-díjnál is fontosabbnak tűnik. Megmosolyogtatott e nacionalista banalitás, ám még jobban mosolyogtam, némi keserű gyöngédséggel visszaugorva az időben, amikor azt olvastam, miként világítja meg az újságíró előtt, hogyan kell ejteni a nevét, akárcsak annak idején, amikor engem világosított fel erről a rendelőjében.

Ami a kartotékokat illeti... Úgy rémlik (mintegy huszonöt év is eltelhetett azóta), hogy Ön, mikor megtettem ajánlatomat, „a dolog komolysága érdekében” arra kért, adjak meg minden lehetséges adatot: adjam meg mindazok korát, nemét, vagyoni helyzetét és származását, a nagyszülőket és a rokonokat is beleértve, akiknek bármi közük volt a fiunk sorsához. Minél részletesebb a leírás, annál jobb, s talán, hogy lelkesítsen, vagy hogy megkönnyítse a feladatot, megjegyezte, ne aggasszon, ha túl hosszúra, vagy összevisszára sikeredik, Ön és az asszisztensei majd szelektálnak.

Jegyzetfüzet vagy holmi naplóféle helyett, amit könnyen elveszíthettem, vagy egy bárban felejthettem, praktikus okokból a munkahelyemen, a szőnyegüzletben használt módszerből merítettem ihletet: a kartotékszekrényben tartott kartonlapokra jegyeztük fel a kliensekről szóló információkat.

A doboz, amit vettem, ötszáz üres kartotéklapot tartalmazott; professzionális hevülettel számoztam be mindet mindkét oldalán, s mintegy 250-300-at írtam tele. Eleinte kemény, finomhegyű golyóstollakat használtam, jól megnyomtam őket, s ilyenkor segítettek kiadni a dühömet, később a papíron lágyan és gyöngéden sikló ceruzát, amitől lassan oldódott a keserűség.

Munkanaptáramban vagy még inkább zakóm belső zsebében, bárhol legyek is, mindig volt belőlük néhány, írtam a vonaton, a bárokban, bent a munkahelyemen, főként pedig otthon a hétvégeken, amikor a csönd, a félelem, a „már nincs mit tennem, se mondanom” meg a várakozás mind jobban nyomasztott, miközben egyre világosabbá vált, hogy minden reménykedés hiábavaló.

Nem lesz túl nehéz feladat: kinyitom a tíz-tizenöt éve bezárt dobozt, rendezem a kartotékokat, amennyiben nincsenek sorba rakva, és írógéppel letisztázom a szöveget. Emlékszem, némelyik lap piszkos és foltos; szívesen mondanám, hogy a fájdalom könnyei hagytak nyomot rajtuk, ám csak a mate tea vagy a kávé. Tény, hogy már a doboz kinyitásának puszta gondolatára visszatér a régi remegés; a felejtés reménye valóságos droggá vált, gyógyulást csak a homeopátiás módszertől várhatok. Mind kevésbé hiszek az illúzióban, hogy egyszer végleg elűzöm az évtizedek óta kísértő rémálmot, Meninjito éjszakai látogatásait. Muszáj bevallanom, hogy mindennek ellenére, várom ezeket a látogatásokat?

Hogy hol írom mindezt? Azt hiszem, nincs különösebb jelentősége. Ebben az országban hosszú a tél és rövid a nyár, de a gyep mindig zöld és alaposan nyírt, sok virággal és számozott fákkal. Maga az Eldorádó, ahol megvalósult az utópia: rend és tisztaság minden évszakban. Télen kezdek neki az írásnak egy házban, az ablak mellett; odakint havas mező, melyen néhány fenyőfa magaslik elszórtan, anélkül, hogy ösvényt szegélyezne. A napfény hevesen tűz az ablaküvegre, de épp csak meglangyosítja a levegőt.

Végül, nem kérek elnézést jelentésem stílusáért. Ha volt is idő, amikor író akartam lenni (a feleségem mindmáig egy nagy papírdobozt hurcol utánam tele „alapanyaggal” a „nagy regény”-hez, ahogy még ma is nevezi), az csak afféle tavaszi bizsergés volt, olyan, mint a tizennyolc éves szerelmeseké, akik költők akarnak lenni, hogy szavakba öntsék a szerelmüket.

Egy évig tartott az út, doktor úr. S mivel jó részét együtt jártuk be, jobb, ha a végére hagyjuk a búcsút.