Markovits Rodion

Szibériai

garnizon

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-427-7

Első fejezet

Nyári vasárnap délután könnyed bája terült a város felett.

A gyárkémények füstdrapériák gyászával aggatták tele hat napon át a gyárvárost, de szombat este az utolsó szirénabúgással megszűnt a komor díszletezés.

Délelőtt meleg nyári eső hígította a füstfüggönyöket, aztán holmi betyár kedvű szél tépte rongyokra és űzte, hajtotta a város felől.

Tétován kis mezei illat terjengett a levegőben, az ég mint hatalmas kék selyemernyő feszült Kispest felett.

A Nagy János utcában nyitva volt egy ablak. A beteg maga nyitotta ki, és lábadozó arcán megremegett az utca öröme, ahogy egy pillanatra kitekintett.

„Azt hiszem, meggyógyultam” – gondolta némi aggodalommal.

Félelem vegyült a megállapításába, visszás érzésekkel feküdt a betegágyba.

A betegség ideje alatt minden szünetelt. Minden eltompult. Elszürkült mindennek a jelentősége. Most lassan-lassan és a javulással fokozatosan ébredezett benne a felelősség tudata.

Meggyógyulni, ez volt eddig minden kötelessége. Ámde apró gondok terebélyesedtek a betegsége alatt. Kis akadályok mélyültek szakadékokká. Források iszaposodtak el, és neki mindehhez nem volt szava. Maradt minden, és gyöngéden lepleztek előtte mindent.

Vidéki kisvárósból érkezett a fővárosba, és a diplomáját akarta itt kenyérre váltani. Azért jött a gyárvárosba, hogy innen, olcsóbb életviszonyok mellől, legyen módja kivárni a kenyéralkalmat. Lecsaphasson valami kis lateiner zsákmányra.

Ez a torokfájás leverte a lábáról, hetekig próbálta: tud-e már nyelni fájdalom nélkül? Erőltette, siettette a gyógyulást, amely most a vidám szépségű ünnepi délutánon, a közeli országúton csilingelt végre.

Most egyszerre úgy nézett vissza a betegségre, mint tűnő boldogság messzi foszlányaira. A hajszás évek kék szigete lett az egyszerre. A szemekből aggodalom és remény csillogott feléje néhány hétig. Behunyta a szemét, úgy idézte életének sugárzó elégtételét, pár hete elmúlt képet, mikor a felesége, virágszirmokkal szőke haján, és boldog nevetéssel az ágyára omlott, és kibuggyanó mámorral tagolta:

… és kisfiúnk rázta a fát… a kis almafát… és az almafa alatt állottam, és a virág mind hullott rám… kisfiúnk rázta a fát.

Behunyta a szemét, látta a szőke fürtök drága és vidám remegését, a száj boldog vonalát, a szemek tavaszi tisztaságát. A kisfiú puha kis kezét idézte vissza lázas homlokára.

Ha majd valaha azt fogja mondani, hogy ritka kegyekkel és dús elégtételekkel volt teljes az élete, erre a pillanatra kell gondolnia.

Most múlik tőle a betegség, múlik az ifjúság. Múlik ezzel a betegséggel, és távolodik tőle a kék sziget.

Lehet, hogy holnap is, nagyon valószínű, hogy holnap is szeretettel ölelik, és ártatlan gyermekszáj csacsog. Tavaszi tisztaság és tavaszi kábulat révedez a szemekben. De holnap a szemekből már szemrehányást is fog olvasni, és bőszülten várja, hogy a szívébe markoljanak:

– Mi lesz?

Valahol hallotta vagy olvasta, hogy a bacilusok hallatlan gyorsasággal szaporodnak. Ilyen felelősségbacilus került a vérébe, és őrült gyorsasággal terjedt benne, mint valami emésztő láz. Szaporodtak, terjedtek benne, már nemcsak a vérében vágtatott a baciluscsorda, az ujjait is megfertőzte a hirtelen támadt kór. A hátában érezte, a tenyerében bizsergett, a térdeit zsibbasztotta.

Már az ágyába is bevette magát, a párnák közé. A tapétás falakon, az apró, festett virágok között is tenyészett már.

Szemrehányást árasztottak az üvegpoharak a mosdón, és az egész levegő sűrű lett, nem lehetett lélegzeni.

– Aludtál? – kérdezte a felesége.

– Nem aludtam, dehogy aludtam – mondta idegesen.

Vontatott beszélgetés indult meg közöttük. A felesége a fejére tette kezét.

Kedve lett volna kitörni: Talán kissé sokáig voltam beteg!

Letompította magában, ám így is volt némi kajánság hangjában:

– Azt hiszem, ideje volna már meggyógyulnom. A felesége sóhajtott:

– Hát istenem. Az nem tőlünk függ.

Bosszús lett. Viszkettek benne a bacilusok. Irritálták, izgatták. Új láz volt ez, új betegség. Makacsabb, mélyebb, bántóbb. Rosszakaratú. Nem azt kellett volna mondani: Ugyan, csak feküdj nyugodtan. Ne törődj semmivel…? Persze, ne törődj semmivel, ezt kellett volna.

– Azt hiszem, holnap egészen. rendben leszek. Sunyin fülelt.

Még mindig remélte. Fülelt. Szikkadtan várta: Ne törődj semmivel. Nem jött a válasz. Sem az, sem más: Bitang csend ülte meg a kis szobát. Egy érett sebnek a romlottsága volt kifakadóban. Piszkálta.

– Azt hiszem, holnap egészen rendben leszek. És akkor bemegyek a városba.

Most élénk tiltakozást várt: Dehogy mégy, életem! Dehogy mégy holnap!

– Gondolod, hogy holnap annyira rendben leszek… mehetek a városba?

– Hát lehet, életem, én nem tudom.

Ezek a szavak egészen felbőszítették. Most már bizsergett benne az új kór, az új betegség, a bacilusok most már a húsát rágták, korbácsolták, lüktetett benne: Felelősség.

Nyilallott benne: Hát igen. Most eredj! Egészséges vagy. Eredj ! A kis rongyos lélekvesztőn. ki a tengerre! Vihar ellen és fergeteg ellen kifeszíteni a rongyos kis diploma-vitorlát! Ezzel aztán neki a nagy ember-óceánnak! Szűz területet hódítani! De először partot érni!

Az utcáról valami zavaros beszélgetés hallatszott. Mintha felelgettek volna egymásnak a vasárnapi sütkérezők, mintha egyik oldalról a másikra egy-egy élénk kiáltás törne.

– Vajon mi az?

A felesége kihajolt az ablakon. Ahogy kinézett, és ahogy kedvesen, fürtösen ingott a feje, s a kezét a szeme elé tartotta, ez a szívére ütött. Feldobbant benne: Milyen komisz tudok lenni.

Elmúlt minden, kíváncsian sürgette:

– Mi az, kérlek, mi az?

– Valami bolondság lesz. A cigányok jönnek a városból hegedűvel. Újságolják, hogy nem szabad hegedülni. Panaszkodnak, hogy elveszett a mai kereset. Biztosan verekedtek, azért tiltották be őket.

– Kérdezd csak.

– Hiába kérdi az ember, hazudoznak. Azt mondják, hogy meggyilkolták a trónörököst, azért nem szabad hegedülni.

– Hogyhogy meggyilkolták a trónörököst? Hol gyilkolták meg?

– Á. Csak beszélnek ezek összevissza. Félnek az asszonyoktól, mert nem hoztak pénzt.

Butaságok.

A Nagy János utcán azonban tovább is csoportosultak a cigányok. Lármáztak, magyaráztak, szitkozódtak, sopánkodtak. Kispestnek ez az utca a cigánysora, és hovatovább mind sűrűbben szállingóztak haza a zenészek. Egy-egy nagybőgő feje az ágyból is látszott, egy-egy öblös hang becsapódott az ablakon:

– Hát a gyász miatt. Azt mondják, egy hétig nem kereshetünk.

Megpróbálta a nyelést. Nem érzett fájást. Egészen mást érzett. Mintha valami frissítő szérummal eloltották volna. Kiáltott belőle a hosszú fekvés bágyadtsága.

– Add ide, fiam, a ruhám!

– Csak nem kelsz fel! Isten őrizz még felkelni! Szárazon és határozottan ismételte:

– Bemegyek a városba. Add, fiam, ide a ruhámat!