Berkesi András

Sellő a pecsétgyűrűn

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Magvető Kiadó, Budapest, 1965

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-655-4

ELSŐ RÉSZ

I.

Oliver Campbel repülőkonstruktőr azt mondta: – Intézd el, Bruce. Megígértem neki, felelősséget vállalok érte. – Megpiszkálta az izzó fahasábot a kandallóban, és Duncanre nézett, aki elgondolkodva szivarozott. A kandallóból felcsapódó láng egy pillanatra megvilágította kövérkés testét, szilva formájú arcát. Öregnek és fáradtnak látszott, pedig csak nemrégiben töltötte be az ötvenedik évét.

– Hány éves a fiú? – kérdezte tompa hangon.

– Tizennyolc múlt. Tegnap kapott értesítést a vejemtől, hogy felvették az egyetemre.

– Akkor hogyan gondolod?

– Ha elvégezte a tanfolyamot, hazautazik – mondta Campbel. – A késedelmet a háborúval megmagyarázhatja.

– Sávos doktor hogy érzi magát? – kérdezte Sir Duncan, és hörpölt a teából.

– Átmenetileg abbahagyta a kutatómunkáját. – A repülőkonstruktőr sejtette, hogy barátja el akarja terelni a beszélgetést a fiúról, s ezért hozzáfűzte: – Azt tudod, hogy az unokám nála lakik.

– Ez ostobaság. És miért hagyta abba?

– Ő tudja. Magánklinikát nyitott. Annabella az első asszisztense.

– Lányod, úgy látom, nagyon megszerette Magyarországot.

– Annabella igen, Erzsébet viszont sohasem bírta megszeretni. Az az érzésem, hogy Kálmán ezért… – Campbel elhallgatott, és az izzó fahasábokat kezdte piszkálni megint, őszülő haját a tűz vörösre színezte.

– Nem szereti a fiát? – kérdezte Duncan.

– Tagadja, de én tudom, hogy nem szereti. Pedig igazán szeretetre méltó, kedves kölyök. – Megtüzesítette a piszkavasat, és meggyújtotta a cigarettáját. Kicsit nyögve felemelkedett, tenyerét a derekára nyomta. Magas, sovány férfi volt, arcát ráncok hálózták be. – Erzsébet attól fél – folytatta –, hogy Kálmán apja szertelen természetét örökölte. Én a nyomát sem tapasztalom ennek. Beküldjem?

– Küldd be – mondta megadóan Duncan, és lepöccintette a szivarjáról a hamut.

Néhány perc múlva magas, sovány, sötétbarna hajú fiatalemberrel tért vissza. Felkattintotta a villanyt, és a fiúhoz fordult:

– Barátom, sir Bruce Duncan.

– Örülök, uram, hogy megismerhetem önt – mondta a fiú, és megbiccentette a fejét. Haja a homlokába hullott. Megszokott mozdulattal hátrasimította.

Duncan nem nyújtott kezet, a fotelra mutatott. Campbel folytatta.

– Sir Duncannel olyan őszintén beszélhetsz, mintha velem beszélnél.

– Természetesen, nagyapa – mondta a fiú előzékenyen és tisztelettel. Magatartása, arckifejezése azt árulta el, hogy nagyon szereti a nagyapját.

Ezután Oliver Campbel elhagyta a szobát, Kálmán pedig Duncanhez fordult.

– Tölthetek, uram?

Duncan bólintott. A fiú ügyesen töltött, a poharat az asztalkára tette.

– Önök, ha jól tudom – mondta a férfi –, Magyarországon nem kedvelik a whiskyt, nemde?

– Nem tudom, uram. Az italok dolgában nagyon tájékozatlan vagyok.

Az utcán a Királyi Gárda menetelt, a fúvószenekar a Gárda indulóját játszotta, az ablaktáblák halkan megrezzentek, a kürtök és a trombiták mintha az ablak alatt szóltak volna.

– Ismeri ezt az indulót, fiatalember? – kérdezte Duncan.

– Nem ismerem, uram. De mint minden angol induló, ez is nagyon lelkesítő és megkapó.

Csendben hallgatták az egyre távolodó és halkuló indulót, s amikor már egészen elhalkult a pattogó ritmus, Duncan azt mondta:

– Miért akar harcolni a németek ellen?

– Mert gyűlölöm a nácikat, uram.

– S miért az angol hadsereg kötelékében?

– Ennek két oka van, uram – mondta Kálmán meggyőződéssel –, az egyik, hogy anyám után angol is vagyok, Anglia pedig háborút visel a nácik ellen, a másik oka pedig az, hogy hazám lepaktált a németekkel, s félő, hogy belesodródunk a háborúba mi is.

Duncan arcán gyenge mosoly cikkant.

– Ön, fiatalember, ennyire mélyen foglalkozik a politikával?

– A politika általában nem érdekel, uram, de nagyapám fejtegetéseit mindig örömmel meghallgatom, és ő magyarázta a napokban a politikai helyzet várható alakulását. A magyar viszonyokat ismerve úgy érzem, nagyapámnak igaza van.

– Oliver barátom jól kombinál. Beszéljen magáról, fiatalember.

– Örömmel, uram, csak nem tudom, mi érdekli önt. Duncan újabb szivarra gyújtott. Kettőt-hármat szippantott a vastag havannából, és azt mondta:

– Tulajdonképpen minden érdekel, bár Olivertől sok mindent megtudtam gyerekkoráról. Szerette édesapját?

– Nem szerettem, uram. Durva volt és szertelen, féltem tőle. Apám nem sokat törődött velem, a birtok igazgatása – meg a szerelmi ügyei – nagyon lefoglalták őt. Anyámat sokszor megalázta nemcsak jelenlétemben, hanem a napszámosok előtt is.

– Sávos doktor eltűrte?

Kálmán hosszan gondolkodott.

– Anyám nem panaszkodott, uram. Ignác bácsinak sokáig nem jutottak a fülébe apám viselt dolgai, amikor pedig megtudta, mit tehetett? Kötve volt hozzá, mert apám a birtokból aranybányát varázsolt. Valójában akkor ismerte meg apám kicsapongásait, kettős életét, amikor az erdész agyonlőtte a szerencsétlent.

– Apja nagyon szerette a nőket?

– Igen, uram. De azt hiszem, a nők is szerették apámat.

– S ön, fiatalember, hogy áll a nőkkel?

Kálmán elvörösödött, zavart mosoly ült az arcára.

– Félek tőlük, uram. Félek, hogy valami betegséget kapok.

– Nyilvánosházban már járt, nemde?

– Nem jártam, uram – mondta a fiú, és sötétbarna szemét Duncanre emelte. – Azt hiszem, sohasem fogom felkeresni az efféle helyeket. Idealista vagyok, a szerelemről kialakult véleményem van.

– Nagyapja említette, hogy felvették az egyetemre.

– Igen, uram. Magyar irodalom és történelem szakos tanár szeretnék lenni.

– Szereti az irodalmat?

– Azért akarok tanár lenni, uram, hogy másokkal is megszerettessem. A nácikat tulajdonképpen akkor gyűlöltem meg, amikor a könyveket égetni kezdték.

– És most harcolni akar ellenük.

– Minden vágyam az, uram.

Duncan bólogatott, és halkan, megfontoltan azt mondta:

– A nácik ellen három hete folyik a harc. Ez a harc, fiatalember, sokirányú. Nemcsak a levegőben, a tengereken és a szárazföldön harcolunk ellenük, hanem másutt is. Mi, akik ezt a harcot irányítjuk és szervezzük, nehéz helyzetben vagyunk. A nácik nemcsak halálgyárakat, koncentrációs táborokat építenek, hanem demagóg eszméket is gyártanak. Megzavarják az emberek fejét, megfertőzik a lelkeket. Nekünk tehát a nácik elleni harchoz nemcsak pilótákra, tengerészekre, tankistákra és lövészekre van szükségünk, hanem olyan katonákra is, akik a hátországban a szellem erejével küzdenek. Töltsön, fiatalember. – Megvárta, míg Kálmán teletöltötte a poharakat, aztán felemelte, átnézett az üvegen, és egy hajtásra kiitta. – A harcnak ez a formája természetesen veszélyesebb, bonyolultabb, sokrétűbb az előzőnél. Vállalkozna ilyen szolgálatra?

– Boldogan, uram – mondta meggyőződéssel Kálmán.

– Akkor is, ha a harcot odahaza kellene folytatnia?

– Magyarországon?

– Ott, fiatalember. Hiszen Magyarországot háborúba fogják sodorni a nácik, magának otthon kell harcolnia. – Rövid gondolkodás után folytatta. – Angliáért és a hazájáért.

– Egyedül?

– Esetleg egyedül, elszigetelten társaitól, ésszel és ügyességgel, adott esetben reménytelenül, mert nem várhat segítséget.

– Vállalom, uram.

Borsy Kálmán három nap múlva a Political Intelligence Department nevű titkos szervezet tagja lett. Harry Campbel néven vonult be a szervezet egyik dél-angliai kiképző táborába. Társai csehek, görögök, lengyelek, hollandok, magyarok, szerbek voltak. A hallgatók igazi nevét sem ismerte, nem is firtatta, csak a rossz angol kiejtésből sejtette, hogy ki milyen nemzetiségű lehet. A hat hónapos tanfolyamon sokoldalú kiképzést kaptak. Megismerkedtek a hírszerzés és a diverziós harc alapelveivel, a konspiráció kötelező szabályaival; a lélektani ismeretek mellett a különböző technikai tudnivalókkal – a rejtjelezéssel, a fényképezéssel, a rádiózással, az autóvezetéssel –, de nem hanyagolták el az ügyességi tantárgyakat sem, s mire a tanfolyam befejeződött, nemcsak kitűnően kezelték a kézifegyvereket, hanem a dzsúdóban is figyelemre méltó eredményeket értek el. Kálmán különösen ez utóbbi ismeretekben jeleskedett.

A tanfolyam elvégzése után Duncan magához hívatta a fiút. Az irodában jó meleg volt, a cserépkályhában pattogott a tűz. Hellyel kínálta a fiút, s rövid bevezető után – melyben megdicsérte szorgalmáért – azt mondta:

– Ön, fiatalember, mint Őfelsége és Nagy-Britannia felesküdött katonája, holnap visszatér Magyarországra.

– Igenis, uram.

– Tanuljon, képezze magát, élje megszokott életét.

– Mi lesz a feladatom, uram?

– Nézze meg ezt a fényképet. Tessék.

Kálmán átvette a hatszor kilences nagyságú fényképet. A képről nagyapja mosolygott rá. A dolgozószobájában ült, az ablak mellett, jobb keze a karosszék támláján pihent, ujjai a faragott oroszlán koponyájára feszültek, bal keze az ölében nyugodott.

– Nagyapám – mondta halkan.

– Figyelje meg alaposan a részleteket. Olvassa el a képre írt sorokat is.

– Unokámnak, szeretettel és büszkeséggel. London, 1939. február. Oliver – olvasta a fiú.

– Talál valami szokatlant a szövegben? Kálmán sokáig fürkészte az írást.

– Igen, uram – mondta. – A dátumot nagyapám a magyar helyesírás szerint írta.

– Helyes, fiatalember. Figyeljen. Aki ezzel a képpel jelentkezik önnél, annak az utasításait gondolkodás nélkül végrehajtja. Parancsnoka, lehet, hogy csak évek múlva fog jelentkezni.

– És addig mi lesz a feladatom, uram?

– Betartja a törvényeket, és feltűnés nélkül él. Úgy, ahogy ezt tanulta. Beleszürkül a tömegbe, a hétköznapokba. Utasítás nélkül semmiféle politikai megmozdulásban vagy akcióban nem vehet részt.

– Értem, uram – mondta Kálmán, és visszaadta a képet. – Mit tegyek, ha behívnak katonai szolgálatra?

– Bevonul. Még valamit! A szolgálatot önként vállalta. Az árulást megtoroljuk.

Kálmán felállt.

– Nem fog csalódni bennem, uram.

Amikor anyjától elbúcsúzott, az volt az érzése, hogy soha többé nem fogják látni egymást. Hosszan fürkészte anyja szomorú arcát, ráncokkal övezett szürke szemét, s szerette volna tudni, hogy anyja mire gondol.

– Tudod – mondta hónapokkal később nagynénjének, Annabellának –, amikor anya rám emelte szemét, azt éreztem, nem bánja, hogy elhagyom őt. Akkor értettem meg, hogy anya sohasem szeretett engem. Csak tudnám, hogy miért?

Az Előd utcai villa teraszán ültek. Annabella szeretettel nézte a fiút. Nyolc évvel volt idősebb csak Kálmánnál. Januárban töltötte be a huszonhetedik évét. Homokszín haja simán omlott a vállára. Ujjaival nyakláncát morzsolgatta.

– Anyád furcsa nő – mondta halkan. – De hát anyád, és szeretned kell őt.

– Ő miért nem szeret engem?

– Az ég szerelmére, Kálmánka, ne gyötörd magad. Anyád szeret a maga módján. Keserű ember volt mindig. Hogy állsz a tanulmányaiddal?

– Jövő héten vizsgázom, Annabella – mondta –, anyám helyett is szeretned kell, mert nagyon egyedül vagyok.

– Csacsikám, hát én szeretlek. Miért érzed magad egyedül? – Kálmán a cigarettáját ütögette az ujjával, és azon tűnődött, hogyan magyarázza meg Annabellának érzését. – Kálmánka – hallotta az asszony meleg hangját –, ma este Káldyék nálunk vacsoráznak, szeretném, ha idehaza maradnál.

A fiú felnevetett.

– Még mindig nem mondtál le épületes tervedről…

– Szeretném, ha Mariannal megismerkednél – szólt közbe az asszony. – Remek teremtés.

– Akkor sem érdekel – szívott a cigarettájából, és utána nagy ívben elhajította. Felvonta szemöldökét, és hamiskásan Annabellára nézett. – Az asszonyoknál az öregedés legbiztosabb jele tudod, mi? – kérdezte, és választ sem várva folytatta: – Amikor házasságközvetítésre adják a fejüket.

– Pedig meg fogod ismerni Mariant – mondta az asszony.

– Soha. Hacsak nem csempészed be a hálószobámba. Sem rá, sem az apjára nem vagyok kíváncsi. Hány órára jönnek?

– Hamarosan.

Kálmán felállt, megcsókolta az asszony kezét, és elment hazulról. Később is kibújt a találkozás elől. Nem szerette az efféle összejöveteleket. Egy alkalommal meghallgatta Káldy előadását, és az alacsony növésű, gnómszerű professzor kellemetlen érzéseket ébresztett benne. Tulajdonképpen nem is emlékezett már a szavaira, az elsatnyult testet bámulta, a hosszú, majomszerű karokat, az alacsony, redőzött homlokát, sűrű, bozontos haját, melynek szálai szerteszét álltak. Azon gondolkodott, hogy Ignác bácsi miért szereti azt az embert, akit az egyetemen mindenki utál; Káldy goromba, szőrszálhasogató, tudálékos és szigorú volt a végtelenségig.

Múltak a hónapok, és a megbízója nem jelentkezett. A háború egyre nagyobb méreteket öltött, hallotta, hogy Jugoszláviában, Görögországban fellángoltak a partizánharcok, szeretett volna már harcolni ő is, de várnia kellett. Néha arra gondolt, hogy elfeledkeztek róla, talán nem is számítanak rá, csak nagyapjára való tekintettel végeztették el a tanfolyamot vele.

Negyvenegy nyarán – a huszadik évét már betöltötte – a többi egyetemistával együtt tényleges katonai szolgálatra hívták be. Azzal vigasztalta magát, hogy a három hónapos tartalékos kiképzést majd csak átvészeli valahogyan, nem olyan hosszú idő az, szeptemberre, mire az előadások megkezdődnek, már le is szerel, s ha jó eredménnyel végzi el a tanfolyamot, még hadapród őrmester is lehet.

A bevonulás előtti napon Annabella ünnepi vacsorát rendezett a tiszteletére. Az asszony anyáskodása, aggódó szeretete meghatotta, figyelemmel hallgatta tanácsait. Ignác bácsi bólogatott, helyeselt, s Kálmánnak hirtelen az volt az érzése, hogy itt valami tévedés van. Annabella tulajdonképpen nem a felesége, hanem a lánya a negyvenegy éves orvosnak, az asszonyhoz ő illene, és nem Ignác. Elszégyellte magát, egy pillanatra lehajtotta a fejét, az üres tányért bámulta, aztán hirtelen felemelte a poharát, és mohón ivott. Ahogy felemelte a fejét, tekintete hálóján fennakadt az asszony arca, a vállára omló fényes, homokszín haj, a kékesszürke szem, a fiúnak melege lett. Döbbenten ismerte fel: szerelmes Annabellába, ezért nem érdekli őt az ismeretlen Marian, senki sem, ezért volt annyira nyugtalan mindig, ha úgy telt el valamelyik napja, hogy nem látta az asszonyt.

Félszeg lett. Zavarát bevonulásával magyarázta. Gyűlöli az egyenruhát, az üres fejű tiszteket. A vacsora után Annabella megcsókolta őt, és visszavonult. Vágyódva nézett a távozó asszony után, s csak akkor eszmélt fel, amikor Ignác bácsi a vállára tette a kezét.

– Gyere, fiú. A kávét majd behozzák a szobámba.

Az orvos kényelmesen elhelyezkedett a fotelban, szivarra gyújtott, megkérdezte, hogy miért nem ül le. Az ablaknál állt, háttal Sávosnak, s kibámult a kertbe, azt mondta, megfájdult a feje, jó a friss levegő; valójában nem mert nagybátyjára nézni, attól félt, hogy leolvassa arcáról az indulatait.

Az orvos kiváló pszichológus volt, Kálmán tisztelte, és félt is tőle.

– Ülj már le, fiú – mondta. – Zavar, ha valaki háttal áll nekem. Mellesleg udvariatlanság is.

Mélyet lélegzett, megfordult, és leült az orvossal szemben. Gyorsan beszélni kezdett a hadseregről, hogy Sávos figyelmét lekösse.

– Az a bosszantó – mondta –, hogy a hadseregben az igazság a csillagok számától függ. Hát nem marhaság ez? Ha egy ostoba tizedes azt mondja, hogy a fal hupikék, akkor helyeselned kell.

Az orvos nevetett.

– Hát helyeselj. A fal azért fehér marad.

Sokáig beszélgettek. Sávos fura katonatörténeteket mesélt. Egy idő után úgy érezte, hogy idegfeszültsége feloldódott, az orvos nem vette észre felindultságát. Igaz, Ignác bácsin nehezen igazodik el az ember. Zseniálisan tudja fegyelmezni magát. Vajon szereti-e Annabellát? Az asszony boldognak, kiegyensúlyozottnak látszik. Amikor először megjelent Aldán, nem hitte volna, hogy az orvos feleségül veszi a fiatal lányt. Annabella szigorló orvos volt akkor. Sávosról azt mesélték, hogy nőgyűlölő, a kísérletein kívül semmi más nem érdekli.

– Tudod, fiú – hallotta az orvos hangját –, a katonai szolgálat a gyarmatokon, a trópusokon nehéz. Tíz-tizenkétezer kilométerre az anyaországtól. Amikor Hongkongban jártam…

– Nagyapával együtt voltál Hongkongban?

– Harmincban, igen… Ott ismerkedtünk meg. Az öreget akkor Japán repülőgépipara érdekelte, néhány évre Hongkongban ütötte fel a tanyáját. Idd ki a kávédat, mert kihűl. Hongkong… Furcsa város, furcsa emberek. Az angol birodalom Japán elleni felderítő központja. A nemzetközi kalandorok gyülekezőhelye…

– De mi történt Hongkongban? – kérdezte Kálmán, és hörpölt a langyos kávéból.

– Behoztak a klinikára egy skót katonát. Az idegosztályt vezettem akkor. A távolság őrjítette meg. Az volt a rögeszméje, hogy soha nem kerülhet haza.

– És meggyógyítottad?

– Nem tudom, mi történt vele. Hazaküldtük őt Skóciába. Budapesten szolgálni gyerekjáték. Hat hét után hazajöhetsz. Majd megkérem Annabellát, hogy időnként látogasson meg.

– Ugyan – mondta Kálmán, és röstelkedve nézett az orvosra.

A közeli ferences templomban nyolc órát harangoztak.

– Nagyapádnak megígértem, hogy vigyázni fogunk rád. Üdvözletét küldi.

A fiatalember felkapta a fejét. – Mikor beszéltél vele?

– Kéri, hogy ne felejtsd el – mondta az orvos. – És hogy emlékezz rá, ezt a fényképet küldi. – Tárcájából elővett egy hatszor kilences nagyságú képet, és átnyújtotta a fiatalembernek. Ugyanaz a felvétel volt, amelyet Duncan mutatott neki. Megdöbbent. Erre nem számított. Aztán, hogy megdöbbenését leplezze, vigyorogni kezdett.

– Értelek, Ignác bácsi – mondta. – Parancsolj velem.