Berkesi András

Szerelem három tételben

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

ISBN 978-963-299-767-4

Első tétel

1.

Lukács Gábor a selyemfestőben dolgozott. Az ebédidőben Koleszár Béla sokszor átment hozzá a lakatosműhelyből. Mindenki tudta, hogy Koleszár a fiú keresztapja, természetesnek vették, hogy találkoznak. Koleszár azon a késő nyári napon is meglátogatta. Gábor már messziről látta, hogy keresztapjának rosszkedve van. A gőzt már kihajtották a ventillátorok a műhelyből, jól látszottak a transzmissziók, a falakon végigfutó csővezetékek, a festőkádak. Mindenki a megszokott helyén ült. Volt, aki alacsony lócán vagy sámlin, mások a festésre váró nyersanyagon, de akadtak olyanok is, akik állva ebédeltek. Gábor a kádja mellett ült egy hengerre sodort bélésselymen, és kelkáposzta-főzeléket evett alumíniumlábasból. Koleszár leült a fiú mellé. Karó sovány ember volt, még innen az ötvenen, kefe frizurára nyírt barna haja már erősen őszült. Jó géplakatosnak tartották. Amolyan ezermester hírében állt. Tizenkilenc után önként ment emigrációba, és évekig nyomdai géplakatosként dolgozott, majd bányagépész lett egy észak-franciaországi városkában, Étaples-ban, később Tourcoing közelében egy bányatelepen. A műhelyben kevesen tudták, hogy Gábor hatéves korától, ezerkilencszázhuszonöttől, tizenkét éves koráig szintén Étaples-ban lakott. Ott járt iskolába is. Pierre bácsi nagy háza a rue de Balzacon volt, azon ment végig reggelenként Robert-ral, Charlotte-tal és François-val a Legrand Nyomda mellett az iskolába, de keresztapjával egyetlenegyszer sem találkozott. Gábor Koleszár Bélával rendszerint franciául beszélt, hogy gyakorolja a nyelvet. Most is franciául beszélgettek.

– Miért ilyen rosszkedvű? – kérdezte a fiú.

– Behívtak megint. Holnap reggel kell bevonulnom. És most meg sem állunk Ukrajnáig.

Gábor ezek után már nem csodálkozott keresztapjának rosszkedvén. Amióta elkezdődött az országgyarapítás, jószerint minden évben több hónapra behívták. Ott volt a felvidéki bevonuláson, Kárpátalján, Erdélyben, a Délvidéken. Emlékezett rá – keresztapja sokszor elmesélte –, hogy Bács-Topolyán a csetnikek vagy partizánok rájuk lőttek. A tábori csendőrök elfogtak egy szerb tanítónőt és négy diákot, aztán a városka terén felakasztották őket. Az akasztásról fénykép is készült, az egyik felvétel Koleszárhoz került, hogy miért kellett neki, azt Gábor nem tudta.

Ahogy Koleszár most ott ült összegörnyedve mellette, nagyon megsajnálta. Aztán arra gondolt, hogy jövőre neki is be kell vonulnia, huszonhárom éves lesz, nem kap több halasztást, az ország is belekeveredett a háborúba, szükség van a katonákra. Eszébe jutott, hogy hányan, de hányan belelkesültek, amikor a kormány megüzente a háborút a Szovjetuniónak. „Majd most a pofájukra verünk!” – mondták. „Kassát merték bombázni?! Most aztán megkapják a magukét!” Ilyen és ehhez hasonló ígérgetések hangzottak el a Holschpach vendéglőben, és ő meg a keresztapja hiába magyarázták: emberek, legyetek észnél, a németek Moszkva felé törnek, sorban foglalják el az orosz városokat, a szovjet hadvezetésnek most nem az a gondja, hogy Kassát bombázza… Rojtosra beszélték a szájukat. De hát beszélhettek. Még azzal sem törődtek, hogy volt-e besúgó a nagyteremben. Biztosan volt. Mindenhol van.

– Nincs egy hónapja, hogy leszereltem – hallotta keresztapja keserű hangját Gábor.

Hogy megvigasztalja, arról kezdett beszélni, hogy jövőre őt is berángatják, nem is tudja, hogy mi lesz anyjával. Koleszárra nézett. – Rezső már egy hónapja a fronton van – mondta. – És még nem írt. – Felállt. A csapnál elmosta az edényt és a kanalat.

– Még van időnk, gyújtsunk rá – javasolta aztán. Kimentek a vécébe. Tulajdonképpen ott sem volt szabad dohányozni, de azért ott minden dohányos rágyújtott. Gábor elővette a dózniját, sodort egy vékony, formás cigarettát, aztán a dóznit átadta keresztapjának. Rágyújtottak. Kis ideig némán füstöltek, akkor Koleszár benézett a fülkékbe, hogy üresek-e? Gábor mosolyogva nézte őt. Konspirál. Mindig óvatoskodik, suttog, hangját alig lehet hallani, még az Alföld közepén is körülnézne, hogy egyedül van-e, nem hallgatja-e ki valaki. Gábor nevetségesnek tartotta keresztapja viselkedését.

– Tiszta a levegő.

– Ezt most miért mondja? – kérdezte Gábor.

– Hát csak úgy – válaszolta Koleszár. – Fél kilencig dolgozol?

Gábor bólintott, és vállával megtámasztotta a falat.

– Ha végeztél, gyere el hozzám – mondta a keresztapja. – Beszólok anyádhoz, hogy nálam leszel. Rendben van? Azt fogom mondani neki, búcsúestet tartunk.

– Hát nem az lesz? – kérdezte Gábor gyanakodva. Keresztapja körülnézett megint. Gábor tudta, Koleszár valami „fontosat” fog mondani.

– Be akarlak mutatni valakinek – suttogta. – Az illető szeretne beszélni veled.

A fiú beledobta a csikket a vécékagylóba. Lehúzta, a víz hörögve lezúdult a tartályból. Megfordult.

– Keresztapám, én nem akarok a maguk játékában részt venni. El akarom végezni az utolsó évet, meg akarom szerezni az érettségi bizonyítványt, és utána dolgozni szeretnék. Ez minden.

– Jól van, de azért gyere csak el.

Gábor bólintott. Kikísérte keresztapját az udvarra, és hosszan nézte kacsázó lépteit, amint fáradtan haladt a lakatosműhely felé. Augusztus vége volt, de a nap még melegen sütött. Visszament a műhelybe. Éppen akkor szólalt meg az ebédidő végét jelző duda, mikor a kádjához ért. A transzmisszió szíjai már csattogtak, forgatták a tengelyeket. Dolgozni kezdett. Este fél kilencig szívhatja a tüdejébe a bázikus festék lúgos gőzét – gondolta. A ventillátorok nem sokat érnek, hamarosan olyan sűrű lesz a gőz, hogy a szomszéd gépnél álló Lujza törékeny testét sem fogja látni. Ráeresztette a gőzt a vízre, feltette a valcnit a tartóra, a bélésselymet áthúzta a feszítőhenger alatt, és rárögzítette a túloldali hengerre, aztán a melegedő vízbe belecsurgatta a festéket, és megindította a masinát. Nézte az egyenletesen futó selymet, és Lujzára gondolt. A lány nemrég múlt tizenöt éves, és nagyon szép volt. A nyár elején csókolózott vele a kád mögött a sűrű gőzben, megfogta a mellét is, olyan kemény volt, mint a félig érett őszibarack. Lujza nem ellenkezett. De amikor erőszakosan a szoknyája alá akart nyúlni, megriadt. Azóta nem engedi, hogy Gábor megcsókolja, hallani sem akar róla, hogy hazakísérje. Megkérdezte, hogy miért akarja őt hazakísérni, hiszen messze lakik, Pomázon. Gábor arra gondolt, hogy egy megállóval előbb leszállnak, gyalog mennek tovább, és valahol útközben leheverednek egy boglya tövében, aztán csókolóznak meg… Lujza nem engedte befejezni a mondatot, azt mondta, hogy ő nem kurva, és nem is lesz az, meg hogy neki már van vőlegényjelöltje. Nem tagadja, Gábor tetszik neki, mert sok mindenről tud beszélni, jóképű is, de ő nem akar vele lefeküdni. Szegény Lujza, gondolta sokszor a fiú, neki is az lesz a sorsa, mint a szép munkáslányok közül olyan soknak. Fel fog figyelni rá valamelyik gazdag polgár, és megvásárolja, aztán ha ráun, továbbadja. Nézte a lányt, és gondolatban mezítelenre vetkőztette. A látványtól izgatott lett.

Később megállította a gépet. Mintát vágott ki az anyagból, megszárította a gőzdobon, aztán rátűzte a festőkártyára, és az iroda ablakához ment. Szabó Dávid, a festőmester, éppen viccet mesélt a szakállas Dinnyés Mihály mérnöknek. Hangosan nevettek. Szabó ötvenéves múlt, ősz, nyírott bajusza rásimult vastag felső ajkára. Az alacsony, kövérkés férfi szerette a nőket, és azt híresztelte a gyárban, hogy vele örömmel fekszenek le azok a lányok és asszonyok, akiket kiszemel magának. Azzal dicsekedett, hogy a selyemkikészítőben kevés olyan szép nő van, aki még nem ismeri római-parti villájának a hálószobáját. Gábor tudta, hogy Szabó Dávid dicsekvésének van némi alapja. A nők órabére ugyanis tizennyolc és huszonnégy fillér között mozgott, az órabéreket Szabó állapította meg, aki visszautasította szerelmi ajánlatát, az nem számíthatott órabéremelésre.

Gábor bekopogott a tolóablakon. Dinnyés barátságosan intett, Szabó elhúzta az ablakot. A nevetéstől még könnyes volt a szeme. A fiú átadta a kártyát a színmintával. Szabó keresgélt a katalógusok között, közben dünnyögött magában.

– Grafitgrau elf. Azt mondja, hogy azt mondja… Ez kérem kicsit világos, kicsit vöröskés, úgy ám, de mi majd elvesszük a kedvét a vörösködéstől. – Ráírta a kártyára az új receptet, és visszaadta Gábornak. – Mondja meg nekem Monsieur Lukács, tényleg a rácson túl van a mennyország? – Nevetett.

Ezt azért kérdezte, mert azokban a hónapokban a Gábor diák dalát énekelte Jávor Pál a rádióban reggeltől estig.

– Igaz, hogy én is diák vagyok, a nevem is Gábor, de én még nem voltam a rács mögött. Ha odakerülök, ígérem, megírom, hogy ott van-e a mennyország. Bár a gyárban meg a gyáron kívül azt beszélik, hogy Szabó úr mennyországa a római-parti villában van.

A mester nyerítve felnevetett.

– Ez a beszéd, diákom. Az én mennyországom valóban ott van.

Dinnyés az ablakhoz lépett.

– Mikor kezdődik a tanítás, Gábor? – kérdezte franciául. Szabó ebből egy szót sem értett. Pislogott, figyelte a szakállas mérnököt, aztán Gáborra nézett.

– Kilencedikén – mondta a fiú. – Hála istennek, az utolsó évem. – Látta, Szabónak nem tetszik, hogy kikapcsolták a beszélgetésből, ezért magyarul folytatta. – Remélem, nem kell osztályt ismételnem.

– Ahogy én magát ismerem, fiacskám – szólt közbe Szabó –, biztosra veszem, hogy jelesen fog érettségizni.

–Nem tagadom, szeretnék jelesen végezni. – Már ment volna vissza a gépéhez, de Szabó nem hagyta abba a kérdezősködést. – És mi lesz az érettségi után?

Gábor megvonta a vállát.

–Valószínűleg be kell vonulnom. Több halasztást már nem kapok.

– Nem lesz szüksége rá – győzködte Szabó. – Még az idén vége lesz a háborúnak. Megindult a támadás Moszkva ellen. Hitler parancsot adott a város elfoglalására. Ha pedig Moszkva elesik, vége a háborúnak. Ezt írja be a naplójába, nehogy elfelejtse.

– Beírom, Szabó úr. Okvetlenül. Odahaza ez lesz az első dolgom.

– Azt is írja bele – szólt közbe Dinnyés mérnök –, hogy a németek még messze vannak Moszkvától.

– Odaérnek, Dinnyéském – gúnyolódott Szabó Dávid –, időben odaérnek. Menetrendszerűen. Erre akár mérget is vehetsz.

Dinnyés a szakállát simogatta.

– Csak azért nem veszek be mérget, mert nem értesz a hadászathoz. Tudomásom szerint még kiscserkész sem voltál.

– Rasputinkám, Rasputinkám – folytatta a gúnyolódást Szabó –, nem kell érteni a hadászathoz, csak figyelni kell az eseményeket. Hitler nem hiába volt festő és mázoló, két év alatt átrajzolta Európa térképét. Isten a tanúm rá, nem szeretem őt, de el kell ismerni, amit eddig csinált, az elgondolkoztató.

– Az – mondta Dinnyés az asztalnak támaszkodva –, de várjuk ki a végét. Szerintem Hitler csak ütközeteket, csatákat nyert, a háborút még elveszítheti. – Gáborra nézett. – Magának mi erről a véleménye, Gábor?

A fiú azon tűnődött, hogy mennyire lehet őszinte. Tartott tőlük, különösen Szabótól, ugyanakkor jólesett neki, hogy bevonták beszélgetésükbe, mintha egyenrangú lenne velük. Várták a válaszát, de melyikőjüknek adjon igazat? Dinnyést szerette, de nem ő a főnöke. Szabót nem szerette, de tőle függött a sorsa, legalábbis szeptember kilencedikéig.

– Közgazdásznak készülök – mondta –, én mindent a gazdasági adatok tükrében nézek. Ezt a háborút is. Fölírom mennyi szén, olaj, acél, nyersvas, villamos energia stb. van az egyik oldalon, és mennyi van a másikon. Már tavaly fölírtam. És zárójelben az angolok oldalára odaírtam az Egyesült Államok nyersanyagkészletét és ipari kapacitását.

– És ezt miért tette? – kérdezte Szabó. – Az USA nem lépett be a háborúba.

– De be fog lépni. – Dinnyés ezt olyan meggyőződéssel mondta, mintha titkos üzenetet kapott volna magától az elnöktől.

– Azt én nem tudom – mondta Gábor –, de az biztos, hogy nyersanyagot és mindenféle hadifelszerelést szállít az angoloknak. Ekkora üzletet a tengerentúlon nem hagynak ki. – Azt már persze elhallgatta, hogy ezeket a gondolatokat földrajztanára Waldemár Henrik oltotta belé. Waldemár többször is becsavarogta a világot, széles látókörű ember volt, diákjai rajongva szerették, pedig nem úgy nézett ki, mint egy romantikus hős, aki egy szál karddal végigverekszi magát az igazságért hetedhét határon. Alacsony volt, sovány, hatalmas homloka fölött alig látszott pár szál ősz haja. Hanem a szeme. Arra a dió nagyságú szemére a fiúknak figyelniük kellett. Mert Waldemár nagy szeme beszélt, simogatott, bátorított, biztatott, korholt, megszidott, megengesztelt és mindenekfölött tanított. Nem is akárhogyan. Waldemárnál nem lehetett megbukni, nála tudni kellett. Sok mindent. Waldemár gyűlölte a diktátorokat, az igazi demokrácia híve volt. A kormányzó urat sem szerette. Ezt így sohasem mondta ki, de nem is dicsérte meg sohasem. Amikor Magyarországról tanított, azt mondta:

– Magyarország a lehetőségek hazája, kérem, de nem élünk a lehetőségeinkkel, mert sok a kacagány, a zsinóros atilla, a vitézkötés, a rámás csizma, a sarkantyú, sok a bokázás, az urambátyámozás.

Amikor az ország Hitlertől és Mussolinitől visszakapta a Trianonban elvett területek egy részét, Waldemár azt mondta, örül, persze hogy örül, de nagyon fél, és attól tart, hogy ezeket a területeket nem ingyen adták vissza.

Gábor ott állt az iroda ablakánál. Szabót, Dinnyés mérnököt nézte, és Waldemárra gondolt. Igen, neki köszönhető, hogy az osztályukban nincs fasiszta. Azután azon tűnődött, hogy Szabó miért jobboldali, és mit remél a fasisztáktól. Itt dolgozik napi nyolc-tíz órát a gyárban, látnia kell, hogy a nyilasok mennyire primitív emberek. Megvonta a vállát. De hát ez az ő dolga.

– Hány percig menjek?

– Ja, igen – mondta elgondolkodva Szabó –, harminc percig. Aztán új mintát kérek. – Gábor indulni akart, amikor Szabó megszólalt. – Egyébként érdekes a fejtegetése – mondta. – Maga politizál?

– Más sem hiányzik nekem – felelte Gábor, és bement a festékkonyhába.

Gábor átadta a receptet Takács Gézának. Takács már mólés volt, de ezt csak az vette észre, aki régóta ismerte őt. Bólogatott, és rutinos mozdulatokkal, majdnemhogy becsukott szemmel kimérte, megkeverte a festéket, de az edényt nem adta vissza, hanem megkezdte a fiú szokásos nevelését, mondván, hogy Gábornak jövője van a nyilasoknál, ezt ő, Takács Géza garantálja. Ezt ő megmondta Gábor drága szülőanyjának is, aki igaz, elküldte őt a jó francba, de ő látta, hogy Lukács mama mélységesen elgondolkodott a szavain, mert tudja, Takács Géza nem beszél a levegőbe, és Lukács Veronikának nem mindegy, mi lesz a fiából. Pláne, ha iskoláztatja.

Gábor mondta neki, hogy most nagyon siet, de valamelyik délután bemegy a Holschpachhoz, és beszélgetni fognak, mert nagyon érdekes mindaz, amit Géza bácsi mond. Jól van, válaszolta az öreg, mert ugyebár Gábor ismeri őt, és tudja, hogy ő a javát akarja, nekik a tanult proligyerekekre nagyon nagy szükségük van. Még csak annyit: ők azt akarják, hogy ez a szegény, könnyező Magyarország ne legyen többé a bibsik paradicsoma. Azzal kegyesen elbocsátotta Gábort, menjen, végezze a dolgát, de ne feledje el, amiket hallott. Gábor visszament a kádjához. A gőz már olyan sűrű volt, hogy az iroda ablakát sem lehetett látni, arca, nyaka és inge alatt a bőre is nyirkos lett a gőztől. Jól eldumálta az időt, az isten verje meg, a víz a kádban már majdnem kihűlt. Ráeresztette a gőzt, lassan belecsurgatta a festéket a melegedő vízbe, és megindította a gépet.

Szinte megállás nélkül dolgozott fél kilencig. Akkor leállította a gépet, letisztította, gyorsan megmosakodott, felöltözött, és sietett a kapuhoz. Szerencsére az ellenőrző lámpa nem gyulladt ki, nem kellett bemennie a motozófülkébe.

A gyár előtt találkozott Dinnyés Mihállyal. Gábornak az volt az érzése, hogy a mérnök őt várta. Köszöntek egymásnak. Gábor tovább akart menni, de Dinnyés utánaszólt.

– Egy percre, Gábor.

Gábor megállt, bevárta a mérnököt.

– Meginna velem egy pohár sört? – kérdezte. – A Wéber még nyitva van. – Gábor nem akarta megbántani Dinnyést, átnézett az úttest túlsó oldalára, jól látta, hogy a vendéglő ablakai még világosak.

– Köszönettel, mérnök úr!

Átmentek a síneken. A kocsmában vágni lehetett a füstöt. Ember ember hátán volt, az olcsó rum és a kisüsti pálinka bűze összekeveredett az izzadó testek kellemetlen, csípős szagával. A szakállas mérnöknek sokan köszöntek. Gáborék a pulthoz mentek, a mérnök két kevertet és két pohár sört rendelt. Ismerték, gyorsan kiszolgálták.

– Remélem – mondta Dinnyés –, az érettségi után nem nálunk akar elhelyezkedni.

– Még nem tudom, hogy hol fogok munkát kapni. Biztos, hogy megkapom a behívómat. – Ivott a sörből. – És ki tudja, hogy túlélem-e a háborút.

– Gábor, szeretnék segíteni magán. A nagybátyám vezető az egyik motorgyárban. Tehetséges fiatalembereket keres. Mindenesetre szólok neki, talán szót értenek egymással. És még valamit. A gyár hadiüzem, a nagybátyám esetleg katonai mentesítést is tud szerezni.

– Szóljon neki, mérnök úr. – Kiitta a sörét, aztán már másnap megfeledkezett a beszélgetésről.