Harsányi Kálmán

A kristálynézők

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Pesti Szalon Könyvkiadó, 1993

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-713-1

Előszóféle

Teóriaalkotás vágya nélkül arról van némi mondanivalóm, amit a modern regényírás magától értetődő föltételein kívül magam elé szabtam.

Az életből, a világból, a gondolatok és érzések végtelen tömegéből ki-ki annyit ért meg, amennyi kifejletten, fejledezőben vagy csírában benne magában is megvan. Azért nevezzük az értő és érző felsőbbrendű embert – némi hiúskodó túlzással – mikrokozmosznak. Mert valósággal az egész világ kicsiben csupán az a lélek lehetne, amelyben az összes emberi érzések egyaránt kifejlődhetnének, s amely magába tudná ölelni a legszélsőségesebben ellentmondó gondolatokat is. Olyasvalakié, aki – mondjuk – Krisztus tanítását teljesen át tudná érezni, de ugyanúgy át tudná érezni az Antikrisztusét, és – mondjuk – De Sade márkiét is. A megértésnek és átérzésnek ekkora foka azonban valóságos emberi lélekben elképzelhetetlen, mert végletes abnormitás, mert túl van már az ember természet megszabta ideáltípusán. Még a legfelsőbbrendű ember is csak relatív értelemben mikrokozmosz, vagyis egyszerűen csak bő tartalmú én, akiből – alkotni vágyó ösztön sugallatára s tudatos érlelések után – akár egész énrajok nyüzsöghetnek ki, mint ahogyan, teszem föl, a legfelsőbbrendűek egyikéből: Balzacból kinyüzsögtek.

Az énegyének ilyetén termelése, vagyis a bennünk meglévő csírák kifejlesztése a szülő én méhen kívül, az agyvelő legtelevényebb földjén: a képzeletben történik. (Cserepekben, üvegházban, ha jobban esik úgy mondani, hiszen a természettel szemben minden emberi „teremtés” cserepekben, üvegházban megy végbe.)

Maga a regényírás vágya, úgy vélem, akkor kezd bennünk ébredezni, mikor már körülfognak a magunk teremtette alakok, a kicsiny csírákból fölsarjasztottak, a félig fejlettből teljessé növeltek vagy az egészükben véres-gyökeresen kitépettek: ami napról napra, évről évre folytatott éber álmaink eleven, hús-vér egyénekké érett ködgomolyagai.

Körülfognak, és mi megkezdjük az értékelést, válogatást. A különálló egyének első sorba kerülnek, a változatok a hátuk mögé vagy sehová.

Rendületlen meggyőződésem lévén az embereknek minden tekintetben való teljes és tökéletes örök egyenlőtlensége: mindenekfölött azt kell e magam teremtette lelkekben megvizsgálnom, mennyire különböznek a látószögeik. Mert emberek között ez az elképzelhető legnagyobb különbség, s mert minden embernek elsősorban látószöge a sorsa.

Kísérletezem velük. Együgyűnek látszó optikai játékkal teszem őket próbára. Sarkammal, mint siheder fiúk, nagy átmérőjű kört vonok a földön, bekötözöm a szóhoz még nem jutott, de bennem már élő eleven teremtések szemét, s egymástól megfelelő távolságra odaállítom valamennyit a pontosan megvont kör vonalára. Azután szerzek valahonnan néhány görbe kályhakürtődarabot, amelyekből – egyre megy, mit: dinnyét, tököt, Yorick-koponyát vagy futballt használva alattuk pontnak – öles kérdőjelet formálhatok. Ezt a rögtönzött kérdőjelet fölállítom a kör középpontjába, leoldom a szemekről a köteléket, és megkérdezem attól, aki pontosan szemben áll az én kályhakürtő-csinálmányommal: mi az, amit a kör közepén lát? „Kérdőjel!” – fogja mondani, rendületlen határozottsággal. Azután megkérdezem azt, aki emettől kilencvenfoknyira áll, tehát profilban, egyenes vonalban látja tákolmányomat: mi az, amit ő lát? „Felkiáltójel!” – fogja mondani ugyanolyan rendületlen határozottsággal. És ha kívánom, mind a ketten esküvel, becsületszóval erősítik meg, amit mondtak. Mert igazat mondtak mind a ketten; olyan igazat, hogy ölre mennek érte… Óceánmeder is kevés volna annak a véghetetlen sok könnynek, vérnek befogadására, mely ilyen igazságokért folyt, folyik és folyni fog a valóságban örökké.

Ez a groteszk optikai játék kísérletemben akkor fordul komolyra, mikor alakjaimat az élettel, a világgal, az örök kérdőjelekkel állítom szembe.

Bámulom és irigylem azt a regényírót, aki egyszerre tudja hősjelöltjeit a kivetítésre vállalt korképbe belerebbenteni, mert egységes készet ad egyetlen műben, amelyhez nekem egész sorozat – egymástól független – regénydarabra lesz szükségem. Ha ebben az egyben tudtam volna kifejezni mind azt, amit kifejezni akarok: most végképp letenném a tollat, vagy egészen másfelé irányítanám; mert íróösztönöm és a fejlődésbe vetett hitem egyaránt ellene mond minden maga megismétlésnek. De ebben a műben még csak elindultam, nem jártam körül a kört, az ahány-annyiféle látószög képviselőiből alkotottat. Tíz, húsz, nem tudom, hány kötet regény kellene ahhoz, hogy körüljárjam s megírjam azt, aminek megírására vállalkoztam: a kort, amelyben élek s élni fogok.

Alakjaim – az életből, vagyis az életnek bennem folyó képéből kiszakítottak s kifejlesztettek – már élnek, s múlttal mögöttük, jövővel maguk előtt, várják a sort. Sok közöttük vezetésre méltó, sok csak a háttérben föl-fölbukkanó; de bármilyenek legyenek is, lelkük, jellemük és sorsuknak fő titka: a látásuk szöge már meghatározott. Belesodortam és bele fogom őket sodorni a velem élő, velem változó kor áradatába, örvényeibe, holt vizeibe. Olyanokba – esztendők múltán –, amilyenekre most még nem is számíthatok. Tegyék majd, amit tenniök kell, éljék színes vagy fakó, nagyszerű vagy kicsinyes életüket, bonyolódjanak össze, terpeszkedjenek végig az egyik regényen, villanjanak át a másikon s hulljanak ki majd valamelyikből – elintézetten.

A kristálynézők, ez a regény, regénydarab, vagy minek nevezzem, csak egy ember sorsát intézi el, nem valamennyiét, aki benne szerepel. És a korképet is jóformán csak egy látószögön keresztül mutatja. Hiba ez? Lehet. De akár hiba, akár nem, bizonyos, hogy ellenkezője abszurdum volna. Mert ez a történet – nem állandó írásmodort jelentve, hanem szükségszerűen – tizenkét nap alatt játszódik le. Teljes lehetetlenség, vagy egyszerűen csak mesemondás volna tehát ezen a tizenkét napon belül minden alakjának sorsát kikerekíteni s lélekrajzát teljesen befejezni.

Hogy egy-egy későbbi regényben ki jut majd közülük vagy a még színre sem kerültekből szóhoz, és ha hozzájut, milyenhez jut: azt ismét játék dönti el. Ezúttal a hangok rejtelmes világából való: a Chladni-féle hangalakzatokkal való kísérlet.

Választott miliőmet érclemezzel szimbolizálom, még csak elgondoltan élő alakjaimat pedig homokszemekkel. Ezeket a homokszemeket kiborítom – gyűszűből, ha tetszik – arra az érclemezre. Rendszertelenül, egy kis halomba. A rendezést azután rábízom egy örök törvényre. Hegedűvonót húzok végig a vékony érclemez élén, a lemez hangot ad, és csoda történik, régen megfejtett, diákmulattató laboratóriumi csoda: a homokszemek parányi halma megbomlik, megindul, s rendszeres, szabályos alakzatokba illeszkedik. A szemecskék pergő táncban vonulnak keresztül-kasul egymáson, míg mindenik a maga helyére nem ér, s el nem készül a rajz. Ez a rajz a mű alaprajza. Minden szem a lemezen marad, amelynek ottmaradtat a vonóval kicsalt hang megköveteli, a többi fölösleges, s lehull. Visszakerül a gyűszűbe, hogy más lemezen, más hangra – az előbbi alakzat homokszemecskéivel együtt – ismét megtizedelten: más figurákká igazodjék. És szélre kerül, aki középen volt, főhelyre, akinek az előbbi lemezen szerep sem jutott és így tovább…

Ez a játék pedig akkor fordul komolyra, ha a vonó azzal is számot vet, amit későbbre tervez. Azért mondom ezt, nehogy valami izmust sejtsenek jelszavamnak, amelyet következő regényeimben mással s ismét mással kellene fölcserélniök, míg csak be nem fejeződik a talán évtizedekig készülő egész. Le az izmusokkal, ha igazán meg akarunk érteni valamit a világból! Vagy ami egyre megy: markoljuk föl rendre valamennyit. Az izmus, bármi szó járul elébe, a körülbelül egy látószögű látások gyűjtőműszava. Egy-egy pont mind azon a körön, amelyről szóltam s amelyen körüljárni: megértés vagy megkísérlése a megértésnek…

Budapest, 1914. március havában

Harsányi Kálmán