Kemény Zsigmond

Zord idő

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-090-3

Kemény Zsigmond.

Irta Rákosi Jenő.

Mikor jó sorsom, írói pályám kezdetén engemet közelébe vitt, akkor ő már vége felé járt a maga pályájának. Nagy művét, elbeszélő munkáinak koronáját, akkor már pár éve befejezte volt. A Zord Idő sziklatömbökből fölépített vára már állott s benne tanyázott az író zord szelleme, hogy onnan utoljára még egyszer kiszálljon hősi csatákra: a 67-iki kiegyezés harcaira. Ezt a feladatot tartogatta még számára a gondviselés. És mikor ezt elvégezte, akkor addigi élete útján megfordult és lassan elkezdett kifelé ballagni az életből és sikerült neki majdnem észrevétlenül kiosonni. Olyan betegséget küldött rá a sors, amely lassan szerelte le, egyenként szedte le róla fegyverzetét s aztán átadta testét a mulandóságnak, szellemét nekünk. Mert ő sohasem volt a sietés embere. Lassan mozgott, lassan járt, lassan beszélt, lassan gondolkozott és lassan dolgozott. Semmit sem ötletesen, hanem mindent lassan, megfontolva, biztosan. Ezért súlyos minden szava, ezért nehezek mondatai, ezért érezzük néha tehernek gondolatai tömegét; ezért komor neki az élet, melybe mélyebben lát a vizsgáló, mint a gyönyörködő szem; ezért komorak és tragikusak a koncepciói s ezért nehézkes és szinte barátságtalan a stílusa, olyan nehézkes, mint ő maga külső megjelenésében volt.

Ha az ember mellképét nézi, az a benyomása, hogy egy termetes atlétával áll szemben. Domború és hatalmas mellkasa felett egy impozáns nagy fej ül, húsos arccal, kemény vonásokkal. Pedig ő alacsony, zömök ember volt, csak a feje volt nagy, lakása egy nagy, átfogó elmének, barlangja egy zord szellemnek. És melle volt termetes, palotája egy nagy, nemes és jóságos szívnek, amely nyájasan nézett ki rád két ártatlanul világba tekintő szem ablakán.

Ilyennek láttam Kemény Zsigmond bárót, amikor életemben először állottam előtte a régi falusi korcsmaudvarhoz hasonló sárga házban, a Ferenciek-terén, szemben az egyetemi könyvtárral, ahol az Emich-nyomda volt s az emeleten a Pesti Napló szerkesztősége. Nem életrajzot kell itt írnom, nem is tanulmányt a nevezetes íróról, sem nem esztétikai értekezést műveiről, hanem csak emlékezést az emberről, akinek közelében élete legvégső szakában töltöttem egypár esztendőt. Azt az embert keresem emlékezetemben, akit én szemtül-szembe láttam, akivel mint főszerkesztővel is csak keveset érintkeztünk, aki a két udvari szobában elhelyezett szerkesztőséghez csatlakozott utcai szobákban lakott, nekünk mint egy szentélyben, ahol, ha beléptünk, úgy éreztük magunkat, mintha, mielőtt benyitottunk volna „a báróhoz”, a sarunkat is az előszobában levetettük volna. Ő volt nekünk levitáknak a főpap a szentélyben. Ő maga is csak ritkán jött ki közibénk a szerkesztőségbe, ahol nem sokan ültünk Királyi Pál felelős szerkesztő vezérlete alatt. Én Salamon Ferenc örökében (aki a hivatalos lap szerkesztését vette volt át). Azután Greguss Ágost, az esztétikus, és Deák Farkas, a történetíró, továbbá Lázár Kálmán báró, aki egy a madarakról plagizált könyv révén akadémikus lett. Utóbb Körösi József, akit elvittek a Fővárosi Statisztikai Hivatal élére, Loew Tóbiás, ki elég fiatalon halt meg mint királyi ügyész, Asbóth János, később képviselő és akadémikus.

A bárót lakosztálya előszobájában őrizte hű és zsarnoki inasa, Komlósi László, méltó utóda a mitológiai cerberusznak, mert a báróhoz csak az ő testén keresztül lehetett hozzájutni s akkor is nehezen. Az íróvilágban csak a László néven volt forgalomban. Ott lakott a báró közelében termetes feleségével, akit Morvaországból hozott volt magának, ahol mint huszár garnizonban volt. Szép szál ember volt, hatalmas bajusszal, két gyanakvó szemmel, melynek vizsgálatát nehéz volt kiállani. Ha azonban túl volt az ember rajta, természetesnek találta és a sors bölcs rendelkezésének, hogy ez a félelmetes, kemény ember őrizte az előszobában szelíd és lágyszívű geniális gazdáját alkalmatlan látogatók ellen. Mert aki egyszer Lászlón túl jutott, annak a bárónál már nyert ügye volt.

Hihetetlennek látszik, hogy ez a – szinte a naivitásig jó ember két szelíd szemével mint acélfúrókkal tudott behatolni az emberi lélek rejtelmeibe. Részvét, emberszeretet, méltányosság és megértés töltötte el szívét embertársai iránt, kik a küzdő és tolongó sokaságból elébe kerültek. Azokon azonban, akik arra vállalkoztak, hogy embertársaik s a haza sorsát intézzék: se kosztüm, se dekoráció, se szavalat, se póz nem segített: ha történeti alak, ha élő kortárs volt: az ő szeme behatolt lényének, érzésének, szándékainak és céljainak legrejtettebb zugaiba is és mesteri kézzel állította össze, akár elképzelt alakjainak, jellemét. Tudnivaló, hogy Kemény Zsigmond éjjel írta regényeit. Egész éjeken át dolgozott, feketekávéval ösztönözve szelleme és teste éberségét. Sőt ha virradni kezdett s a hajnal kezdte megfesteni ablakait: bezárta a táblákat, a redőnyöket, hogy lámpája szerény fényénél és elméje vakító fényénél egyéb világosság ne zavarja munkáját. Az éjszakai csendre volt szüksége, hogy bírói tisztét háborítlanul teljesíthesse, és ebbe se a nappali fény, se a városi zaj, se a napi kérdések által rángatott közvetetlen élet bele ne szólhasson. Nappal, ha Lászlón keresztül bejutottak hozzá, vagy valahol az utcán, vendéglőben, képviselőházban elcsípték, nem tudott ellenállani kérelmezőknek s zaklatóknak. Éjjel, munkája ihletett óráiban viszont neki nem tudott ellenállni se ember, se kor, se történelem, se képzelete alkotásai. Elméje röntgensugarakkal penetrált mindent. Munkáit jóformán inkább vésővel írta, semmint tollal.

Egy napon ifj. Lendvay Mártonné Láncsy Ilka, a Nemzeti Színház naivája, izgatottan és kisírt szemekkel benyit a szerkesztőségünkbe, ahol akkor egymagam voltam. Folytatólag és hangos sírások közt előadja panaszát, amelyért orvoslást keres. Radnótfáy Sámuel, mint királyi hivatal s Erdélyből a főrendiház tagja, egy elég termetes, sánta ember, akkor a Nemzeti Színház intendánsa, hallatlanul megsértette. A művésznő, tizenhárom éves szolgálatára hivatkozva, gázsijavítást kért tőle, amit a nagyon takarékos intendáns megtagadott tőle. Lendvayné nem tágított és sírva sorolta fel érdemeit, sikereit, hűségét és más tagok nagyobb fizetését és a többi. És mit felelt az a kegyetlen ember. Azt mondotta neki: „Nekem itt nem nyafoghat!” Még ilyen nem történt meg a műintézet történetében. Mi adjunk neki elégtételt.

Én természetesen elejbe terjesztettem a bárónak az ügyet, aki megsajnálta a művésznőt, előszedetett velem törvényt és statutumot a Nemzeti Színházról s megíratta velem az elégtételt, mely meg is jelent a Pesti Naplóban. Másnap keresztül kellett mennem a főszerkesztő szobáján s ott látom Radnótfáyt hevesen gesztikulálva, de csak annyit hallottam a báró ajkáról: „Oh, azok a fiatalok!” Azok a fiatalok természetesen én voltam. Megsajnálta az intendánst is és azután behívott, ismét előszedtük a törvényeket s megíratta velem az elégtételt Radnótfáy számára is.

Az a csodálatos szív, melyet én mindig árvának tartottam; az a csodálatos elme, mely az életben jobban meglátta az árnyakat, mint a fényt s a történelemben a tragikus tájakon szeretett járni; ez az ember, aki önmagával szemben mindig közömbösnek látszott: áldott vaj volt, melyet mindenki a kenyerére kenhetett, akinek bánata, sérelme, panasza volt, aki igazságot, méltányosságot és részvétet keresett akár kis dolgokban, akár nagyokban. Ismeretes az az eset, amikor Prottmann, a rendőrfőnök, két rendőrtisztet küldött hozzá, késő este a Pesti Naplónak egy cikke miatt, melynek törlését a cenzura – persze előzetesen – követelte. A két rendőrtiszt a bárót már ágyban találta és kezdte neki magyarázni a félelmetes Prottmann úr intézkedését. És beszéltek, beszéltek s egyszerre csak elhallgattak s megdöbbenve egymásra néznek. Amíg ők beszéltek, a báró – elaludt. Ott feküdt, mint a szendergő tiszta lelkiismeret. Csináljanak Prottmannék vele is, cikkével is, amit akarnak. Az már az ő dolguk, ő maga elvégezte a magáét.

És a két rendőr halkan, óvatosan felállt és kiosont a szobából, és képzelni lehet, hogyan tett jelentést főnökének a különös, hallatlan esetről. A bárónak pedig reggel eszébe jutott, hogy milyen látogatói voltak. Hozatja a Pesti Naplót, a cikk benne volt és – csodálatos dolog – semmi következménye nem lett. A nyugodt lelkiismeret e képe leszerelte Prottmannt és embereit is.

Nekem elfelejthetetlen emlék az a pillanat, amikor a szerkesztőségben munkám fölé hajolva ültem s egyszer csak érzem, hogy egy kéz ereszkedik fejemre s elkezdi simogatni a hajamat. Fölnézek, s a báró áll székem mögött és végtelen szomorúsággal néz rám és csak simogatja a fejemet. Mi baj van, báró úr? – kérdem én. És ő némi hallgatás után nagynehezen – hiszen egyébként is igen nehézbeszédű volt már akkor – elmondja a dolgot. A Pesti Napló fuzionálni fog Urváry Lajos (gondolom Századok című) lapjával s Urváry lesz a főszerkesztő. De én maradhatok a Naplónál, ha akarok, ha pedig nem akarok, Emich Gusztáv (kiadó) indít nekem hetilapot, amellyel teljesen én fognék rendelkezni. Én azonban nem akartam sem egyiket, sem másikat. Ő még egy darabig tovább simogatta a fejemet, azután lassan, szó nélkül elment. Ez volt a búcsúnk egymástól. Mikor először álltam előtte, azzal fogadott: „Én magát nem azért szerződtetem a Pesti Naplóhoz, hogy itt újságíró legyen, hanem azért, hogy havi száz forint fizetése legyen, abból megélhessen és drámákat írjon.” Mikor így úgyszólván utólszor voltunk együtt, úgy éreztem, mintha én bocsájtottam volna el őt. Igen szomorú félóra volt ez. Mintha egy hegy oldalán álltunk volna ketten. És indultunk, éreztem, ő lefelé, én nem tudtam, fölfelé-e. Bizonyos, hogy akkor köttetett meg róla a borzalmas alku: a testéről gondoskodnak becsülettel, a szellemére – „nem reflektálnak többé”.

Azután nemsokára visszavonult egy városmajor-utcai kerti villába, ahol még egyszer felkerestem. Az udvaron sétálva találtam. Nekem úgy rémlett, rab, ki mindennapi sétáját végzi. Mosolyogva fogadott, dadogva mondott pár szót, nekem elszorult a szívem. Hamar elbúcsúztam, megbánva, hogy ott voltam, megfogadva, hogy soha többé nem keresem fel. Mert szép látvány, festői és érdekes egy vár romja. De nem annak, aki pompájában, erejében, élete fényében látta a várkastélyt. A kijáró kapu előtt meg kellett állnom. Meg kellett törülnöm a szememet, úgy léptem ki az utcára, ahol az élet tovább folyt, nála nélkül, aki pedig egy ideig tápláló forrása volt a magyar közéletnek.

Nem tudom, élt-e valaha még valaki, akiben két nagy ellentét ilyen csodálatosan egyesült. A leghatalmasabb elme a leggyermekibb lélekkel. Olyan naiv, az együgyűségig meghatóan naiv tudott lenni az az ember, akinek elméje az emberi lélek minden titkos utait tudta és aki biztosan járt a lélek misztikus útvesztőiben.

Egy időben Szentiványi Károllyal a képviselőház elnökével járt ebédelni a néhai Frohner-vendéglőbe. Egyszer engemet is magokkal vittek s hárman ebédeltünk. Mindketten szerették a finom asztalt s az egész idő alatt arról folyt a beszélgetés, hogy mikor együtt utaztak, itt mit ebédeltek, hol ették a legjobb osztrigát, s egyáltalán hol mit ettek, amire érdemes visszaemlékezni. Egyszer aztán megunta a vendéglői kosztolást, háztartást rendezett be magának. De nem sokáig élvezte, feloszlatta és finom porcellán asztali készletét száműzte a pincébe. Egy napon odalép hozzám a szerkesztőségi asztalom mellé s ravasz mosollyal így szól: Becsaptam az inasomat!

Bámulva rámeredek. Hogy a báró úr egyáltalán becsap valakit a világon?

– Igen, becsaptam. A gazember lopja az edényemet a pincéből és azt hiszi, hogy nem tudom. Pedig – tudom!

Ez volt ő, mikor valakit rászedett.

Más alkalommal azzal keresett fel asztalomnál, hogy Vajda Jánost meg kell választani a Kisfaludy-társaság tagjává. Vajda akkor éppen egy szélsőbaloldali újság vezércikkírója volt s szabad folyást engedett impetuózus természetének. Hiszen lelkében folyton két vadállat csatázott: a cinizmus és a fanatizmus. Két vad, mely nem fér meg marakodás nélkül egy ketrecben. Kemény Zsigmond pedig – kinek lelkében viszont egy bölcs és egy gyermek játsztak folyton bujócskát – a Kisfaludy-társaság elnöke volt.

– Hogy, – mondom én – báró úr kandidálja Vajda Jánost, aki minden reggel a báró úr vérében mosdik meg és becsületébe törülközik bele?!

– Hát úgy van az, hogy a kormánnyal is nagyon elrontotta a dolgát és bár szép verseket ír, elég rosszul megy a sorsa. A kormány hajlandó lenne valamely munkával őt megbízni, de előbb valahogy rehabilitálni kellene. Hát válasszuk be a Kisfaludy-társaságba.

Úgy is lett, beválasztottuk és a kormány rábízta Vajdára, hogy a fiatal honvédség számára készítse el a magyar katonai műszók lajstromát. Ilyen volt embernek Kemény Zsigmond, egy bölcsbe oltott gyermek. Csodálatosan ártatlan és tiszta szív és csodálatos, nyugodt fényű agyvelő. Mint író háromágú anyagban dolgozott, írt tömör, köbe vésni való politikai újságcikkeket; írt monográfiaszerű kísérleteket (essays) és írt elbeszéléseket és regényeket. Legmagasabbra hágott monografikus munkáiban, melyekben élő embereket boncolva, majdnem azt mondanám, hogy márványba vésett. Intuíciója és ítélete csodás versenyfutása az, ami e műveknek halhatatlan becsét megadja. Töredékekből, más szóval elégtelen anyagból, mint mikor a régiségbúvár egy-egy oszlop vagy sarokkő maradékból rombadült dombokat és várkastélyokat épít meg, úgy épített ő meg lelkeket, jellemeket, egyéniségeket a rendelkezésére állott töredékes adatokból. Megrajzolt alakjairól a későbbi kornak adatgyüjtők, nyilvánosságra került naplók és vallomások sokkal gazdagabb anyagot juttattak és a világ ámulva látta, hogy Kemény ihletett szelleme a jósok erejével ítélt s ítéletét utóbb a köztudat elé került adatok megerősítették.

Mint regényíró híjával volt a könnyed, csábos mesemondás képességének. Fantáziája nem csapongott sem a kápráztató természeti tünemények szertelenségei körül, sem a bonyodalmakkal izgató körülmények szövésében, sem az emberi lélek abnormis tündöklésében vagy elfajulásában. Képzelete mindig a természet reális tüneményei és mértéke közt marad, de egy-egy tárgyat, vidéket, jelenséget oly biztos és formáló kézzel ragad meg, oly lapidárisan jellemez és gazdagon forgat meg előttünk, hogy a felvett hasonlat vagy kép, noha csak díszít vagy magyaráz, egy-egy lírai költemény kerekdedségével, színpompájával és hangulatával domborodik egésszé tolla alatt. Történeteinek, egyes jeleneteinek nehéz fordulatai, jelenségei, melyeknek sohasem hallatlan külsőségek adják az erejöket, mindig benső tartalmuktól lesznek vonzókká, izgatókká, félelmesekké.

Mintha acélrudat látnál, amely szemed előtt lassan valamely benne rejlő tűztől kezdene izzani s lassan áttüzesedik, hogy fényt és forróságot sugározzon ki magából. Az emberben típust és egyént megdöbbentő biztossággal rajzol. Ahány ember van a világon, annyiféle is az ember. Nincsen kettő egymáshoz teljesen hasonló. De amelyikre ez a legnagyobb magyar lélekbúvár ráteszi a kezét, akit regényei világába besoroz, ha kicsi, ha nagy, amint érinti, annak teste és lelke transzparenssé, átlátszóvá lesz az olvasóra nézve. Be nem ereszt a maga alkotó világába senkit, a nélkül, hogy élő embert ne formáljon olvasói számára belőle. Mint esszéista és mint regényíró jóformán ugyanazt a munkát végzi, csak megfordítva. Az alakokból, akiket vizsgál: szavaikból, gondolataikból és cselekedeteikből kiszedi és plasztikusan megformálja nekünk az embert szellemi, erkölcsi és lelki valóságában. Viszont fantáziája alakjaiba belerakja azt, amiből az ember kikerül mint jellem, egyén vagy típus.

Kemény Zsigmond mindenkorra a magyar irodalom csodálatos dísze, egyik leggazdagabb és leghatalmasabb elméje, az emberi lélek mélységeinek legbiztosabb búvára marad. A tudósok merészen törnek fel a csillagos ég felé, és vakmerőn bocsájtkoznak le a tenger mérhetetlenségeinek titkait fürkészni. De az emberi lélek épp oly titokzatos és végtelen, mint az égi boltozat és éppoly feneketlen, mint az óceán mélységei. Évezredek süllyedtek el az Idő hömpölygő vizeibe és az emberi lélek folyton új meg új formációkban csinál történelmet. Kemény Zsigmond mint lélekbúvár a csillagvizsgálók és a tengerkutatók munkáját nem kisebb elmeéllel, de teljesebb sikerrel végezte, mint amazok a magokét. De a természet vizsgálata optimistává neveli, az emberi lélek ismerete könnyen pesszimistává neveli az embert. Kemény Zsigmond élete napja előtt a pesszimizmusnak egy felhője úszott s a teljes, ragyogó verőfény hiányzott életéből. És e felhő vet árnyékot műveire is.

Hallottam, de magam nem tudok e pontról semmi bizonyosat, – hallottam, hogy fiatalkorában nagy szerelmi csalódás lelki válságain kellett keresztülmennie. Ezzel függ tán össze, hogy haláláig legényember maradt. Nem tudom, de sokszor gondoltam, nem ez volt-e egén az a felhő, amely nem ment el soha az ő napja elől, ennek az árnyéka borította be őt magát, lelki életét méla félhomállyal és adta regényeinek azt a zord fényt, amelyet az ő pesszimizmusának neveznek az emberek.