Cesare Lombroso

Lángész és őrültség

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-451-2

Lombroso.

Az állam egyik legjelentősebb feladata az igazságszolgáltatás. Meg kell védeni az állampolgárok életét és vagyonát azok ellen, akik megsértik a törvényt és a jogrendet. A társadalom nagyon sok intézményt alkotott ugy a közbiztonság, vagyis a bün megelőzése, mint a gonosztettek megtorlása végett. Ezek a megtorló intézmények azonban ma, mikor a humanizmus – az emberszeretet – már a büntetőtörvénykönyvnek is egyik vezető elve, nemcsak azt célozzák, hogy a bünöst a megérdemelt büntetéssel sujtsák, hanem azt is, hogy mig egyrészt a törvény megsértőjét ártalmatlanná tegyék a társadalomra nézve, másrészt pedig megjavitsák a bünöst és módot nyujtsanak neki arra, hogy büntetésének elszenvedése után ismét a becsület utjára térhessen. A modern igazságszolgáltatás nem számkiveti a bünös embert a társadalom kebeléből, hanem csupán megvédi a polgárokat a bün ellen. A mai perrendtartás is ugyanennek az eszmének a szolgálatában áll. Nem engedi meg, hogy a vádlottakat bántalmazzák, vagy pedig kinozzák, hogy ilyen erőszakos módon csikarják ki vallomásaikat. A börtönökben pedig emberi bánásmódban részesitik a vádlottakat és az elitélteket, nehogy az amugy is rettenetes sorsukat még jobban megnehezitsék.

Egyik legfontosabb vivmánya azonban a modern jogszolgáltatásnak a beszámithatóság kérdése. Vannak bizonyos erkölcsi kényszerek, amelyek a bün utjára sodorhatják a gyönge embert. Aki pl. a családját ért gyalázat miatt félig eszét vesztve, önkivületi állapotban gyilkos fegyverhez nyul, annak büne nem eshet annyira latba, mint azé, aki hidegen, kapzsi vágyból, előre megfontolt szándékból, orvul gyilkol. Akit az éhség visz arra, hogy kenyeret lopjon, annak büne elenyésző ahhoz a bünhöz képest, amidőn valaki pl. azért lop, hogy a kicsapongásaihoz szükséges pénzt megszerezhesse magának. És igy tovább. Ezeket a lelki kényszereket ugy a törvény, mint a törvényt alkalmazó biró is, mint enyhitő körülményeket mérlegeli és a büntetés kiszabásánál a legenyhébb paragrafusokat alkalmazza. Sőt ezen a téren nem ritka a teljes felmentés is: igy pl. Franciaországban egész uzus lett, hogy az esküdtszékek felmentették azt a férjet, aki megölte hütlen feleségét.

Látható mindezen példákból, hogy a modern gondolkodás mennyire enyhitette az igazságszolgáltatás rideg formáit és mennyire iparkodott a törvénykezést emberivé, méltányossá tenni. A legujabbkori kriminológia azonban még ennél is tovább megy egy lépéssel – az igaz, hogy egyelőre még nagyjából elméleti alapon – és pedig azzal a feltevéssel, hogy a bünös embert minden esetben valami ellenállhatatlan kényszer viszi a bünre és ennek a kényszernek a csirája a bünös ember szervezetében rejlik. Egy Lombroso Cesare nevü olasz elmeorvos 1876-ban megjelent és óriási feltünést keltett könyvében azt a tételt állitotta fel, hogy a gonosztevőnek szervezete és veleszületett hajlamai már eleve különböznek a rendes emberek testi és lelki berendezésétől és igy ők rendellenes agybeli viszonyaik révén egyenesen beléhajtatnak abba, hogy bünt kövessenek el. Kézenfekvő ennélfogva a tudós orvos ama következtetése, hogy az ilyen „erkölcsi betegek” törvényes megbüntetése nem igazságos, miután nem ők tehetnek arról, hogy öröklött tulajdonságaik a bünbe kergetik őket. A társadalomnak csak ahhoz van joga, hogy ezeket a rend- és törvényre nézve veszedelmes embereket ártalmatlanná tegyék, de ugy, hogy azok ne szenvedjenek tulságosan általa. Olyasformán kellene velük bánni, mint az őrültekkel. El kellene például vinni őket olyan szigetekre, ahol nem érintkezhetnének a rendezett társadalommal, de ott aztán módot kellene nekik nyujtani arra, hogy szabadon élhessenek.

A gonosztevő bizonyos tekintetben olyan, mint az őrült, amely szintén kárt okozhat a társadalomnak és mégis sajnáljuk, mégsem bántjuk, hanem elzárjuk a világtól és ugy, amennyire gyógyitjuk is. Igy kellene bánni a gonosztevőkkel is. Az államoknak azután mindenesetre meg lenne az a joguk, hogy ezeknek a terhelt lényeknek a szaporodását meggátolja, mert az ő gyermekeik – mint a statisztika bizonyitja – a legnagyobb valószinüség szerint örökölnék szüleik gonosz hajlamait. Azáltal pedig, hogy a rendezett társadalomtól elkülönitjük a gonosztevőket, elérjük azt, hogy megtisztitjuk a káros elemektől és igy lassanként kiirtjuk a következő nemzedékekből a bünt.

Természetes, hogy ez a nagyon is merész tan egész felfordulást okozott a tudományos világban és eleinte bizony igen sokan megtámadták miatta Lombrosót. Hiszen ilyen módon az egész igazságszolgáltatási rendszer a legnagyobb mértékben igazságtalan lenne, – igy gondolkodtak a konzervativ elmék, amelyek irtóznak a régi megszokott rend megváltoztatásától. – Hiszen szó sincs róla, ez a tulságos modern tan nem fogadható el csak amugy szó nélkül, mert bizony igen sok gonosztettet követnek el, amelyet a legjobb akarat mellett sem lehet „betegség”-nek nevezni. Az azonban bizonyos, – és ezt Lombroso kétségtelenül bebizonyitotta – hogy a gonosztevő tipusa egészen más, mint a normális emberé. Egészen más a testalkotása, az agyrendszere, a vérmérséklete stb. és igy emberileg helytelen, ha a társadalom kinos büntetésekkel sujtja azokat a szerencsétleneket, akiket eredendő szervezetük, agybéli abnormitásuk ragad a bünre.

Ilyenformán Lombroso egész uj irányt adott a büntetőjognak, – amely nem fogadja ugyan el teljes egészében az ő elméleteit, de az ő utmutatásán – ha lassubb tempóban is – folyton előre halad. Az ő agitációjára indult meg az a mozgalom is, amely már eddig is több európai államban a halálbüntetés eltörlésére vezetett. Igy pl. Olaszországban, Svájcban már nincs halálbüntetés és már Franciaországban is benyujtották az eltörlésről szóló törvényjavaslatot, sőt már nálunk is erősen foglalkoznak ezzel a kérdéssel. „Mert mi ad jogot az embereknek arra,” – kérdezi Lombroso, – „hogy elvegyék az embertől azt, amit csak a Természet vehet el tőle: az életét?! A Természet abnormálisnak alkotta meg annak a gyilkosnak agyát, ezt a szerencsétlent ezért sajnálni kellene inkább, nem legyilkolni. Mert a halálbüntetés nem más, mint törvényes gyilkosság. Azt nem lehet jóvátenni, ha véletlenül utólag kisül a delikvens ártatlansága. Barbár, középkori intézmény a halálbüntetés, a lomtárba vele!”

És bizonyos, hogy ma már a műveltebb embernek csak az alacsonyabb ösztöne ragaszkodik a halálbüntetéshez, főképen akkor, ha valami nagy büneset felháboritja és arra gondol – hogy esetleg ő lehetett volna az áldozat.

Lombroso igen sok kiváló művében foglalkozott a bünös ember kérdésével, de ennél még sokkal érdekesebbek azok a könyvei, amelyekben az őrültek és a lángeszü emberek tulajdonságainak összehasonlitásáról számol be. Ezek a vizsgálatai kideritették azt, hogy a lángeszü ember agyberendezése rokon az őrültek szervezetével. A legérdekesebb, szinte szenzációs könyve, amely ezzel a kérdéssel foglalkozik és szorosan összefügg a bünös emberekről alkotott elméletével, az a könyve, amely Lángész és örültség cimen az egész világban elterjedt és mindenütt óriási feltünést keltett. Ezt a remek művét mutatjuk be itt olvasóinknak. Tudományos mű, de olyan népszerü formában tárgyalja az érdekes problémát, hogy mindenki gyönyörüséggel olvashatja. Könyvkiadó-vállalatunknak az a terve, hogy minden regénysorozatát egy-két nagyszerü természettudományi művel egésziti ki és ennek a tervnek első megnyilatkozása ez a könyv, amelyet olvasóink különös figyelmébe ajánlunk.

Azt hisszük, hogy fölösleges sok bevezető megjegyzést hozzáfüzni ehhez a könyvhöz, beszél ez magától is; könnyen, érthetően, gyönyörü anekdotaszerü példákban magyarázza el a lángész és ez őrültség különös rokonságát, ugy, hogy olvasóink bizonyára a legnagyobb érdeklődéssel fogják olvasni minden egyes részletét. Mindnyájan csudálkozással nézzük egy-egy lángeszü ember pályafutását, bámuljuk, hogy mennyi hatalmas alkotás jelzi az ő utjukat – mindmegannyi egy-egy lépéssel vitte előre az emberiség művelődését. Az bizonyos, hogy Istennek kiválasztott teremtményei ezek a nagy emberek, akik arra vannak hivatva, hogy a történelem mérföldjelzői legyenek: mindegyikük egy-egy jótevője korának és az utókornak is, amely tudást, vagy gyönyörüséget merit az ő műveikből. És ez a könyv, amelyet ime olvasóink kezébe adunk, azt a kérlelhetetlen igazságot bizonyitja, hogy a természet csak látszólag mér különböző mértékkel, valójában rettenetesen igazságosan osztja meg adományait. Az egyszerü gondolkodásu embernek nem adta meg a fenkölt elmét, de helyette nyugodt, egészséges gondolkozást, ép elmét adott, amely – ha külső körülmények meg nem zavarják – egész életük elégedettségét biztositja a számukra. A nagy embereket fenkölt, magasztos elmével áldotta meg, amelynek minden szikrája egy-egy csudás alkotásnak lehet a csirája – de ehelyett megfosztotta őket lelki nyugalmuktól, csapongó képzeletük, a mély gondolkozástól. Feszült és kifáradt agyuk ezernyi nyugtalanságba, izgalomba keveri őket és közel viszi lelküket az őrültséghez. Nem őrültek ők valójában, de könnyen azzá lehetnek – és mindenkor szenvednek és gyötrődnek annyit, mint a lelki betegek. Mindnyájan különös agyu emberek, különcök a szó legszorosabb értelmében, az életüknek ezernyi furcsasága van, amelyen kacagni lehetne, ha nem volna olyan sajnálatraméltó.

A nagy emberek furcsaságait az őrültek művészi hajlamaival hasonlitja össze. És itt végtelenül érdekes dolgokat ir le a tudós elmeorvos. Különösen az egyik remek fejezetet emeljük ki még e helyt is.

Ebben egy őrült mondja el az élettörténetét, olyan csudálatos elevenséggel, hogy vetekszik bármely szenzációs regénynyel is. Ha pedig a szórakoztatás mellett a művelődés nagy eszméjének is szolgáltunk e könyvvel, ugy azt hisszük, elértük célunkat.