Thury Zoltán

Valahogy élni

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-448-2

A Rosen testvérek malma

Az egyik Rosen Bécsben lakott, a másik pedig molnár volt Gerenden. A falutól sétálva tíz perc alatt jutott el az intelligencia a malomig. Arra sétáltak tudniillik, mert négy sor juharfa között remek út vezetett el odáig. Közbül széles, a kocsiknak, kétfelől pedig keskeny, porondos, a gyalogjáróknak. Vasárnaponként persze kissé vegyes volt a társaság. A csizmadiasegéd is arra sétált a szeretőjével, és buzgón harmonikázott, s a felső udvarbeli cifra cselédség is az urak útját rótta, éspedig szemérmetlenül kiöltözködve. Máskülönben naponként kétszer még a malombeli hízómarhákat is meg kellett tűrni a szép, egyenes úton, s ez módfelett kellemetlen volt az úri népségre nézve. Valahol másfelé is végighajthatták volna azt a sok barmot. A jegyző szólott is ebben az irányban Rosen úrnak, hanem a vén molnár a szemébe kacagott.

– Ugyan kérem, hát mit gondol, hogy mire való az a négy sor fa? Hát arra való, hogy a marhát ne csípje a légy, amíg végigmegy rajta. Nem ültettem én azt arra, hogy az urak sétáljanak benne. Nekem az urakból semmi hasznom, az urakat pedig velem együtt a malom tartja el, meg az istálló.

S a vén molnárnak igaza volt. A falu a malom révén jutott pénzhez. A négyemeletes rengeteg épület udvarára bejárt a vonat. Apró mozdonyok tolták ki meg be egész nap a hosszú sor kocsit, amit liszttel raktak meg vagy pedig kigömbölyödött szép, fehér, hízott ökörrel, s aztán lassan, kényelmes pöfékeléssel megindult egy-egy ilyen vasúti kocsikkal összeaggatott hernyó a végtelen síneken, és eltűnt valamerre, hogy aztán visszajöjjön nagy pénzben, meg hogy mindenfelől összevásárolt csontos, sovány ökrök verjék fel az út porát a falutól a malomig, ahol húst, zsírt építenek rájuk. A falu voltaképpen csak a malom kedvéért létezett. Egymagában rég elzüllött volna. Semmi ipara nem akadt, s a határa, amin örökös pörösködéssel állandóan osztozkodott a parasztság, még a sovány tehénkék számára se teremtette meg a takarmányt. Arról meg tudni se akart, hogy kenyeret is adjon. Lézengő, rosszkedvű, örökké a tarisznya gondjaival nyűgösködő nép lakott itt. Komor, egyik udvarról a másikra átkiabáló tunya asszonynép, aki, ha egy-két sovány csibe miatt nem veszekedhetnék naphosszat, belebódulna az unalomba. A gyerekek is csendesek, sok közöttük a nagy potrohú, ami azt jelenti, hogy emészthetetlen, rossz táplálékkal tömi meg a hasát, s az egész nyomorúság tetejébe föltelepedett a felső udvar. Annak bőségesen volt földje, gyönyörű fogatok nyargaltak ki belőle kis fitos kisasszonykákkal és mindenféle külországbeli nevelőnőkkel, és sok gazdag fuvar hordta össze bele az asztagot, boglyát. A felső udvar egy városi báróé volt, és az övé a határ is, és a döntő szó is abban, hogy esztendőről esztendőre kiteleljen a falu, vagy pedig a szalmás viskók alá temetkezve pusztuljon, szép csendesen éhen. A gazdaság diktálta a napszámot, a részeket, amikkel az olyan földeket kiadták, amelyekkel nem volt érdemes bíbelődni. Volt ilyen is. Messze, félnapi járóra, a hójai hegy mögött. Nyúzta a gazdaság a falut, s ha száraz, őszi éjszakákon lobbot vetett a szérűskertekben egy-egy kazal, az azért történt, mert valamelyik csendesen dörmögő paraszt ráhatározta magát a megtorlásra. Máskülönben azonban behúzták a fejüket a válluk közé, és némán hordozták hátukon a maguk rongy kis gondjai mellett azt a gondot is, hogy miből teljék ki a báró úr pesti telelése meg ötesztendőnként a választási költség.

Arra változott meg a falu képe, hogy a két tényező, a falu és a felső udvar mellé megtelepedett a határban a harmadik, a malom. A két Rosen sok úrral jött le. Köztük volt a báró is, de kedvetlen, morózus és a parasztok látták, hogy szörnyen hadonászik, lármáz a sok csendes ember között, akik azután nélküle határoztak valamit. A báró fölugrott a kocsira, s otthagyta őket. A munka azzal kezdődött el, hogy a vasúti vonalból beleépítettek egy szárnyat a mezőbe, a semmibe. Azon hordták aztán a téglát meg a követ, s egy esztendőre rá megépült a malom meg a rengeteg raktárak, istállók, színek, hivatalnoki lakások, cselédházak. Egy kicsit messzebb nagy kazánház, közben sok gép érkezett, gépészek, fűtők, kőművesek jártak be a faluba enni, inni, mulatni. Föllendült a kocsma, a boltok, s ha a felső udvar parádés lovai végigtáncoltak a kocsival a falun, mindig kedvetlenebbül nézett szét birodalmán a báró.

Lassanként közeledett a malomhoz a falu is. Fuvart kaptak. Előbb az építéshez hoztak a szomszéd mésztelepekről meszet, aztán vasat. Ha gyönge volt a lovuk, kicserélhették. Kaptak rá pénzt előlegbe. Az egyik Rosen, a molnár, állandóan a faluban maradt, miután az első ásónyom után megindult az építkezés és szörnyű vastag bugyellárisból fizetett. Azután, amikor egy reggel éles, hosszú füttyel megindult az egész nagy gépezet, állandóan a malom adta meg a népnek a kenyeret. Éspedig bőségesen. Rosen, a bécsi zsidó, azzal kezdte meg az üzletet, hogy átfestette a vidéket. Fél esztendő alatt még a külső képe is más lett a falunak. Az asszonyokat elfoglalta a maguk háza tája, a férfiak derekas munkában fölszabadultak annak a pár holdacskának a nyűge alól, amibe eddig hiábavalóan, rosszkedvvel beleölték a verejtéküket, s a Hója mögött megműveletlenek maradtak az uraság földjei. Egy-egy erős szél fölszaggatta a báró házának tetején a cserepet, s kongatva hordozta végig a kavicson, s ha a vén Rosen egy-egy liszteskocsi tetejéről tisztességesen megsüvegelte, hát mindig hidegebben és komorabban biccentett neki vissza köszöntést a hintóból a báró.

Egyszer azután már le sem jött többé a faluba. A fia jött csak. Egy huszonöt esztendős, csinos gyerek, az arcát azonban ellenszenvessé tette valami erőszakos, durva vonás. Nem csinált semmit. Lovagolt egész nap, hazanyargalva kicserélte a fáradt lovat másikkal, s aztán őgyelgett erre, arra. A parasztok megsüvegelték, de nem is köszönt nekik vissza. Annál nagyobb volt aztán a dühe, amikor a süvegelés is elmaradt. Magában ezt is a bécsi zsidónak rótta fel, s egy este, amikor jól beborozott, a cselédség előtt mondta, hogy golyót röpít ebbe az emberbe, aztán nem bánja, ha tömlöcbe jut is, de legalább végzett vele. A cselédek elódalogtak mellőle, s később alig tudott előkiabálni egy béresgyereket, aki még egy kis bort hozzon.

Másnap délelőtt ócska bricska kanyarodott a veranda elé, és az öreg Rosen szállott ki belőle. A báró úrfi még egy lépcsőfokot se lépett lefelé elébe. Az öreg fürgén szökött le a kocsiról, s nem várta be, hogy megkérdezzék tőle, mit akar, a verandán kezdett el beszélni. De halkan, hogy ne hallja meg lenn a kocsis meg körül más cselédek, akik esetleg figyelnek rájuk.

– Rosen vagyok, az a bizonyos Rosen, akinek a hasába revolvergolyót tetszett kilátásba helyezni. Eddig nem törődtem a báró úrral meg a kedves papával se, mert nagyon elfoglalt a magam dolga, hanem most már érdekel a dolguk, meg a hasam dolga is. Tetszik tudni, erre a hasra szüksége van az üzletnek. A testvérem sok pénzt költ. Leánya van, nagy házat visz, azt ki kell szerezni. Meg aztán ennek a falunak is van egy kis szüksége rám. Hát szeretném, ha biztonságban tudnám a hasamat.

A báró vállat vont, s türelmetlenül intett.

– Ugyan kérem, hagyjon nekem békét a hasával.

– Hát arról ne is beszéljünk már többet, igaza van. Fiatalos könnyelműség azt mondani, hogy egy ilyen vén polgárban csak úgy kárt teszünk, csak úgy, mintha veréb lenne. Egyébért jöttem. Csak annyit akarok mondani, hogy sohasem késő újrakezdeni azt, amit az ember egyszer elrontott. Mi háromszor mentünk tönkre, mi, a két Rosen. A bátyámban volt is hajlandóság, hogy másban keresse a hibát, de én visszatereltem arra az útra, melyen mindig újra megszedtük magunkat. Én mondom, hogy sohasem késő újrakezdeni. S mondhatom is, mert éppen a hatvanadik születésnapomat töltöttem be, amikor egy füttyszóra megindult ez az új vállalkozás, ami arra való, hogy visszahozzon egy csomó egyébképpen elvesztett pénzt. Sohase késő.

A báró önkéntelenül beljebb vezette a vendégét, s leültette. Ő maga is letérdelt egy székre vele szemben.

– Mihez kezdjek én?

– Ugye! Hát a birtok már nem menthető meg, az bizonyos. Amint itt átalakultak a munkásviszonyok, vége volt neki. Hát kezdjen valamit. Próbáljon belekezdeni valami vállalkozásba. Akkorába, amennyihez elég a pénze meg a hitele. Ha nem ért semmihez, hát tanuljon meg valami üzletet. Itt van például a malom. Érteni kell hozzá, különben elszámítja magát az ember. Nagyon kell érteni hozzá. Hogy az ember mikor vásároljon, mikor küldje a piacra a maga produktumát. Tanulja meg a malom mesterségét. Szép az, tiszta, becsületes munka…

– De hol? Itt csak nem maradhatok…

– Dehogynem. Kérem, nem vette észre: anélkül, hogy én belevágyakodtam volna az önök pozíciójába, az öreg Rosen zsidó lett az ennek a népnek, ami eddig az uraság volt. Engem süvegelnek, engem tisztelnek, s ennek semmi egyéb oka nincs, minthogy látják, hogy dolgozom. Kezdik megérteni az olyan urat is, amilyen én vagyok. Sőt, most már csak ezt értik. Próbálja meg visszaszerezni a kalapemelintésüket ezen az úton. Szóval: ha önnek is úgy tetszik, ajánlok önnek valamit. Szükségem van egy olyan emberre, aki ellássa a francia és az angol levelezésemet. Nem sok még az egész, olyan piacokkal csak most próbálkozom, amelyeken ezekre a nyelvekre van szükség. Azonkívül szükségem van valakire, akire pénzt bízhatok olvasatlanul. Egy emberre, akinek odaadom a kasszakulcsot, s azt mondom, hogy vegyen ki harmincezer forintot, s szaladjon föl Pestre rideg marhát venni. Magam már nem vagyok eléggé mozgékony, s szaggatások is bántják a lábamat néha. Ön ilyen ember volna. Amellett erélyes, agilis és ami a fődolog, az a tőkéje is megvan, hogy már egyszer tönkrement.

A báró most már leült a székre, s hosszú, fekete szempillái alól figyelmesen nézte a vendégét. Idegen volt neki nagyon az, amit hallott, de tetszett is. Különösen az a szó: vállalkozás, meg az, hogy megtanuljon valamit. A hiúságának pedig imponált, hogy íme, ezek az emberek is mágnáshoz mennek, ha valami olyan tökéletes becsületességű embert keresnek, akire aggodalom nélkül rábízhatják a pénzüket. Közöttük – úgy látszik – nem akad ilyenfajta. Azért húzódozott még kissé a dologtól. Diadallal gondolt ugyan arra, hogy visszahódítja a parasztok kalapemelését, de a mód kissé fáradságosnak tetszett neki. Különösen, amikor tovább beszélt az öreg Rosen.

– Aztán még csak egyet. Én a munkát jól megfizetem. Fizetést adok érte s részt abból a haszonból, amit az ön munkája révén érünk el. Hanem van egy kikötésem. Enélkül se nekem, se önnek nem érne semmit a szerződés. A munkában válogatni nem szabad. Ha szükség van rá, felkelünk hajnalban, s ha úgy adja elő magát a dolog, hát három éjszaka egymás után a liszteszsákon alszunk. Ha az én csontom nem bírja már ki, az ön csontjának kell ahelyett is szenvedni. Ha én nem tudom éjjel végigjárni az istállókat, önnek kell kiugrani az ágyból. Szóval: nincs kímélet se mással, se magunkkal szemben. Úgy dolgozunk, hogy a cseléd rajtunk felejtse a szemét.

A fiatal báró mosolyogva intett.

– Tetszik – és kinyújtotta a kezét.

– Ne siesse el. Gondolkozzék rajta három-négy napig. Aztán mondja meg, hogy mit határozott.

Azzal rövid, peckes, öreg lépésekkel kiment, s elhelyezkedve az ócska bricskában, kikocogott az udvarról.

Rá egy héttel már a malomban dolgozott a fiatal báró. És dolgozott, minden este számot adva magának arról, hogy vajon nem maradt-e a kis öreg mögött a munkában. Ha észrevette, hogy valami olyast mulasztott el, amit elvégezhetett volna, pirult magában, és sokszor megesett, hogy éjjel kiugrott az ágyból, s fölment az irodába, és még hajnalban is levilágítottak ablakai az útra. Vagy az istállókban bukkant fel, vagy a malom padlásán lepte meg alvásban a tűzoltókat. Az egész nagy személyzet lelkiismerete volt, akitől jó volt félni. Oda csapott le, ahol legkevésbé várták, s kérlelhetetlen szigorral büntetett. Haragudni azonban mégsem tudott rá a cselédség. Nem kísérték engesztelhetetlen pillantások az útjában, s jól érezte magát a megfeszített munkában. Voltak olyan napjai is, amelyek végén meg volt elégedve magával, s ennek a megelégedésnek értéke elbájolta. Valahogy egészen másnak képzelte magát, mint ami azelőtt volt, s rémséges szánalommal gondolt az apjára, aki még mindig azon fáradozott, hogy valahogy, akárhogy megtartsa a kastélyt, az udvart meg a földeket, s még egy lovat se adott el ahhoz, hogy csökkentse a kiadásait. Próbált is beszélgetni vele erről, amikor egyszer pénzért ment ki hozzá a malomba az öreg, de minden okoskodása hiábavaló volt. Az öreg azt se tagadta, hogy az az út nem tetszik neki, amire a fia rálépett. Nem illik az úriemberhez, hogy itt ispánkodjék egy zsidónak. Ahogy a fia utánanézett, csakugyan érzett maga is valami ilyest. Az apja határozottan úr volt. Hogy meddig bírja még, az mindegy, de remek két pej zörgette az ezüst szerszámot a hintója előtt, s ahogy belesüppedt az ülésbe, s finom, ősz fejet ráhajtotta a sötét párnára, egészen az uraság volt még mindig. Nem hiányzott belőle semmi… A lovak gyönyörű fordulóval kanyarodtak be a juharfasorba, s valahogy egészen másképpen mentek, mint a más ember lova, például az öreg Rosené… A fiú fejét elzsibbasztotta s aztán fölkavarta az összehasonlítás az apja urasága meg az övé között. Nem tagadta, hogy annak már semmi alapja nincs, de mégiscsak szép. Sokkal szebb, mint itt beledolgozni a nappalt az éjszakába, s az éjszakát a nappalba, s ez a Rosen nevezetű ember mégiscsak közönséges boltos. Lisztes meg marhakereskedő és semmi úriformája nincs. Mikor rányitott az öreg Rosen, úgy érezte, hogy gyűlöli. Az öreg telegramot hozott.

– Szépen vagyunk – kezdte. – Móric jön, éspedig a leányával. No, ezek majd fölforgatják itt a házat. Legalább a pozsonyi vásárral végeztünk volna már. Éppen ma akartam mondani, hogy jó lesz, ha fölkészül az útra, mert aztán, amint rendelkezésünkre áll a pénz, mennie kell. Ezek most felforgatják az egész számításomat. Az ördögnek kell a vendég…

– Hiszen azért mehetek. Itt nincs szükség rám.

– Igaz, igaz, hanem én itt egyedül… Hiszen majd meglátjuk.

– Mikor jönnek?

– Holnap reggel. Azért ön csak tartsa bepakolva a bőröndjét.

Azon az éjszakán néhányszor fölriadt álmából a fiatal báró, s csodálkozott, hogy egyedül van. Tudniillik a másik Rosen leánya járt az eszében, s a leánnyal együtt még formátlanul, olyanformán, mint a méhzsongás, valami olyas idea vette be magát az agyába, hogy egyszerre sok pénzhez lehetne jutni a házassággal. Végre is báró és csinos fiú, s az a bécsi leány nem kívánhat többet a pénzéhez. Hogy milyen, az mindegy most, ahogy a sötétben még egyszer maga előtt látta az apja kocsiját, feleségül vett volna akárkit is a pénzéért. Sőt még olyan részletekre is kiterjeszkedett a jövendőre nézve, hogy lehetőleg egyedül ül majd kocsira. Az asszony otthon marad vagy másik fogaton megy ki, csak hogy ne mutogassa magát vele együtt a pénz, ami őt úrrá tette. Azután az sincs kizárva, hogy elválik az asszonytól, ha egyszer rendben van a birtok, s másodszor majd a kedvére nősül. Ezenközben kábult, mély álomba merült, s egész csomó mindenféle leányt látott elvonulni az ágya mellett, akik közül találgatta, hogy ez az, ez az…

Pedig egyik sem volt olyanforma, amilyet másnap behozott az öreg bricska a vonatról. Egy csöpp volt az egész, egy csöpp fehérség a bundák között. Akkorácska, mint egy tizennégy esztendős gyermek, pedig már bágyadt, öreges vonás volt rárajzolva az arcára, a szája szögletéből le az álláig. Lába, keze majdnem nevetségesen kicsi, s a haja olyan dús, hogy hátrahúzza a fejét. A legérdekesebb volt azonban benne a vértelen, végtelenül finom bőre. Ha egy hajszál esett rá a homlokáról az arcára, attól lehetett tartani, hogy elvágja és kiserked a hajszál nyomán a vér. Különben mosolygó és jókedvű, egyszerű teremtés volt, aki olyan hevesen ölelte meg az öreg Rosent, amikor leugrott a kocsiról, hogy majd ledöntötte. S szorította a vén szürke fejet olyan sokáig, hogy már unalmas volt bevárni a végét. Aztán a bárónak nyújtott kezet, s félbeszakította a bemutatkozást:

– Ó, ismerjük már. A bácsi sok szépet írt önről.

Ez olyanformán hangzott, mintha valami instruktorról vagy efféléről nyilatkozik előnyösen a család. A báró kipirult, s aztán egy gonosz pillantással mérve végig a leányt, azon gondolkozott hirtelenében, hogyan fizeti majd vissza ezt a hangot. Nősülni akart, csak azért, hogy legyen az érdekeinek egy áldozata. Valaki, aki megfizessen a tönkrement felső udvarért mindenképpen. Pénzzel is, meg szenvedjen is érte. A reggelinél is az járt a fejében, s aztán egész délelőtt, munka közben is. Az emberrel, a bécsivel, hamar leszámolt. Jelentéktelen figurának látszott, máris a szükségesnél többször ismételte, hogy: báró úr, báró úr – s gratulált a vállalkozásnak egy olyan kiváló erőhöz, aki amellett előkelőségben is csak előnyére szolgálhat a malomnak. Az ilyen nyilatkozatok tetejébe jeges zuhanyt öntött az öreg Rosen. Olyasfélét mondott, hogy mindenki annyit ér, amennyit tud, és hogy nem az a fontos, báró-e valaki vagy nem, hanem ki lehetett sejteni azért szavaiból az elismerést is. A báró bosszankodott, de szeretettel nézett az öregre. Megszokta már, hogy mesterének tekintse, és az érdesség annyira hozzátartozott az öreghez, hogy anélkül igazán el sem tudta volna képzelni.

Délután azt mondta a leány, hogy szeretne itt mindent látni. A báró vállalkozott arra, hogy kalauzolja, s negyedóra múlva már vissza is jött, hogy mehetnek. Csinosabb volt, mint délelőtt. Szép nyakkendőt kötött fel, s mosolygós önbizalommal, kissé leereszkedőleg nyújtotta karját a leánynak. Attól kezdve aztán késő estig járták a malmot. Csapóajtókon segítette át a leányt, lifteken vitte fel meg le, villamos lángokat gyújtott meg, s aztán rögtön újra sötétben maradtak, míg új csaphoz nem értek. Rengeteg búzarakásokon bukdácsoltak át, s estefelé már olyan fáradt lett a leány, hogy valósággal a karján cipelte. S csodálatosképpen semmi részvétet sem érzett iránta. Sőt, az járt folyton a fejében, hogy: majd én adok neked. Nem tudta elfelejteni neki, hogy már ismeri az öreg Rosen leveleiből, hogy az öreg sok szépet írt róla… Csak úgy irkálnak róla…

Azonban erősen tartotta a leányt, hogy érezze, arravaló férfikarba kapaszkodott, és beszélt neki mindenről azon a behízelgő, lágy hangon, amit raktáron tart minden férfi, és elővesz alkalomadtán. A vacsora után pedig valósággal pajkos volt. A jó fiú, akivel mulatni lehet s aki egy leány társaságában megfeledkezik arról, hogy micsoda komoly küzdelem az élet. Arra is volt gondja, hogy a leány vegye észre, nem minden leánynak tud ilyen jó pajtása lenni. Néhány megvető nyilatkozatot engedett meg magának a környék mágnásleányairól, s csak úgy elejtve, egy-két szóval, a művelt középosztály leányait dicsérte ki azoknak a rovására. Mikor pedig este lefeküdt, mosolyogva nyugtatta meg magát, hogy nem csinált semmi ostobaságot. Pedig könnyű lett volna egy-két meggondolatlanságot odavágni ennek a kis tejcsöppnek.

Másnap úgy rendezte el a dolgát, hogy egész nap együtt voltak. Sőt, ha neki el kellett mennie valamerre, a leány kereste. Ezt kipróbálta néhányszor, s megelégedetten látta, hogy a leány fölvidul, ha jön. Így már rendben van. Jól kezdődik, mondta, s arra gondolt, hogy másnapra valami újat kellene kitalálni. Egyébképpen beszélni, új oldaláról mutatkozni be – s ezenközben elaludt.

Reggel, még négy óra sem volt, s valaki már megzörgette az ablakát. Az öreg Rosen állott künn, mögötte pedig a még alig derengő hajnalban, homályos körvonalakban a bricska.

– Csak hamar, hamar öltözzék föl. Menni kell. Félóránk van már csak a vonat indulásáig.

– Hova?

– Pozsonyba.

A fiatalember morogva csapta be az ablakot, s gyorsan magára kapkodta a ruhát. Még remélte, bár ebben nemigen bízott, hogy itthon maradhat valahogy. Gondolta, hogy szól az öregnek, talán ezúttal menjen más, de már azt is tudta, hogy nem fog szólani. Nem szokott hozzá az ilyesmihez. Azonban rosszkedvű volt, s ezt nem is titkolta az öreg előtt, amikor már a kocsiban ültek.

– Ilyen sürgős ez az út?

– Persze. Most kaptam a telegramot az ügynöktől, hogy egy nap is ezrekbe kerülhet. Itt a pénz. Ne olvasgassa most, úgyse lát. Negyvenezer forint. Fele ezres, fele százas. Aztán végezzen minél hamarabb. Vásárolja fel az egészet, és vonaton hozza haza a marhát, hogy ezzel is előbb legyünk.

Hallgattak, s messze már kikukucskáltak az állomás piros lámpái. Egy vonat el is ment, de nem az övé, hanem az, amely az ellenkező irányba rohan, az öreg lovak azonban minden fölösleges buzgalom nélkül kocogtak tovább a hűvös, ködös reggelen.

Mikor már az állomáshoz értek, az öreg az órára nézett, és sétálni indult a fiatalemberrel a peronon.

– Nem is olyan sürgős ez az út – mondta hirtelen. – De azt akarom, hogy ne legyen itthon. Önök mindig házasodni akarnak. Amit másképpen elrontottak, azt még inkább tönkre akarják tenni valami olyan házassággal, ami tisztán csak pénzkérdés. Ezzel aztán nemcsak a vagyonukat, hanem magukat is belesodorják a romlásba. Látom, hogy ön is ilyesmit akar elkövetni. Erre pedig én nem tanítottam. Ugye, nem?

– De kérem…

– Ne mondjon semmit. Másképpen kell a vagyont megszerezni. Már próbálgatta, s jól indult. Önök mindig házasodnak, mindig. Érdekes emberek.

Mikor berobogott a vonat, a lépcsőkig elkísérte, s halkan beszélt hozzá:

– Én szeretem magát, fiam. Hanem maguk különös emberek. Hisznek az efféle házasságban. Különös emberek.