Hegedüs Géza

A Nagy Parázna szemtanúja

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-712-4

Lucius Papirius Stilo Antiochiában élő római szónoklattanár a legmélységesebb tisztelettel köszönti urát és jóakaróját, Philipposz urat, Commagené királyát, a felséges és isteni Titus császár barátját, a művészetek, tudományok és a békességes élet pártfogóját.

Te voltál, királyom, aki kegyesen felszólítottál, hogy írásban foglaljam össze neked és az utánunk következő nemzedékeknek mindazt a vétket, paráznaságot, cselszövést, amelyet bár tanult, de még tapasztalatlan ifjúként saját szememmel láttam, saját füleimmel hallottam Rómában, a császári palotában, ahová akkoriban az istenek szeszélye elvezetett. Meghallottad, hogy férfitársaságban vízzel kevert bor mellett mesélgetni szoktam egykori tapasztalataimról, örvendve, hogy itt, Antiochiában, a te kezeid erős őrizetében, ebben az áldott békességben római polgárként, de távol az annyi veszedelmet kínáló Rómától, az immár két évtized messzeségéből tisztább szemmel látom mindazt, aminek úgy tíz éven át tanúja lehettem. Ezért merem bátran, az emlékezetemben bízva vállalni a személyemet is megtisztelő feladatot, hogy elmondjam, micsoda botránkoztató szörnyűségek előzték meg a mi áldott békekorszakunkat, amelyet a Flavius-családból származó isteni császárok, a feledhetetlen emlékű Vespasianus és fia, a mi isteni magasztosságú Titusunk, a te urad és barátod teremtett meg a Birodalom és az emberiség javára.

Parancsodra és biztatásodra elkezdem tanúságtételemet.

I

Nem szerénytelenség okából kezdem ifjúságommal az emlékezést, mert tudnod kell, ki az, aki emlékezik, és hogyan került olyan helyzetbe, hogy emlékezhessék.

Ahogy itt, fővárosodban köztudomású, a nevem: Lucius Papirius Stilo. Rómában születtem, 773 évvel a Város alapítása után, tehát mostanában ötvenkét esztendős vagyok. Huszonegy éves koromban vezetett a sors a Palotába, ahol akkor Claudius császár uralkodott a Város és a világ fölött. Rómában, latin családban születvén latin az anyanyelvem, de fogalmazásomból kiolvashatod, hogy az Olümposzi istenek görög nyelvét is anyanyelvi biztonsággal tudom. Ezt annak köszönhetem, hogy gondos apám jóvoltából Athénben végezhettem felsőbb iskoláimat, ott tanultam filozófiát, nyelvtant és szónoklattant. Élőbeszédben is olyan otthonos vagyok a görög nyelvben, hogy itt Antiochiában nem egy tanult ember attikai eredetűnek gondol. De nem tagadom, hogy írás közben is latinul gondolkodom, és azután fordítom görögre, amit végiggondoltam. Mégis illendőbbnek tartottam, hogy ha hozzád szólok, ha a te kedvedért és felszólításodra emlékezem, akkor a te anyanyelveden szóljak a ma élőkhöz és azokhoz a következő nemzedékekhez, amelyeknek tanult elméi a világ felett uralkodó latin mellett nem fogják elfelejteni Homérosz, Szophoklész és Platón görög nyelvét sem.

A családunk nem volt előkelő, latinul a régi idők óta plebejusoknak mondották azokat, akik ugyan szabad emberek voltak, de nem volt földbirtokuk, nem a Várost alapító nemzetségektől származtak, kezdetben szavazataikkal nem szólhattak bele a közös ügyekbe. Csak lassanként, több évszázad szívós törekvései folytán szereztek jogokat, és lettek egyenrangú polgárai Rómának. Tehát általában a szegényebb tömegeket töltötték meg. Belőlük került ki a katonák többsége. Aki vitézségével kitüntette magát, az szerencsés esetben nemcsak dicsőséget, de vagyont, földbirtokot is szerezhetett. Aki vagyonos lett, az már rabszolgákat is vásárolhatott. Így számos plebejuscsalád emelkedett a gazdag lovagrendűek közé, vagy olykor a szenátusban is helyet foglaló optimaták soraiba. De azért a legtöbb plebejus, annak ellenére, hogy szabad volt, sőt rabszolgái is voltak, rákényszerült, hogy maga is dolgozzék, ha el akarja tartani magát és családját. Ezért a plebejuskörökben nem is tartották olyan megalázó szégyennek a munkát, mint az előkelők. Gyakori volt köreinkben a különböző kézművesség, megszokott volt, hogy kereskedelemmel foglalkozzunk, akadt, aki hajót bérelt, vagy éppen hajót vásárolt, és távoli tájakra vitt eladható árut, és messziről hozott olyan jószágokat, amelyeket a római piacon busás haszonnal árusíthatott. Ilyen hajós kalmár volt apai nagyapám. Még abban a régi időben, amikor a nagy emlékezetű Julius Caesar kiterjesztette hatalmunkat és befolyásunkat Egyiptom fölé, elhajózott a híres Kleopátra királynő birodalmába, mivel ott igen olcsón lehetett búzát vásárolni. Hanem amikor körülnézett a Nílus vidékének árusai között, felismerte, hogy a gabonánál is értékesebb árut szerez, ha papirusznádat vásárol, amelynek hártyájából értő mesteremberek írott tekercsekhez alkalmas lapokat, papírt tudnak készíteni. Ebből sok fér egy hajóra, és igen jó áron árusítható, különösen, ha az ember saját műhelyében készítteti a lapokat. Leleményes nagyapám tehát Alexandriában papírkészítéshez értő rabszolgát is vásárolt, akit hajóján magával hozott Rómába. Itt pedig a mesterséghez értő egyiptomi rabszolga megtanította az itthoni piacon olcsón vásárolható rabszolgákat a papírkészítésre. Akkoriban, Caesar hadjáratainak éveiben igen olcsón lehetett rabszolgáknak eladott hadifoglyokat venni. Többször is megtette a tengeri utat Ostia és Alexandria között, Neptunus isten kegyes volt hozzá, hajóját elkerülték a viharok. Szakértő egyiptomi rabszolgáját hálából fel is szabadította, s megtette papírkészítő üzeme felügyelőjének. Az pedig hálás volt az ő hálásságáért, és hűséges sáfára lett mindhalálig. Nagyapám gazdag embernek számított, tőle vásároltak azok a kereskedők, akik könyveket készítettek és árultak. A papírárusításról ragadt rá a Papirius név. Azelőtt másként hívták a családot, de a régebbi név még nagyapám idejében feledésbe merült. Nem tudom bizonyosan, de úgy hiszem, hogy a Stilo melléknév hamarosan abból származott, hogy a keresett papír mellé hamarosan fából faragott íróeszközöket is kezdett árulni, amelyeket úgyszintén saját műhelyében készíttetett effajta fa-munkához értő rabszolgákkal. Bizonyára jól tudod, kedves királyom, hogy a sztülosz szó csak görögül jelent oszlopot, az ebből származó latin „stilus” az íróvesszőneve, és aki stilusszal él – az Stilo. Családunk tehát pénzt hozó tevékenységéből szerezte nevét.

Az én apám, követve a jómódot adó tevékenységet, jó kapcsolatban volt a könyvkereskedőkkel. Mire ő felnövekedett és örököse lett a családi üzletnek, felismerte, hogy sok ember szívesen adja a pénzét azért, hogy érdekes, tanulságos olvasmányokat szerezzen. Ez már az örök dicsőségű Augustus császár idejében volt. A népszerű költők verseivel és tekintélyes történetírók műveivel teleírt könyvek nemcsak drága, de jól fogyó holmik voltak. A híres szónokok beszédeit, a filozófusok elmélkedéseit, s még inkább a szerelem mesterségbeli titkait tanító műveket, a nőknek öltözködési vagy szépségápoló tanácsokat adó könyvecskéket olyan nagy számban lehetett eladni, ahányban az írástudó rabszolgák leírták. A máig is megszokott írott tekercsek mellett divatba jöttek a Föníciában, Biblosz városában kitalált összehajtogatott és lapozható könyvecskék, a biblionok, amelyekből ha többet is két fatábla közé kötöttek, akkor többes számban bibliának neveztek el. Amikor az apám felismerte a könyvkereskedésből származó haszon lehetőségét, nem sajnálta a befektetést, és azonnal húsz írástudó rabszolgát vásárolt. Ezek sokkal drágábbak, mint azok, akik nem tudnak írni-olvasni, de ha jól használjuk őket, sokkal jövedelmezőbbek. Be is rendezte üzlete hátsó helyiségében az írószobát. Ott öt hosszú asztal mellett, egymás mögött ül asztalonként négyesével a húsz rabszolga, előttük halomnyi papirusz, tintásedényben tinta, kezükben írónád. Velük szemben kis emelvényen ül az írószoba vezetője, aki felolvassa nekik az írandó szöveget. Ezt az előolvasó férfit foglalkozása szerint is „Olvasó”-nak – latinul lector-nak – nevezik nálunk Rómában. Kezdetben ez is rabszolga volt, de jó munkájáért apám felszabadította. Kisgyermek koromban ő kezdett tanítani engem és fivéreimet az írás-olvasás tudására.

Amikor születtem, nagyapám már nem élt; apámnak ismert könyvkészítő műhelye és könyvkereskedése volt közel a Tiberis-parthoz, tekintélyes családfő volt, szép nagy házzal. Negyedik gyermeke voltam, utánam még három született. A hét leszármazottból négyen is túléltük a gyermekbetegségeket. A családi üzlet most otthon Rómában az egyik bátyámé és a sógoromé. Dicséretükre legyen mondva, hogy nem rövidítették meg rokonaikat, szüleink halála után hiánytalanul kaptam meg én is örökrészemet. Ha a sors visszavezetne Rómába, bizonnyal jó atyafiságban élnénk. Szeretettel is gondolok mindig a Városra, de élni már régóta jobban szeretek a biztonságos messzeségben, mint a világ túl veszedelmesnek bizonyult fővárosában, ahol születtem. Akkor, amikor a világra jöttem, már Tiberius császár uralkodott. Én pedig hamar megtanultam Fortuna istennő emberi ésszel fel nem fogható szeszélyét, és jó okom van arra, hogy ne tudjam, mi a különbség szerencse és szerencsétlenség között.

Ami ugyanis tudomásul veendő, ha érteni kívánjuk, hogyan élhettem át sértetlenül a kísértésekkel, cselszövésekkel és halálveszedelmekkel teljes évtizedeket, az a szerencsét hozó szerencsétlenség, hogy csúnya és egy kissé torz alkatú embernek születtem. Apám magas, izmos testű volt, életben maradt fivéreim daliás termetűek, húgom olyan szép leány volt, hogy nem csak a remélhető örökség miatt vetélkedtek érte módos családok fiai. Én azonban olyan külsővel jöttem napvilágra, amilyet a szülők bánatosan szégyellni szoktak. Hiszen láttál engem, kegyes királyom, mikor meghajoltam előtted. A legkisebb baj, hogy alacsony vagyok, az orrom túl nagy, a füleim elállnak és a szemeim is bandzsán befelé fordulnak, de mindehhez – ha nem is mondhatnak kifejezetten púposnak – az egyik vállam magasabb, mint a másik. Egy ilyen férfit asszony nem kívánhat, nem szerethet. Ifjan meg kellett tanulnom, hogy akinek ilyen külső adatott, az ne házasodjék meg, mert felesége irtózni fog tőle. A torz külsejű férfinak, ha férfi módra igényt tart a szerelemre, és ha a legcsekélyebb módja van erre, megfelelő rabszolgalányt vagy rabszolgalányokat kell tartania, illetve váltogatnia. De bánatos éveknek kellett eltelniük, amíg beletörődtem. És mégis: ez a szerencsétlenség az oka és magyarázata életem minden szerencséjének.

Fivéreimnek, mint minden római polgárnak, le kellett tölteniök a katonaéveket. Mi jómódú embereknek számítottunk, de se igazán gazdagok, sem előkelőek nem voltunk, hogy megvesztegetés vagy összeköttetés révén kibújhattunk volna a tizenhat éves kortól huszonnyolc éves korig terjedő tizenkét évi szolgálat alól. Két fivérem még viszonylag jól is járt, hogy ámbár mindketten távoli provinciákban részt vettek határ menti háborúzásokban is, jelentéktelen sebesülésekkel, de élve megúszták. Én azonban nem voltam alkalmas a katonaéletre. Amikor tizenhat éves fővel felöltöttem a férfitógát és apám elkísért a kötelező sorozásra, ott a tisztek és az írnokok, meglátva csapott fél vállamat, vállukig sem érő alacsonyságomat, egyszerre együtt harsányan felnevettek. Egy százados, aki ismerte apámat, bár mosolyogva, de mégis érezhető szánalommal ezt mondta:

– Derék könyvárus, ha ez a fiú legalább egy fejjel magasabb volna, és az egyik válla ott lenne, ahol a másik, akkor ő lehetne a légió legcsúnyább katonája. Igaz, ha sisakot tennénk a fejére, fegyvert adnánk a kezébe és odaállítanók az első csatasorba – az ellenség halálra nevetné magát, de ez mégsem tartozik a mi harci módjaink közé. Vidd haza, dugd el üzleted hátsó műhelyébe, mert ha a vásárlók meglátják a polcok előtt, elmegy a kedvük a szerelmes versektől is.

Nagyon rossz nap volt az. Igaz, mentesültem a katonáskodás alól, és jól tudtam én amúgy is, hogy felettébb csúnya vagyok, de hazafelé zokogva sírtam komoran hallgató apám oldalán, és azt is szégyelltem, hogy férfi létemre sírok. Otthon zokogott anyám is, amikor elmeséltem a megszégyenítést. Akkor is zokogott volna, ha besoroznak katonának, zokogott azért is, mert nem soroztak be. Hiszen ilyenek az anyák.

A szüleim pedig nagyon szerették torz gyermeküket. Mindig tudtak jókat is mondani rólam. Már otthon első tanítóm is hangoztatta, hogy okosabb, sőt ügyesebb kezű vagyok, mint épkézláb fivéreim. Hamar tanultam meg írni is, olvasni is. Kiderült, hogy szép a kézírásom. Amit elolvastam, könnyen megjegyeztem. Ezért apám tízéves koromtól iskolába küldött. Iskolatársaim ugyan sohasem szerettek, kinevettek csúnyaságom miatt, futásban és labdajátékban mindig messze elmaradtam mögöttük, a birkózásban részt sem vehettem, mert púposnak mondtak. És közben a tanítónk nem győzte hangoztatni, hogy én vagyok a legjobb tanuló, én olvasok a legtöbbet, én tudom kívülről a legtöbb verset, én ismerem legjobban Róma történetét. Emiatt azután még irigyeltek és gyűlöltek is. Hazamenet az iskolából belém rugdostak, rothadt gyümölccsel dobáltak meg. Az ismerős családok leányai pedig ijedten elhúzódtak mellőlem.

Mindezt tudták a szüleim, és úgy gondolták, hogy ha ilyen átkozottan jöttem a világra, de mégis kitűnök a tanulásban, akkor talán az adna kárpótlást, ha még többet tanulhatnék. Sohase lehetek elég hálás apám emlékének, hogy akkor, tizenhat éves koromban, a nagy megszégyenítés után, elküldött tudományokat tanulni Athénbe.

Ki ne tudná, hogy Athén régi idők óta a legjobb iskolák városa? Ott volt egykor Platón híres Akadémiája, azután ott volt Arisztotelész nem kevésbé híres Lükeionja (amelyet mi latinosan líceumnak mondottunk). Ott tanítottak a szofisták, a sztoikusok, az epikureusok. Számos kitűnő iskola van máig is Pallasz Athéné városában. Ott lehet igazán jól megtanulni görögül, s enélkül nincs is igazi műveltség. Én a római iskolában már egy keveset tanultam görögül. Szüleim büszkék is voltak arra, hogy olvasva eléggé értem Homéroszt, és szeretem lapozgatni Hérodotosz történelmi könyveit. Minthogy apám nem tudott görögül, le sem mérhette, hogy bizony akkor még nagyon az elején tartottam az isteni nyelv ismeretének. Annyit azonban mégis értettem már, hogy Athénbe érkezve kézzel-lábbal megértessem magamat.

Ott, Athénben formálódott, csiszolódott olyanná a lelkem, hogy egyet-mást megértsek abból, amit szememmel látok, fülemmel hallok. Hála a filozófusoknak, akik ahányan vannak, annyiféleképpen magyarázzák a mindenséget, az államok alkotmányait, a boldogság lehetőségeit. Örömöt adott a sok tanulás, amely megértette, hogy a világ pontosan olyan, amilyen. És ott, Athénben, a legszebb istennők márványszobrai, a legmagasztosabb épületek oszloprendjei, a legszebb képek káprázatai között értettem meg, hogy a szépség nem csak vigaszt ad minden csúnyaság ellen, de a legcsúnyább ember számára is érdemessé teszi az életet arra, hogy szeressük. Talán saját testi külsőm silánysága még alkalmasabbá is tett arra, hogy meglássam és méltón értékeljem a szépséget a természetben, a művészetekben, és nem utolsósorban azokban a meztelen női testekben, amelyekben egyesül a természet öntudatlan és a művészet szándékosan természetutánzó szépsége. Ezt a női meztelenségben elénk táruló szépséget pedig a legcsúnyább férfi is, ha van némi pénze, megszerezheti a hetérák megfizetett és a rabszolgalányok megvásárolt testi valóságában.

Csak meg kell szoknunk, hogy olyannak születtünk, hogy ingyen, játékos asszonyi vágyból nem jár nekünk a szerelem. De a kezdetben keserves beletörődéshez hozzásegítenek a filozófusok, akiket athéni éveim alatt igyekeztem minél jobban megtanulni.

A görög nyelvben is gyorsan haladtam előre, egy év múlva jól, két év múlva biztonságosan-otthonosan tudtam görögül. Az iskolákat, a híres mestereket kíváncsian váltogattam, és általában úgy vélték, hogy jól értem tanításaikat. Mialatt az élő bölcsek tanításait hallgattam, lankadatlanul olvastam a régiek, a már halhatatlanok műveit.

Megélhetésemre nem volt gondom. Apám megbízható hajósokkal rendszeresen küldte a pénzt, hogy lakást, eleséget, az iskolák tandíjait fizethessem. De magam is kerestem hozzá. Minthogy gyermekkorom óta szép írásom volt, hamar hozzászoktam a görög betűk tetszetős leírásához, és a kereskedőknek meg a gazdag kézműveseknek szükségük volt olyan betűvetőkre, akik le tudják írni leveleiket vagy üzleti kimutatásaikat. A piacon is, a pireuszi rakparton is hamarosan ismertek, sohase járkáltam ott hiába, mindig akadt egy sátor vagy tárház, ahonnét utánam kiáltottak: „Csapott vállú! Jó, hogy itt vagy! Gyere csak, van itt írnivaló!” – A szép írást pedig elég jól megfizetik. Ezért aztán a hazulról kapott pénzből és hozzá az írásmunka könnyen keresett díjából nemcsak éheznem nem kellett, nemcsak tiszta, otthonos szobát bérelhettem hol egy kézműves családnál, hol egy háza helyiségeit átutazóknak kiadó özvegyasszonynál, de arra is tellett, hogy ne is a legolcsóbb bordélyokat látogathassam, hanem azokat a férfiváró házakat, amelyekben lanton vagy fuvolán is játszó, költészetben is otthonos, ápoltan szép testű leányok tudják, hogy a szerelem nem csak a test gyakorlata, de a lélek művészete is.

Az a négy esztendő, amelyet Athénben tölthettem, és hála apám nagylelkű gondoskodásának, a szépségek megismerésére meg a tudás megszerzésére fordíthattam, olyan vigaszt és erőt nevelt belém, hogy ép lélekkel és ítélő értelemmel viseltem el mindazt a veszedelmet és gyalázatosságot, amelynek a következő években tanúja lettem. Ehhez adott segítséget a különféle iskolák tanítása, a bölcsek egymástól különböző gondolatai, az olvasás, amelyre oly nagy szenvedéllyel szoktam, mint a részeges ember az italokra. Hidd el, királyom, sok mindent kell tanulni, olvasni és tapasztalni ahhoz, hogy az ember felismerje a szerencsét és szerencsétlenséget, hogy tudva a maga csúnyaságát, örömöt találjon a szépségben, hogy megismerve minden gyalázatot, bűnt és mocskot, mégis az erényt, a tisztességet és a tisztaságot tudja a helyes élet mércéjének. Azt hiszem, úgy mérem le a magam múltján, hogy különféle eszmékből együtt lehet csak elnyerni azt az ítélő értelmet, amely részrehajlás nélkül elmondhatja, mit is tapasztalt a körülötte gomolygó világban.

Ezért nem fölösleges, hogy mielőtt visszatérünk Rómába, éppen csak jelezzem, mi mindent tanultam és miféle bölcseleteket olvastam athéni tanulóéveim alatt, majd a következő időkben, amikor már rászoktam, hogy elolvassam, ami csak a kezembe akad, ne hökkenjek meg a számomra szokatlan eszméktől sem.

Tudod, királyom, Athénben, az Akadémosz-ligetben mindmáig fennáll és működik a nagy emlékezetű Platón iskolája, az Akadémia. Régóta nincsenek már olyan híres és tekintélyes tanárai, mint a korábbi évszázadokban, de tanulói változatlanul olvassák és tanulják Platón könyveit. A tanárok pedig összefoglalják azt a sokféle magyarázatot, amelyek nemzedékről nemzedékre hol megvilágosították, hol homályossá tették a nagy bölcs tanítását. Olyan híre van Rómában is ennek az iskolának, hogy az első hónapokban csakis odajártam. Ez azért is hasznos volt, mert szorgalmasan kellett olvasnom Platón dialógusait, és nála szebben senki sem írt görögül. Ha idővel nem hittem is el mindent a filozófiájából, görög nyelvi tudásom nagymértékben erősödött mondatainak gazdagságától. – Platón azonban többet szól az örök eszmékről, mint az élet valóságáról, sőt a valóságot csak az eszmék halovány visszfényének tartja. – Ez érdekes volt, de nem tudtam, mit is csináljak ezzel a tanítással.

Hamarosan meghallottam más diákoktól, hogy a város egy másik ligetében, oszlopcsarnokkal körülvett kertben, szabad ég alatt tanítanak a Lükeion tanárai: azt folytatják, amit az iskola nagy alapítója, Arisztotelész számos könyvében írt. Ott a mi világunk tudnivalóiról beszél a tudomány: a természet törvényeiről, az államszervezés kérdéseiről, az erkölcsről, a költészetről. – Ez érdekesebbnek tűnt az első hallásra is. Előbb csak átlátogattam Platón eszméitől Arisztotelész eszméihez. Hamarosan azonban átszoktam oda. Tetszett az oktatási mód is, hogy egy-egy tanár, körülötte hallgatóival, sétálgatva jár a kert útjain, így magyaráz, majd olykor megállnak beszélgetni, megbeszélik, miről is volt eddig szó. Ezeken a beszélgetéseken, ahol nemcsak az oktatók beszéltek, hanem nekünk, a tanítványoknak is mindenhez hozzá kellett szólnunk, még többet tanultam a görög nyelvből, mint Platón szép szövegeinek olvasása közben. Mire körülbelül egy esztendő telt el olvasás és beszélgetés közben, már elmondhattam, hogy tudok görögül. Igaz, közben tanulás után olyan kocsmákba jártam vacsorázni, ahol hozzám hasonló fiatal emberek szoktak megfordulni, ott is görögül folyt a szó, még a latin, egyiptomi, szír, hispán tájakról jött diákok is egymás közt görögül beszéltek. Közben a diáktársaktól megismertem már a bordélyházakat is, és nők körében gyakoroltuk legeredményesebben a beszédet, akkor is, ha a nők életmódja az erkölcs, a jog és az illem szabályai szerint nem mondható kifogástalannak. Annyi pénzem mindig volt, hogy az effajta helyeken ne vessenek ki testi csúnyaságomért, vagy éppen vállaim szabálytalansága miatt. Az egyik legkedvesebb ismételve mondta, hogy legjobb velem teljes sötétségben, hiszen ahol senki és semmi sem látható, ott nincs különbség a kecskelábú Pán és a fényességes Apollón isten között.

Ezt a leányt Mürrinének hívták, máig is szeretettel emlékszem vissza rá. Amíg Athénben éltem, hozzá vissza-visszajártam. Bölcsességben csaknem annyit köszönhetek neki, mint a filozófusoknak. A költőket olvasó, verseket idéző, fuvolázó leányok közé tartozott. Ezért az igényesebb, tehát többet fizető vendégek is szívesen jártak hozzá. De a pénzemért hozzám se volt kevésbé kedves, és amikor már megismert, két ölelés között mintha meg is kedvelt volna. Ezért elkezdtem magamról is beszélni, és megértette, hogy engem mennyire gyötör a csúnyaságom. Akkor elfújta a mécsest, és ezt mondta:

– Ha szépnek és daliásnak akarod érezni magadat, oltsd ki a fényt magad körül.

Ez is felért egy bölcs tanításával. – Egyébként Mürrinétől hallottam először a szofistákról. Volt egy állandó vendége, neves ügyvéd, a szofista mesterek tanítványa. Gyakran magyarázta, hogy kellő tanultsággal mindenről bármit be lehet bizonyítani. Engem kezdetben riasztott ez a filozófia, amely különbözött Platón eszméitől is, Arisztotelész tényeitől is. Hanem amikor Mürriné már más egyebeket is elmondott a szofisták tanaiból, akkor mégis érdekelni kezdtek, és felkerestem egy szofista iskolát. Ez drágább volt, mint a többi tanintézet, de a tanítómester elmagyarázta, hogy ott olyasmiket tanítanak, amiknek birtokában sok pénzt lehet keresni. Még ügyvéd is lehetek, és ha az akarok lenni, akkor náluk kitanulhatom a jogtudományt is. – Ez kíváncsivá tett. És már némi filozófiai tudással a szofista iskolát kezdtem látogatni. Kétségtelen, hogy náluk némi jogot és szónoklattant is megtanultam, s ezeknek hasznát vettem későbbi életemben. De ami ennél is fontosabb, a szofistáktól vettem tudomásul, hogy mindennek mértéke az ember. A szép azért szép, mert az embernek szép, a jó azért jó, mert az embernek jó. Azt is tőlük tanultam, hogy minden viszonylagos. Egy nagy csak azért nagy, mert másvalami kisebb. Hogy a legkisebb elefánt csak a többi elefánt között kicsi, de óriási a legnagyobb egér mellett is, bár az egér nagyon nagy a többi egér között. És főleg azt vettem tudomásul, hogy másképpen ítélünk a természet és másként a törvények szerint. Egy rabszolga a törvények szerint munkaeszköz, dolog, a természet szerint ugyanügy ember, mint a tulajdonosa. Én azonnal arra gondoltam, hogy egy csapott vállú férfi a törvények szerint nem lehet katona, de a természet szerint ugyanolyan ember, mint a legdaliásabb centurio.

Nem mondom, hogy ezek után nem hittem, amit az Akadémián meg a Lükeionban tanultam, de mégis másképpen hittem. Kezdtem felismerni, hogy ugyanazokra a tényekre különböző magyarázat is lehetséges, és valamennyiben van igazság.

Pedig csak a harmadik athéni esztendőben találkoztam az újabb filozófiákkal, amelyek jobban is érdekelték a tanulóifjúságot, mint azok a régi iskolák, amelyeknek tanításai kezdtek már ismereteim körébe tartozni. Ezek formálták ki tulajdonképpen értelmem türelmét, azt a képességet, hogy egyszerre többféleképpen is tudjam nézni a világot és a világban történő eseményeket.

Az epikureusokról már akkor hallottam, amikor athéni tanulmányaim kezdetén a platóni Akadémia szorgalmas hallgatója voltam. Ott a tanítómesterek léha, sőt az ifjúságot elzüllesztő álbölcselőknek mondották azokat, akik Epikurosz tanításait terjesztették. De éppen a fiatalok közül sokan jártak el hozzájuk. Engem is érdekelt volna, de jó ideig visszariasztott az a hír, hogy ellentétben minden más filozófiai iskolával, az epikureusok körébe nők is eljárnak, együtt tanulnak a férfiakkal. Én pedig hamar észrevehettem, hogy a nők közül csak a hetérák nem húzódnak el tőlem. A családi élet törvényei szerint élők, legyenek bár gazdag házból valók vagy szerényen élők, riadtan néznek rám, és ha csak közeledném is hozzájuk, szinte menekülnek előlem. Én pedig mennél jobban szerettem minden szépséget, annál jobban megértettem mindenkit, aki kerülni akarja a csúnyát. Ezért elég sokáig elhúzódott a találkozásom az epikureusokkal.

Ámde hamarosan tudtam már a sztoikusoknak nevezett iskolákról, sőt azt is tudomásul vehettem, hogy ezek állandóan vitatkoznak az Epikurosztól származó tanításokkal. Arról is hallottam már abban az időben, amikor az arisztotelészi Lükeionban tanultam a sétálgató mesterektől, hogy ezek az újabb iskolák, akármilyen nagy is a különbség tanaik között, abban megegyeznek, hogy nem az örök eszmékről, nem a természetről és nem a helyes államszervezésről töprengenek, hanem közös fő kérdésük, hogyan lehet boldog az ember. A régi nagy iskolák a mindenséggel törődtek, ezek az újabbak leginkább az egyes ember magánéletével foglalkoztak. Mintha a közügyek nem is érdekelnék őket. Első hallásra ez nemigen tetszett nekem. Én római polgár vagyok, én már otthon, családi körömben is, korai iskoláimban is azt hallottam, hogy valamirevaló szabad ember eljár a népgyűlésekre, véleménye van a hivatalok tevékenységéről. Még ifjúkoromban, Tiberius császár idejében a magasságokban ha nem is törődtek a köztereken véleményeiket megmondó polgárok szándékaival, mégis természetes volt, hogy olykor népgyűléseket hívtak össze, és legalábbis jelentéktelen ügyekben bár ki javasolhatta, amit jónak látott. Ezért is érdekelt annyira, amit Platón tanított a helyes államról meg a törvényekről, azután még jobban megragadott Arisztotelész könyve a politika tudományáról és az athéni állam szervezetének elemzéséről. Ezek mellett kezdetben jelentéktelennek tűnt az egyéni boldogsággal bíbelődni. Talán azért is gondolkodtam így, mert úgy véltem, nekem amúgy sem adatott meg a boldogság.

Mégis hajtott a kíváncsiság. És amikor már két éve éltem Athénben, otthonos voltam a görög nyelvben, és sok mindent megtanultam – elmentem az egyik sztoikus iskolába. Ez nem olyan ünnepélyes, templomokra emlékeztető épületben volt, mint az Akadémia, és nem is kertben folyt a tanítás, mint a Lükeionban, hanem egy teremben, ahová felülről, tetőablakon át áradt a napfény, és a falak élénk színűre voltak festve: az egyik fal kék, a másik piros, a harmadik zöld, a negyedik sárga volt. Később megtudtam, hogy minden sztoikus iskola ilyen „színes teremben” tartja oktató óráit, mert évszázadokkal előbb a tanítás megalapítója és első mestere, Zénón, egy akkori nevezetes iskolahelyiségben, a „Festett teremben” hirdette-magyarázta igéit.

Nagyon sok hallgató zsúfolódott a helyiségben. Földre kuporodva hallgattuk az előadást, térdünkre támasztott táblán jegyeztük, amit a hallottakból fontosnak tartottunk. Mindegyik sztoikus iskolának számos hallgatója volt. Ezek igen mérsékelt tandíjat kértek, talán ez is vonzotta a tanulni óhajtókat, de éppen ezért jól meg tudtak élni ők is. Kevés tandíj sok tanítványtól nem kevesebb, mint magas tandíj kevés tanítványtól. Holott ezek nem is ígérték, mint a szofisták, hogy meggazdagodhatnak abból, amit náluk tanulnak. Ők azt ígérték, hogy nyugodtabb lélekkel, háborgás nélkül, félelmektől és szorongásoktól megszabadultan fog élni, aki megérti az ő igazságukat.

És néhány óra után magam is arra gondoltam, hogy a sztoikus bölcsesség segíthet abban, hogy ne nyomasszon szerencsétlen külsőm, fogadjam el magamat olyannak, amilyen vagyok.

Hamarosan meg is fizettem a következő hónapokra kért tandíjat, és magam mögött hagyva a Lükeiont, nap mint nap ott ültem a színes teremben, hétről hétre többet értettem meg a lélek békéjének tudományából. Ennek a lényege az volt, hogy a világ pontosan olyan, amilyen. Ezen mi nem változtathatunk. Ha jól, sőt derűsen akarjuk elviselni mindazt, amit a tőlünk független sors kiszabott, akkor el kell jutnunk az „érzéketlenség”-hez. Nem érdemes a jónak sem túlságosan örülni, akkor a rosszon sem bánkódunk nagyon. Tartózkodjunk minden túlzástól. Ne tagadjuk meg az élvezeteket, ha van rájuk lehetőségünk, de csak mérsékelten éljünk velük. És ha nem adódnak, ne bánkódjunk. Gondoljunk mindig arra, hogy minden jó előbb-utóbb elmúlik, de minden rossz is előbb-utóbb elmúlik. A halállal pedig végül jó is, rossz is elmúlik. A haláltól sem kell telni. Igaz: a halál nem jó. De az is igaz, hogy a halál nem rossz. A halálban végképpen megvalósul a tökéletes „érzéketlenség”.

Nem volt ez vidám tanítás, de mégis sok vigasztaló gondolatot adott. Boldoggá nem tett, noha sok szó esett a boldogságról. De védelmet adott a boldogtalanság ellen. Közben nem egy tanulótársam mondogatta, hogy bezzeg az epikureus iskolák vidámabb otthonai a tudománynak. Én pedig végre azt gondoltam, hogy a sztoikusok eléggé megerősítettek saját bánatom ellen, hogy oda merészkedhetem, ahol férfiaknak és nőknek kifejezetten derűs tudományt ígérnek. Egy napsütéses kora nyári napon tehát felkerestem az Epikurosz kertje nevű nagy hírű tanintézetet.

Nem is voltam ott egészen ismeretlen. Néhány tanulótársam, aki oda is bejáratos volt, egyet-mást mondott felőlem az iskola vezető mesterének. Az volt a hírem, hogy szeretek tanulni, a többi ifjúhoz képest elég sok mindent máris tudok, római létemre jól és jó kiejtéssel tudok görögül, és azt is mondották már, hogy rég készülök felkeresni a híres epikuroszi iskolát, de félek fiatal nők körébe kerülni, mert – ritka kivételként – nem csak mások tartanak igen csúnya férfinak, hanem én magam is annak tartom magamat.

A mester jöttömre felállt kényelmes karosszékéből, kedves mosollyal és széttárt karokkal lépett elém, majd két kézzel megragadta két vállamat, és azzal kezdte, mennyire örül, hogy végre megismerhet, hiszen annyi szépet és jót hallott felőlem.

Leültetett az asztal mellé. A székeken puha párnák voltak. Soha azelőtt nem éreztem ilyen kellemesnek az ülést. Hamarosan bejött egy kecses formájú, szép arcú rabszolgaleány, kancsóban bort, mellette egy tálban vizet és merítőkanalat hozott, egy-egy cseréppoharat tett elénk. – Eddig a különböző iskolákban csak férfirabszolgákkal találkoztam, itt leányok takarítottak és szolgálták ki a tanítómestereket, de ha kellett, a tanítványokat is. Azonnal bizonyos voltam benne, hogy Epikuroszéknál magasabb a tandíj, mint a színes terem sztoikusainál, de úgy látszik, kellemesebb az ő körükben szerezni az újabb ismereteket.

A vízzel kevert bor mellett aztán a mester kikérdezett. Nemcsak arról, hogy mi is érdekel és mi mindent is tanultam eddig, de életkörülményeim is érdekelték. Helyeselte, hogy különböző iskolák tanításait hallgattam.

– Minden tudás gyönyörűséget vagy legalább élvezetet ad. Akkor is, ha gyakorlatilag esetleg kevés hasznukat vesszük. Annak sincs haszna, ha szép szobrokat nézegetünk, vagy hajó illatú virágokat szagolgatunk. De ezek nélkül sivár volna az élet. Van hasznos tudás is, erre szükségünk van. A jogtudományból és szónoklattanból kellő értelemmel pénzt lehet keresni, az orvostudomány megtanít betegeket gyógyítani, a hajóépítéshez vagy a fegyverkovácsoláshoz is sokat kell tanulni és tudni. De az életet széppé, derűssé, a fájdalmat elviselhetővé az teszi, ha élvezni tudjuk a tudásunkat. Platón eszméinek ugyanúgy nem veheted semmi hasznát, mint ha hosszú részleteket idézel skandálva Homérosz eposzaiból. De milyen jó lantpengetés mellett hallani vagy mondani Homéroszt, fuvolaszó kíséretében ismételni a szerelmes költeményeket, vagy jó társaságban Platónt idézni, holott amit a nagy bölcs mondott, ugyanúgy nem igaz, mint Homérosz isteneinek és hőseinek kalandjai.

Hát ilyesmit még nem mondtak a fülem hallatára. A Lükeionban meg a színes teremben ugyan merőben mást tanítottak, mint az Akadémián, de senki sem állította, hogy amit Platón mondott, az egyszerűen nem igaz, és semmi sem igaz Homérosz nem csak szép, de nagy tekintélyű történeteiből. És Epikurosz utóda ezt mosolyogva, szelíden mondotta.

Egyszerre vonzott és taszított ez a napfényes iskola. És az is meghökkentő volt, amikor a mosolygó, pirospozsgás arcú, nyírott körszakállas mester, biztatva, hogy igyam még egy-két kortynyi bort, maga is felemelve a cseréppoharat, egyenest arra kérdezett rá, amiről legkevésbé szerettem beszélni:

– Ugye, kedves fiatal barátom, téged szakadatlanul szomorít, hogy akármennyit csiszolod is az értelmedet, a nők nem néznek rád vágyakozó, csillogó szemekkel, mert csúnya férfi vagy, rosszakaróid akár púposnak is mondhatnak, holott csupán ferde vállúnak születtél?

Ez a szemembe mondott kérdés ugyan meglepett, de nem bántott, sőt egyenest valami örömfélét is ébresztett. Mindig úgy éreztem, hogy akivel csak beszélek, mind arra gondol, hogy csúnya vagyok, de feszengve kerüli, hogy ezt kimondja. Mintha ki lettem volna rekesztve az emberek közül, hiszen éppen arról nem beszél velem senki, amit velem beszélve gondol. Csak Mürriné, az a kedves hetéra, akinek én panaszoltam el bánatomat, igyekezett szavakkal is enyhíteni rossz érzésemet. Ő fújta el a mécsest, hogy a sötétben akár Apollónnak hihessem magamat. Éppen ezért őmellette később én kívántam, hogy mégis gyújtsuk meg azt a mécsest. Hiszen én a szépségre vágyódtam, a szépséget az ő meztelenségében találtam meg, azt pedig csak világosban láthattam. Mürriné volt az egyetlen, aki mellett néha pillanatokra azt is elfelejtettem, hogy a pénzemért ilyen igazán kedves hozzám.

Nos, az epikureus mester kérdésére elmondottam, hogyan aláztak meg, amikor katonának jelentkeztem, hogyan vettem észre a nők irtózását tőlem, de Mürrinéről is beszéltem, aki a pénzemért nem csak készséges, hanem vigasztaló is tud lenni. Idéztem szavait is, a nagy tanulságot, hogy sötétben a legtorzabb szatír is Apollónnak képzelheti magát.

A mester figyelmesen hallgatott, fejével értően bólogatott. Amikor elhallgattam, így kezdte:

– Az a leány felér egy filozófussal. Tanulj tőle is. De helyes, a te számodra is jó lesz, ha minálunk, a mi iskolánkban megtanulod, hogy az ember maga is sok mindent tehet, hogy a lehető legközelebb kerüljön a boldogsághoz. Ha van pénzed nemcsak testi gyönyörűséget, de lelki megnyugvást vásárolni okos, tehát nyilván nem olcsó hetérától, akkor meg tudod fizetni a boldogság tudományának tandíját is. Javaslom, hogy próbáld meg.

Ettől kezdve eljártam Epikurosz kertjébe. Valóban kertben, virágok között és fák árnyékában folyt a tanítás. A körbe rakott székeken és padokon ott is párnák tették kényelmessé az ülést. Férfiak és nők vegyesen hallgatták a mestereket. Mert nem csak az iskola vezető fő mestere oktatott, hanem különböző bölcsek. Volt, aki az ég titkairól, a csillagok mozgásáról magyarázott. Egy másik azt tanította, hogy régi bölcsek – Thalész, Empedoklész és főleg Demokritosz – mi mindent tanítottak a világ keletkezéséről, az elemekről, az atomokról. Tanultunk ott Püthagorasznak és utódainak számtani és mértani felfedezéseiről. Sok szó esett Hérakleitosz filozófiájáról, amely szerint minden örök változásban van. A fő mester azonban az emberi magatartásról, a helyes életről, az erkölcsről és a szépségről tanított, de mindig emlékeztetett arra, hogy sohase szabad megfeledkeznünk a természetről, amelyben élünk, amelynek magunk is részesei vagyunk. Ahhoz, hogy magunkkal tisztában legyünk, számtant, mértant, fizikát és csillagászatot is tudnunk kell.

Nagyon fontos volt számomra az a tanítás, hogy az élet csak akkor elviselhető, ha nem félünk a haláltól, amelyről sokan úgy vélik, hogy mindig a hátunk mögött leselkedik. A mester újra meg újra idézte magának Epikurosznak olyan fontos mondását, amely így hangzik: „A halálhoz nincsen semmi közöd. Ahol te vagy, ott nincs halál, ahol jelen van a halál, ott te már nem vagy.” – Ezt a híres mondatot később, Rómában, a szakadatlan életveszélyben újra meg újra idéztem magamnak.

És minthogy az iskolában tudományt hallgató ifjabb és érettebb nők erőt vettek magukon, nem húzódtak el tőlem, sőt olykor az órák szüneteiben bevontak a beszélgetéseikbe is, észrevették, hogy jól megértem a természetről szóló magyarázatokat is – én se féltem beszélgetni velük. Azt azonban sohase mertem volna kiejteni valamelyik előtt, hogy mennyire tetszik nekem. Bizonyos voltam, hogy abban a pillanatban elriadtak volna tőlem. Erről csak Mürrinével tudtam beszélgetni a bordélyház kis szobájában. Az az okos leány pedig egyszer elgondolkozva ezt mondta:

– Tudod, Lucius, te nemcsak csúnya vagy, de idegenül csúnya. Annyira római maradtál, hogy itt se szoktál rá a szakállnövesztésre. Az arcod mindig simára beretvált, ehhez a hajadat is rövidre vágatod. Ez jól illik egy római katonához vagy egy római tisztviselőhöz, de nem egy olyan férfihoz, aki tudományokat tanul. Nézd csak meg a filozófusok szobrait: valamennyiüknek szakálla van, a hajuk pedig eltakarja a fülüket. Hosszú hajjal nem is látnák, hogy a füled ennyire eláll. És szakállal akkor is filozófusnak látszanál, ha a szemed kicsit bandzsít, az orrod pedig nagyobb és görbébb, mint ahogy szeretnéd. Növessz szakállt, Lucius. Ne hosszút, ne torzonborzat, hanem keskenyet, amely keretezi az arcod. Ehhez ajkadra ne túl nagy, de ne is túl vékony bajuszt, ez az orrod formáját is valamivel tetszetősebbé teszi. Ehhez természetesen borbélyhoz kell járni, sokkal gyakrabban, mint addig szoktál, de talán megéri.

Ezt a jó tanácsot másnap elmondottam az iskola fő mesterének, aki szokott fejbólogatásával helyeselt:

– Mondottam, hogy az a leány felér egy filozófussal. Becsüld meg. És tégy úgy, ahogy tanácsolta.

Fél év múlva nemcsak sokkal többet tudtam, mint azelőtt, de arcomat már szakáll körítette, hajam eltakarta fülemet, bajuszom is enyhítette orrom formáját. Epikurosz iskolájában a falon volt ezüsttükör is. Néha belenéztem, és a látványról úgy hittem, valamivel kellemesebb, mint azelőtt. Nem hazudtam magamnak, nem akartam elhitetni saját magammal sem, hogy kezdek szép lenni. De a csúnyaságnak is vannak fokozatai. Ez az ápolt fekete szőrzet kevésbé volt riasztó, mint előbbi simaságom. Akkor ugyanis még hajam-szakállam fekete volt. Az azóta eltelt évtizedek koptatták el a színét, hogy már régóta ez az ősz ember vagyok, akinek itt, Antiochiában ismernek.

Epikurosz iskolájában sokat tanultam, még azt is jobban megértettem, amit korábban, Platón, Arisztotelész és a sztoikusok újra meg újra átolvasott, áttanult könyveiből tudomásul vettem. Szerettem is az élet szeretetére oktató iskolát. Csak attól idegenkedtem, hogy Epikurosz tagadta az istenek létét. Vagy ha feltételesen el tudta is képzelni, hogy valahol, kívül e világon vannak isteni lények, azoknak semmi közük a mi létünkhöz, életünkhöz. – Én pedig gyerekkorom óta szerettem Róma isteneit, Jupitert és a többieket, később megtanultam, hogy az Olümposz görög isteneiben, Zeuszban és halhatatlan társaiban ugyanőket tiszteljem. Igaz, sokat tanulva azt is felismertem, hogy a képeiket mi, emberek találtuk ki, a nagy szobrászok képzelték el a számunkra, vagyis az istenek felső világa valójában nem az, ahogyan mi el tudjuk képzelni – de tagadni őket nemcsak nem mertem, de kedvem sem volt. Az sem zavart, sőt még vonzott is, hogy Platón is, Arisztotelész is valójában egyetlenegy istent képzelt a mindenség fölött, a sztoikusoknak pedig nem volt véleményük az isteni dolgokról, de nem is tagadták őket. Epikurosz ismeretében el tudtam képzelni, hogy igaza lehet azoknak is, akik a régiek, a nagyapák módjára hiszik az Olümposzi istenek hitét, azoknak is, akik Platón szerint örök, testetlen személyeknek gondolja az isteneket… vagy istent. De talán mégis Epikurosz tagadásában rejtezik az igazság. Akárhol rejtezik – alaposan rejtezik, nincs módunk, hogy bizonyosságot szerezzünk.

Énbennem már bontakozott ez a kétely, amikor végre, athéni tartózkodásom utolsó évében rátaláltam arra a tanításra, mely máig is a legerősebben befolyásolt abban, hogy érdeklődve s ugyanakkor türelmesen fogadjak minden tanítást.

Akkor már tanulótársaimnak is az volt a véleménye, hogy sok mindent és sokfélét összetanultam, amikor az iskolákon kívül is – a város terein, kikötőiben, kocsmáiban és bordélyházaiban – sok emberrel beszélgethettem, körülnéztem, miféle iskolák is vannak még Athénben. Sokan ajánlották a künikoszokat, akiket mi Rómában latinul cinikusoknak szoktunk nevezni. Az a hírük, hogy az igénytelenséget hirdetik a bölcsesség legmagasabb fokának. Híres filozófusuk, Diogenész, állítólag hordóban lakott, rongyokban és mezítláb járt, még evőeszközöket sem használt: így akart független maradni az emberektől is, tárgyaktól is. Én bogaras embereknek tartottam őket, mégis fölkerestem egyik iskolájukat, hátha ott tanulhatok valami újat. De azonnal visszariadtam. A ház rendetlen volt, a tanítók és a tanítványok piszkosak és mosdatlanok. Amikor rá mertem kérdezni, hogy miért ilyenek, gorombán rám rivalltak, hogy ez a kérdés magában is már azt mutatja, hogy a zsarnokság pártján vagyok a szabadsággal szemben. „A tisztálkodás a zsarnoki önkény igénye! Szabad ember nem mosakszik. Szabad ember független, a tárgyaktól is, a szabályoktól is.” – Nekem ennyi elegendő volt belőlük. Nem hiszek a mocskos szabadságban.

Szerencsém azonban végül is elvezetett a szkeptikusok iskolájába is. Már hallottam egyet-mást Pürrhonról, aki jó háromszáz évvel ezelőtt, Nagy Sándor korában élt, ugyanakkor, amikor a hordóban lakozó Diogenész. Nagyon jó híre volt neki is, iskolájának is, amelyet később Karneadész vezetett, kiegészítve a nagy mester tanításait. Amikor én Athénban voltam, még mindig működött egy szkeptikus iskola. Mürriné vendégei között is akadt egy építész, aki ugyanolyan jó szórakozás kedvéért járt el a szkeptikusok iskolájába, mint ital kedvéért a kocsmába, máskor áhítat hangulatáért egyik vagy másik isten templomába, olykor pedig Mürrinéhez, a bordélyházba. Mürriné szerette megismertetni egymással azokat a vendégeit, akiket okos és tanult férfiaknak tartott. Néha hárman-négyen is együtt beszélgettünk közös szeretőnk füle hallatára a művészetről, költészetről, filozófiáról, olykor történelemről is. Közben-közben Mürriné lanttal a kezében énekelt nekünk, vagy fuvolaszóval szórakoztatott. Ha komoly tárgyról esett szó, figyelmesen hallgatta szavainkat. Csak arra ügyelt, hogy közügyekről szó se essék, szigorúan tilos volt olyasmiről szót ejteni, hogy miféle ellentétek vannak a lakosság és a mi római hatóságaink között. Az ilyen témák veszedelmesek is lehettek, minthogy a bordélyházakban is, a kocsmákban is, mindig akadhattak szándékosan hallgatózó fülek. Kerültük is a napi gondok megbeszélését. Úgy gondoltuk, hogy tanult embereknek helyesebb is, szórakoztatóbb is szépségről, erényről, magasztosságról, költők és bölcsek olvasható és vitatható könyveiről beszélgetni. Minthogy rólam jól tudták, hogy római vagyok, azok a görögök, akik nem tudtak latinul, gyakran kérdeztek tőlem olyasmit, hogy miket írtak az olyan hírneves költők, mint Horatius vagy Ovidius. Még inkább Cicero érdekelte őket. Én ezekről már ifjabb koromban, tanítóimtól tanultam, de eleget olvastam is tőlük. Az az érdeklődő építész egy ízben Mürriné társaságában arról faggatott, hogy mit írt Cicero az istenek természetéről. Ez a kérdés pedig felvetette izgató kételyemet, vajon elhihetjük-e egyszerre Homérosz isteneit és Epikurosz tagadó igéit. Erre az építész, aki már máskor is beszélt a szkeptikusok tanairól, azt válaszolta, hogy ha ismerném Pürrhon gondolatait, ha olvastam volna Karneadész könyveit, akkor tudnám, hogy lehet egyszerre igaz ez is, az is. Ettől a kettős magyarázatlehetőségtől egyszeriben nagyon kíváncsi lettem a szkeptikusokra. Tüstént úgy éreztem, ez éppen nekem való tanítás. Kérésemre Mürriné, aki jól kiismerte magát Athén utcáin és terein, az építésszel együtt elmagyarázta, hogyan találhatok iskolájukhoz, kit keressek ott, akivel megbeszélhetem, hogy eljárjak előadásaikra.

Igazán jó időben érkeztem, hogy még őket is megismerjem, minthogy tudtam már, hogy vége felé jár az athéni tanulás ideje. Hazulról értesültem, hogy apám betegeskedik. Ő maga is írta, hogy úgy véli, négy esztendő alatt épp eleget tanulhattam. Húszesztendős fővel már körülnézhetek újra Rómában, hogy mit akarok csinálni az életben. Ha folytatni kívánom a családi üzletet, akkor álljak be a pultokhoz és a leírószobába, gyakoroljam magamat a tennivalókban. Ha azonban például szónok és ügyvéd szeretnék lenni, akkor Rómában még egy ideig a hazai joggyakorlatot kell tanulnom. Ha valamelyik császári hivatalban folytatnám az életemet, ott jó ideig gyakorolnom kell a tennivalókat, hogy kinevezzenek egy pénzügyi vagy rendészeti, esetleg látványosságrendező állásra a questori vagy aedilisi hivatalban. Én pedig egyetértettem az apai javaslattal, magam is úgy gondoltam, akármilyen jól teltek a tanulás évei, meg kell már találnom otthon a helyemet az életben.

De volt még néhány hetem, ennek az időnek a napjait töltöttem nagy részben a szkeptikusok iskolájában. Ott a mester legbőségesebben Karneadész könyveit magyarázta. Ez a filozófus igen bölcs ember és világosan fogalmazó író volt, de tulajdonképpen csak kidolgozta és tovább bővítette az iskolaalapító, régen élt Pürrhon gondolatait. Ezekből pedig azt tanultam meg, hogy végső fokon semmi a világon nem bizonyítható. Nem tudhatjuk, hogy amit látunk, hallunk, tapintunk, meddig valóság és honnét csalódás. Amit tudomásul veszünk, az mind lehet igaz, de mind lehet téves. A végső igazság így hangzott: „Minden lehetséges, de semmi sem bizonyos.”

Ez a felismerés egyszerűvé tette számomra, hogy semmit se utasítsak el hazugságként, amit tapasztalok, hallok mások szavaiban, vagy olvasok különböző könyvekben. De ne is higgyek el igazán semmit. Igaz lehet az Olümposz valamennyi istenével, igaz lehet Platón testetlen eszmevilága, még igazabb a szofisták tanítása, hogy bármi és bárminek az ellentéte bizonyítható, igaz, hogy a sztoikusok „érzéketlensége” ad boldogságot, és az is igaz, hogy az epikureusok istenek nélküli, kellemes életet igénylő, halállal nem törődő bölcsessége a legmegfelelőbb magatartás. Pürrhon szkepszise úgy tetőzte be mindazt, amit addig tanultam, hogy később nem tudtam gyűlölni azokat, akiket gyűlölni parancsoltak. Ahogy majd nemsokára elmondom, még az oly ijesztő nevű keresztények eszméi és írásai iránt is érdeklődtem, közben nem riasztottak vissza a Rómában egyre jobban terjedő keleti hitvallások, és lelkem nem roppant bele abba a sok szörnyűségbe, gyilkosságokba, paráznaságokba és cselszövésekbe, amelyeknek hamarosan tanúja lettem.

Húszéves koromban, Róma alapítása után 793-ban elbúcsúztam Mürrinétől, a kedves és okos hetérától, akire azóta is mindig szeretettel gondolok, összecsomagoltam vásárolt könyveimet és egyéb holmimat, és Pireusz kikötőjében egy athéni hajóra szállva elindultam hazafelé. Poszeidón isten, akit mi latinul Neptunusnak neveztünk, kegyes volt hozzám, a tenger békésen terült elénk, a széljárás kedvező volt. Néhány nap alatt viszontagságok nélkül elérkeztünk Ostia kikötőjébe, ahol kocsit fogadtam, és hamarosan Rómában leszállhattam rég látott házunk és családi üzletünk bejárata előtt.

Itt kezdődik római tapasztalataim története.