Kaffka Margit

Állomások

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-378-2

1

– Ecco! Bútorszállító-compagnie… küldök tőle, emberek, holnap! – mondta gyorsan, hibás, idegenes kiejtésével a férfi. – Kérem mondani… ne törjenek össze!

– Igen! – felelt halkan Éva. A küszöbön állt, és bólintott.

– A gyerekek?

– Lefeküdtek, nem kellene zavarni már. Minden vasárnap délelőtt beküldöm őket Marissal magához.

– Erdősor, numero ötven, földszint-atelier. Igen?

– Tudom.

– Én már nem kell… idejöjjek többször. Addio!

– Igen. Az ügyeket majd írásban is… elintézhetjük később.

Kezet fogtak. Az asszony visszament a kiüresített műterembe; a férfi (éveken át a férje volt) lefelé botorkált a homályban a villa kényelmetlen kis csigalépcsőjén. „Világítani kellene neki!” tűnt az Éva eszébe, de mindjárt mosolyra fanyarult ezen a készséges indulaton; most az „utolsó” percben. Igen, hisz minden olyan szépen ment; túlestek röviden, közös akarattal elterelve e pillanatok kényelmetlen súlyát. Már le is ért… most indul a kocsija.

A szoba közepére összehordva garmadában állt még az itt hagyott holmi. Agyagos láda, fehér gipszfejek – ismerős frizurás dámák és közéletben szereplő férfiak arcmásai –, ócska edények, figurák; régi templomi lámpa, fémplakettek, csinált ódon patinával és szándékosan nagyolt, extravagáns ceruzavázlatok. Mennyi idegen, felületes portéka! – gondolta egy kis lelki elmélyedéssel, amint így előtte voltak. Együtt, ügyesen szétrakva jól dekorálták a „műhelyszerűség”-et itt; de most, egymás tetejére tornyozottan a padlón, az esti homályban, mint egy groteszk ószeresbolt, olyan vásári volt az egész, olcsó és szánalmas annak, aki – mint ő – annyira ismerte mindezt… Hanem a ruhák ó, azok már gondosan ládákba, kofferekbe csomagolva: az új szmoking, a híres londoni frakk; divatos, szürke, nadrágok, finom, nyersvászon köpenyek a munkához, vasalt ingek selyempapirosban. Éva elfordult, idébb rakva a cilinderes skatulyákat, nehogy itt felejtődjenek holnap, lecsavarta a villanyt, és átment a szalonba.

Végigjárt, kinyitotta az ablakot. A kert kopasz volt még, és túl, a villák mögött, a kis erdőben fázós márciusi gallyak nyúlkáltak fel a meztelen, tavaszi holdra. Csak egy percig maradt itt, egy mély lélegzetvételig, lesietett a földszintre, át a hideg ebédlőn; az ő szobája meg a gyermekeké fűtve volt még. „Milyen szép csend van nálam!” gondolta, ahogy belépett, szinte naiv felörvendezéssel. Kedve lett volna most megnézni Péter-Pált, a kis ikreit odaát: hogy alusznak? És megcsókolni. De nem tette: „Bizonyos, hogy jól alszanak, fürödtek lefekvés előtt, és… nem kell érzelegni most, éppen most – az Istenért!”

Igen, félt volt egy kicsit az első estétől; elkészült rá, hogy valami ijedtségformával meg kell majd küzdenie, szokni az új állapothoz. De nem, hálistennek!… Mégis jó volt végigkínlódni, kivárni ezt az időt, mikor már így válhattak meg egymástól. Ellazult köztük minden szál, rég kiadta mérgét a keserűség: vád, jelenet, érzékenyesdi, bántó szavak; és ami emlék – ha volt – úgy vásott le róluk fájdalomtalan, mint érett gyümölcsről a burok.

Hirtelen leült a hintaszékbe, szemközt a tükörrel, ringatta és nézte magát. Most lehet… mindent, feszélyezetlenül, itthoniasan: járkálni, leülni, végigfeküdni, tétlenkedni vagy sürögni; nincs többé az eleven kontroll, nem nyithat rá véletlenül a másik, az idegen társ. De neki sem kell gondolni vele: itthon van-é az odafenn az emeleten, dolgozik-e, meddig marad el este? És nem kell sérelemnek érezni, ha későn vagy reggel jár haza, holott igazában annyira mindegy volt már régen… Milyen szép ez a sok meleg, bíborpiros szín, lámpaernyő, szőnyeg, a kedves kis politúros asztala a sarokban, a terítő hímzett szegélye! Mennyire magáéra ismer itt most mindenen… és mintha ma látná először, olyan újnak tetszik mégis egy-egy pillanatban! Ült, és szerette és élvezte a szobáját is percekig.

Itt most végig lehet gondolni a dolgokat zavartalanul: hogy mi lesz ezután? „Most lehet hétfőt csinálni!” jutott eszébe a gyerekkori szólásmód, mikor egy-egy hétfőtől új rend kezdődött az iskolában, vagy valami megváltozást, jó szándékot kötött ehhez. Hétfője az életnek! Most minden elölről kezdődhet, és hálistennek, még elég fiatal hozzá!

Az utolsó napok kellemetlenségei után, kicsit akarva – egészséges szándékossággal –, igazodott így most a lelkiállapota. Hogy: lám, nincs ok aggodalomra, menni fog minden!…

– Hozom a teát! – mondta a fehér blúzos leány, és csendesen jött be a tálcával. – Ágyat is bontok. Nem tetszenék ma ágyban meginni, jókor lefeküdni? Az nem árt.

– Nem vagyok még álmos, Máris!… Miért?

– Hát csak! – húzta fel a vállát kicsit zavartan, aztán elmosolyodott felbátorodva, közvetlenül. – Nem is tetszik bánatos lenni! – állapította meg végre derülten.

– Nem én, hallod, a világért se! – rázta meg Éva a fejét, és visszamosolygott rá. – Add csak idébb! Most meglátom, hogy tudsz lágy tojást főzni. A szakácsné eljön még a holmijáér’?

– A kosztümje van itt még meg egy kalapskatulyája; holnap érte küld.

– Nem lesz unalmas neked így magányosan?

– Ojjé! Annak örülök, ha nem nagyzol nekem senki, nem dirigál! Amennyit ezek dógoznak, majd meg tetszik látni – játszódva elvégzem helyette is. Nem lesz semmi baj!

– Na, hisz úgy igazítjuk, hogy kevesebb legyen a munkád. A műterem-takarítással is mindjárt meg egyébbel is.

– Hát! Egy férfival van a legtöbb vesződség egy háznál; ha a’ nincs, minden könnyebb.

– Aztán májusban kisebb lakásba megyünk… ha ugyan addig itt nem hagysz megint.

– Úgyis hiába vó’na! – nevetett a lány, és vállat vont, hogy elrejtse a gyöngédséget abban, amit beszélt. – Hat esztendeje, hogy felhoztak Pestre, mi voltam? Tizennégy esztendős – bornyú, éppen, hogy nem bőgtem –, kutya se törődött velem többet onnan hazul. Csak átkoztak levélben – jó lett vóna, ha a fizetésemet mind hazaküldöm nekik italra. – Itt lettem én nagylány, Márisbul Mariska; jól tetszett okosítani; semmi keresetem nem vóna mán nekem Aranyoskúton, a bányászvégen, a hegybe vájt putriba. Hát nem igaz? Hogy meg másutt szolgáljak? Az utolsó két esztendőben próbáltam azt is – megbolondultam, felmondtam itt –, bennem vót a kutya, hogy mégis, próbálni kék ezt a Pestet e’ kicsit! De egy-két hónapra, ugye, visszakerültem, nem vót nyugtom másutt. Nagyságos asszonynak se smakkolt azér’ más szobalány; mi már megszoktuk egymás tempóját. Meg nagy izé az is, hogy egyféle valósi az ember, egyféle a beszédje. Kiskoromban is mindig csak a Rosztoky kisasszonykátul szerettem, ha kinyőtt ruhát hozott az anyám; mán örültem, ha odament mosni; akkor is mán olyan tisztán tetszett a ruhát viselni…

– Készen vagy az ággyal? Na, jól van – Hucul Máris –, viheted ezt a kannát is; van itt még neked egy csészérevaló.

– Köszönöm! Szeretem a teját, pedig de főzi a véremet! Nem alszok tőle éjszaka.

– Na, csak vigyázz magadra! Hát adjon Isten!

– Jól tessék aludni!

Derülten, lassan kavargatta tovább a langyosodó, aranyszínű lét. Jólesett ennek a haszontalannak az embersége most; mikor tán azt hitte a csacsi lyány, hogy ő elhagyatott, szomorú és szüksége van rá. És inkább marad nála mindenesnek, mint máshol szobalány legyen. Hm! Biztosan tudta pedig, hogy e télen volt úgy néha, hogy a műterem ajtaja nyitva maradt éjjelre – Guido mindig külön odafenn aludt –, és egyszer csak nyikorgott a kis rossz vas csigalépcső mezítlábos léptek alatt… és Hucul Máris új blúzt, filckalapot, egyszer bársonymuffot vásárolt a rákövetkező napokon… Őneki már nemigen volt joga utóbbi időben számon kérni vagy észrevenni is az ilyet; rég nem vállalta vállalnivalóit e nyűgös kapcsolatban. De most milyen hévvel az ő pártján volt a bolondos! Asszonyszolidaritás ez? Van ilyesmi, és épp ilyen szegény hisztériásban, aki néha magánkívül, dühöngve felesel és átkozódik, ha felgyűl benne a „rossz”, hogy hetek múlva alázatos kutyasimulással, megbánóan kéredzkedjék vissza megint? Cselédhűség – lehet ez? Nemcsak a felülhelyezettek önáltatása, hogy takarják vele, mennyire kiszolgáltatottak?… Vajon úgy érzik ezek a leányok, ahogy mi elképzeljük; hogy milyen nehéz sor lehet mások alá, testi szolgálatra rendelve lenni? S kivált asszonynak másik asszonnyal szemben! Mit érezhet iránta valóságban az, aki piciny kora óta az ő testéről való ócskát viselte?… De lám, most örvend ő is szegény, hogy nem „nagyzol” fölötte semmiféle szakácsné; a konyhán, cselédszobában úr lehet egyedül. Halk edényzörgés; a csendes, elégedett danolása berévlik a falakon át.

Elment a tyúk vándorolni.

Nem gyön haza többet tojni…

…Lám, otthoni, aranyoskúti nóta! Részeg, bús bányászlegények dünnyögik hazamenet a szűk kis hegyi utcákon; késő este a szőlők alatt… valami csigázott, siralmas komikum, akasztófahumor van az együgyű dallamában. Ó… szegény anyu! Igen, ő citálta ezt önmagára egyszer, mikor néhány évvel ezelőtt öreg fővel, ügyetlenül, szétprédálódva, sértődötten egy tízesztendős sérelem miatt – s oly alkalomszerűtlenül, ahogy mindent az életében csinált – felkerekedett egyszer csak ő is Aranyoskútról. Otthagyta apát, a házát, városát, a jó ismerősöket, akik szívesen sajnálgatták kívülről „azt az áldott jó, istenes asszonyt”; és feljött ide új életbe, hozzá s a vejéhez, tovább a hátralevő kis idején. „Elment a tyúk vándorolni… Batyut kötött a hátára; úgy ment ki a nagyvilágba.” Szegénykének ez a mondás volt tán élete egyetlen öniróniája, s az egyetlen jó ötlete is. Mennyit elégedetlenkedett itt velük, a vejével, a gyereknevelésükkel; hogy járta itt is a templomot, imádkozott éjfélig a térdeplőn, és égette a szentelt gyertyát odafenn a pici tetőszobájában. Milyen beteges kedvvel játszta most már náluk az üldözöttet – kivált utolja felé szegényke –, sírt, jókodott, panaszkodott rájuk ismerősöknek, a cselédeknek… De szépen, enyhülten hunyt el. Megáldott mindenkit, gyónt, és magához vette az urat. Igazán… hogy megváltozott a halála előtti napokon! Szinte megnőtt, fölébük került; szelíd lett és komoly, számba vehető!… Ej, de hisz a halál ideje még messze-messze van… és ő nem ezekre akart most gondolni!

Mért kell mégis visszafelé kalandoznia, ahelyett hogy a holnappal jönne tisztába? Valami kapcsolatot keres a múlttal, amihez úgy térne meg, hogy csak átmeneti állomásnak, veszteglésnek érezze ezt az elpazarolt hat esztendőt? Visszatámaszkodni a régi magához, talajhoz, ahonnét nőtt, szálakkal, törvényekkel, amik kötnek és biztosságot adnak, hazaüzenni valahogyan legalább; most, amikor az életútja térül!… Családiság! Igen, ha úgy lett volna neki is, mint a legtöbb embernek az élet első idején! Nem volt; de vajon biztosan boldogtalanabb azért másoknál, vagy kevesebbet ér?

A „szülői ház”; igen, valami nagyon laza, külsőleg összetartott és véletlenszerű volt náluk ez: néhány ember egy fedél alatt élése. A „család” soha nem eszmény, mindig züllő, komolyan se vett, inkább kicsúfolt állapot. Hogy ő első, ösztönös gyerek-szégyellőségével borzadt már mindentől, ami érzelgés, szóval-jókodás, kifejezett gyengédség; szegény mama volt az oka ennek, vagy inkább, ahogy véle apa ellentétbe helyezkedett. Mert az apja tetszett neki. A „Csúfondáros fiskális”, ahogy nevezték, a sok furcsasága, egész hanyag mivolta, mértéktelen gőgje; éles ferdítőtükör emberlátása, maró elmésségei; és józan kedvessége is, rejtőzködő, szemérmes jósága, amire ő büszke volt, hogy kiérzi. Mert hallhatta, hogy áldják és dicsérik néha jártába-keltébe holmi idegen, szegény ördögök, poros kárvallottak, akiknek ingyen védte az igazát, gyümölcskofák kézcsókra szaladnak, ha végigmegy a sátrak során a piacon. De hamarosan zavarba jött vele mind, mert őket is kicsúfolta, megbántotta; röstellte a népszerűséget. Éva sem emlékezett, hogy elutazáson kívül valaha is megcsókolták volna egymást; de azért az ő értő és összetartó cinkosbarátságuk emléke minden, ami kedves az élete első húsz esztendejéből.

Írnia kellene neki ma, most este. Kimerítőn, bizalmasan közölni mindent magáról, a dolgairól, ezt a házasságot is lefesteni Guido Lussinival, akit apa különben sohasem kedvelt. Előkeresni mindjárt egy levélpapirost, és felírni: „Kedves jó apám!”… De milyen régen írtak ők már egymásnak; és akkor is csak rövid, felületes értesítéseket a hogylétükről, a gyerekek születéséről, néhány születésnapi gratulációt, az anya halálát. „Kedves jó apám!” Soha élőszóval így nem mondta neki, és nem is tudná; kezdettől fogva magázták egymást kölcsönösen.

Most felrévlett előtte a régi családi asztal, az ebédelés ideje, amikor egy fél órára mind együvé kerültek. Anyu, ölében összerakott, párnás kezeivel, szorosra húzott ajkaival, begyesen, kövérkén és szenvedőn ült az asztalfőn; mellette Lulu, a felnőtt leánya közönyös, fiatal arcával, jól szabott, finom ruhájával elegáns alakján. Éva lejjebb ült, Ferkó mellett, akinek felkötötte az asztalkendőjét, és ráncba szedte félhalkan, ha disznólkodva evett. És látta apát gyűrött kabátban, jó étvágyával és örökös, kötekedő mosolyával, ahogy önti és folytatja apró, csípős élceit; mamura legkivált, de nem kímélve egyiküket sem, csudálatosképp csak őt, a kisleányt. A szenteket sem kímélte, a nőneműeket különösen – Évára kacsintott közben egyetértőn, bizalmaskodva, és kevéssé-burkolt trivialitásokat mondott a krisztuséhes, csókolhatnám-szüzekre; a házasságban tiszta életet élt szent nők legintimebb szokásait firtatta, és kikezdte a „Mutter Gottes”-t is, akinek a képe kis ezüstmedalionon, az egyesület kék szalagján ott lógott a mamu nyakában lőcsei zárdanövendék kora óta. „Héj, akkor vóna az is asszony a talpán, ha keríteni tudna hamarosan ennek a mi nagylányunknak valami jó pénzeszsák-férjet, hogy ne járná a bálokat hiába. Deisz akkor még én se sajnálnék a vén zsidónéjátul néhány rőf selyemviganót az oltárjára. Mit szól rá, Éva, hány pakli miligyertyát ígérjünk?” És ő visszamosolygott rá lopva egy félpillanatra, bár látta, hogy Lulut is igazán bántja az apa modora; Lulu akkor volt tizennyolc éves, és tán elábrándozni szeretett volna inkább, vagy finomabb, előkelőbb érintkezésre vágyott; hisz apát igazán nem akárki tudja bevenni, ezt Éva is elösmerte.

Úgy tízesztendősnek látja magát akkoriban, és leginkább csinos, derékhoz szabott szürke posztó iskolaruhában – így emlékszik –, hófehér hímzett gallérkával, amit naponta frissen cserélhetett. Nem ösztönözték ebben, de nem is akadályozták. „Ez se’ lesz csinos, ez a második lányod, legfeljebb a szőke haja fog majd érni valamit!”… Ezt még régebben, egész kicsi korában mondta egyszer mamunak a testvérnénje, Neszti néni, aki mindig ilyen „őszinte” volt; késő este érkezett hozzájuk egyszer Kassáról, és az ágyban vizsgálgatta a gyerekeket. Azt hitték, ő alszik, és hangosan beszéltek, pedig csak tette magát, és mikor kimentek és vacsoráztak, fojtottan és nagyon keservesen sírt soká, és életében sem szenvedhette soha Neszti nénit. – Mert nem is volt igaza! – Nem lett csúnya bizony, és egyre kevésbé, szép, nagy, szürke szemével, tiszta arcbőrével, okos szájával; az alakja is egyre ígérőbben fejlődött, s ő érezte ezt a nagydiákok viselkedésén, akik ott ólálkodtak a felsőbb leányiskola körül, és félénk, ügyetlen kamaszhódolatukkal kitüntették a táncórákon. És ahogy nőtt, ahogy egyre felsőbb osztályokba járt, évről évre nyugodtabb gyerekönzéssel tudott ezzel – a külsejével, ruházatával – törődni, a sokféle házi zsémbelődés, panasz, egyre komolyodó bajok és jelenetek közepett részvétlenül járni a friss nyakfodrai ügyében; új, elegáns cipőt rendelni, és masamódhoz menni idény elején. Észrevette, hogy ha szerénykednék, nyugodtan hagynák hamupipőkének; így sommásan a többivel mindent kifizet apa mégis, és takarékos lenni úgyis hiába próbálna valaki ebben a házban, amilyen gyeplőtelen, szeszélyes, bolond gazdálkodás folyik itt; amilyen élhetetlen pocsékolást tesz mamu alamizsnálkodás címén például. Tizenhárom esztendős korában már szinte függetlenül járt-kelt itthon; tanult, mert ez legtöbbször mulattatta – bár senki meg nem dicsérte a kitűnő bizonyítványokért –, fogadta, sőt, intézte, szította a tánciskolai hevüléseket, nyugodtan, és tudatosan örvendve vagy mulatva rajtok. És egészen maga kezelte, mosta és gondozta a hosszú, gyönyörű haját; maga fésülte a legdivatosabb, nagylányos frizurákba.

Lulu bálozott akkor még mindig, anyu vele foglalkozott; különben is jobban szerette. Nem volt szép leány, de kellemes, jó táncos, hibátlan növésű. Társaságban elevennek tartották, emberekkel bánni tudónak; mondták, hogy gőgös kicsit, és ez előnyére vált. Otthon inkább hallgatag volt, és láthatóan rosszul érezte magát; bár nyíltan nem foglalt pártállást egyik szülője ellen sem, hanem kicsit finomkodón szenvedett a pörlekedésüktől, mégis a három gyerek közt ő húzott legjobban anyuhoz; a legtemplomosabb is ő volt aránylag. Apa érthetetlen okból sokat csúfolta őt is, s az udvarlóit; egy bizonyos Jeszenszky Kálmán nevű szolgabírót egy idő tájt; ráfogta, hogy kapcát visel a báli lakkcipőben, és lótrágya van a körme alatt. Szegény Luluka! Jobb lett volna, ha illendően férjhez megy az első egy-két farsangján; még akkor lehetett volna, elég kapós lány is volt pedig; de az ilyesmi véletleneken múlik. Válogatott egy kicsit; őbenne még nagyon benne volt, hogy „alsómersei és végrosztokai Rosztoky” meg effélék; vagy az a bizonyos Jeszenszky Kálmán, hogy éppen az nem kérte. Bajos dolog is egy elvárosiasodott, kis hozományú fiskális kisasszonnyal, ha még ilyes igényei is vannak, dzsentrit akarna mindenáron. Aranyoskút nem volt megyeszékhely, sem vasúti csomópont, sem pénzügyigazgatóság; kevés ilyen helyen a házasulandó. Egyszer egy fiatal bányamérnök merészkedett; no, ontotta apa akkor élceit a kákabélű németre, a penészes földfúróra, a pápaszemes vaksi vakondokra, aki az iskolájából hozott „burschenlied”-ekre akarta megtanítani az itteni cigányt. Különben ezt Lulu is éppen eléggé lenézte a maga részéről.

Pedig otthon egyre rosszabbodott a levegő a nagylánykodás, férjhezmenés szempontjából is. – Ha hozzájuk jött látogatóba fiatalember, éreznie kellett e hidegítő, ellenséges, illúzió-verő fuvalmakat, mik épp tűzhelyrakásra csábítanak legkevésbé. Kevesen szokták meg az apa választóvíz-modorát. A szomszédjáról, atyjafiáról kitalált élceket mindenki megbocsátotta még a kacagásért; de aztán megtudta, hogy maga sem kivétel, és megbántódott, mert: „Ha még olyan találó volna ez is, mint a többi!” Szegény mamu, ő meg egyébről sem tudott beszélni akkor már – még a lányok gavallérjaival sem –, mint „Pemeté”-ről, s hogy milyen szenvedései, milyen sorsa van e „gyalázatos” miatt. Sötét vagy fájdalmas célzásokkal folyton arra utalt – ha szerelemről vagy ilyesmiről volt szó –, és a szeme rögtön teli lett könnyel, mihelyt sajnálni kezdték. A kisebbik leány kamaszos, türelmetlen gőgjében helyette szégyellte magát, és néha percekig tartó, forró gyűlöletroham hullámzott át rajta – mamu ellen; mert akaratlan, mégiscsak vállalta őt.

Pemetének éppen ő, Éva keresztelte el azt a Hankó Linát, és néha csúfolta, nevette mamu előtt. Gondolkozás nélkül jutott eszébe a poros színű, aszú, szürkés, kellemes fűvirág, mikor ezt a kis iparoslányt egyszer jól megnézte magának a vasárnapi misén. Igénytelen, pisze, himlőhelyes jószág volt, de tudja Isten, nem rokonszenvtelen. „Lehet hogy jó szagú!” kacagtatta volna az anyját hazamenet, de befelé jóindulatúan vállat vont. A tárnafelvigyázó lánya visszanézett volt rá a templomban, kerek, meleg szemeivel; szerény és naiv meghatottsággal, bocsánatkérőn; de valami komoly, egyszerű kis asszonyi biztossággal is, magára-büszkén, hogy így állni merheti a Rosztoky ügyvéd úr leánya tekintetét. És azóta már néhányszor váltottak ezek ilyen pillantást. „Gusztus dolga, Istenem!” mosolygott Éva.

– Tegyen úgy, mintha nem tudná! Ne járasson örökké utánuk! Minek hallgat minden kofára! – mondta meg végre anyunak egyszer; de Lulu ráförmedt, és összeszidta.

Tizenhat éves volt már, amikor egy nap hirtelen nekimeréssel – mert jókedvében találta – négyszemközt, reggel az irodában szóba hozta apának minden előzmény nélkül.

– Isz csak ne volna olyan csúf, mindent értenék! Mi a ménkűt lát rajta, az Isten áldja meg?

Rosztoky egy pillanatra megrökönyödött, még el is pirult kicsit, aztán elkacagta magát:

– Hát én tán szép vagyok?

– Na, ne bolondozzon!

– Oszt’ nem többet érek azzal, aki nékem csúf, mint aki másnak szép?

– Ez jó! De nézze, annyit jár az emberek szája!

– Elég marhák! Mert annyit mondhatok: nem sok bálicafrangot vehetne abbul az anyja meg a nénje, amibe nekem az a szegény kis perszóna kerül, az istenadta! Hogy még maga is szót veszteget erre!…

– Na, isz’ énfelőlem… nékem ugyan mindegy!

– Lássa! – Na, igen, hát kell még az a tavaszi kalapra való?

– Kell, hogyha ad! Hogyne kéne? – és tartotta a tenyerét.

Így ők megegyeztek volna ketten. De odahaza dúlt a keserűség, a könnyek, jelenetek; mamu végre tombolhatott a mártíromságban. Ismerősök, bejárós asszonyok hordták a híreket neki: Rosztoky tekintetes úr ott alszik ebéd utáni álmot nap mint nap annál a személynél; csak egy szobájok van, hát a vén nyugdíjas bányamester olyankor mindig átballag valamelyik szomszédjához egy literes üveggel a hóna alatt, itatja őket, és ha felhörpint, dicsekszik a lyányával. Azok a borok a Glück Náthán pincéjéből valók, ahol árvereztek a tavasszal, és Rosztoky fiskális úr volt a csődtömeg-gondnok. És sopánkodtak hozzá jóízűeket. „Jaj, hová tette az Isten a szemit? Ha még valami Tündér Ilona, de egy ilyen hitvány kis pocsékkal! Csak ott, a bányasoron is különb lányok akadnak, ha már éppen… De a felesége még ma is szép, és milyen áldott jó lélek, a légynek se vét az, és nem is vette el szegényen, ez a ház is az asszonyé!” Így a vén Huculné meg a többiek; és meszely lisztet, egy kis szilvalekvárt, kóstoló kalácsot, viseltes fehérneműt vitt el mind a kosárkában, ha újat tudott, vagy szíve szerint elsajnálgatta a tekintetes asszonyt, és vele könnyezett a konyhalócán vagy babot szemelve a birsalmafa alatt. De a jó uzsonnás asztalnál is délután, a habos kávé, fonatos, házimogyorótorta meg cukrosbefőtt mellett is ezt tárgyalta a barátnék hada, önzetlen megindulással. Mamu megérte a teljes elégtételt Aranyoskúton; pártja volt, erős közvélemény mellette; Rosztoky Kázmér ugyan az ujját se mozdította meg, hogy a maga részére fordítsa. Pemetét, szegényt, egyszer megverték a bányászlegények kalákából hazamenet, esti sötéttel rátámadtak a szűk Pinceközben, hogy csúffá tegyék emberségből. Ővelük mindig rátartós volt ez a ripacsvirág, és az apjától sokszor kaptak volt büntetést a munkában.

Sokszor lemaradt akkor már Lulu egy-egy mulatságról. Nem kapott új ruhát – tán mert az iroda is szűkebben adta már (új, fiatal ügyvéd került kettő is a városba, zsidók, ügyesek) – vagy csak mert épp akkor „nem szólt” mamu apához, és pár napig nem ettek egy asztalnál. Mamu akkor vette fel a házra az első nagyobb adósságokat; ilyen „önálló” volt ő bizony. Apa összefont karral nézte, örök maliciózus mosolyával, szó ellenvetés nélkül, de mindenki mondta, hogy az ő szerencsétlenje lesz ez a lány, ez a Lulu, hogy nem megy férjhez. Ő hozott szégyent rájuk. Nem tudni, így hitte-é Lulu is; de egyre keserűbb lett otthon, zárkózottabb, jobb szerette, ha Laurának hívják most már, a rendes nevén, és kedvetlenül ment társaságba. Tán sértette akaratlan, hogy itt nőtt elejébe a másik, a kicsi, és már mondogatták: „Ez a szebbik! Hogy kinőtte magát!” Azon a télen, mikor őt vitték először; Laura otthon maradt. Ferkó bukdosott már a gimnáziumban; még ezt is Pemetének rótták fel: „Mert a piarista tanárok is számba veszik, hogy milyenek az erkölcsök a családban, hogy milyen példát lát a fiú maga előtt!”

Idegenül, távolian és független élte köztük Éva e fiatal esztendőit. Apával néha tüntetően sétált végig a Fő utcán, és míg anyu templomba járt a Mutter Gottest imádni, sokszor kacagták együtt a világot az irodaszobában, ha nem volt épp senki ott. Ilyenkor apa megkínálta konyakkal, cigarettával, mint valami vendéget.

– Hát mondja csak, Évica – hümmögött az iratszekrénynek fordulva –, az a Kassai fiú az árvaszéktől… az maga után jár, ugye?

– Meghiszem azt!

– Na… hát? Hm! Aszongyák, jóravaló! Jurátus doktorátusa van.

Éva nem tudta, hová legyen az álmélkodástól. Csúfolódást várt, arra készült, hogy kivédje azt a szegény fiút.

– Na!… Hm!… Az apja, az a vén rőflábú, megszedte magát a pultnál, mi?

– Az istenért – kacagta el magát végre a leány –, hát nem látja rajta azt a zsakettet, hogy a háta közepén kezdődik a vágása? És ha megy, mindig harangoz neki.

– Hm! – mondta megint Rosztoky. Ez a kifogás az ő stílusában volt, mit szólhatott volna ellene. Pedig mintha mégis akart volna valamit, hm!… Végre is vállat vont, ő is nevetett.

– És beszéd közben mindig azt mondja: „k’remalásson”; ja, erről már nehéz leszokni! Na! Iszen van magának elég esze, Éva!

Ők mindig megegyeztek. Közben már két farsang is lejárt. Lulut Bécsbe küldték akkor télen az ezredesné keresztanyjához; hátha ott még próbálhatnak valamit? Ferkó a negyedik gimnáziumot ismételte. Erről jutott eszébe Évának hirtelen valami friss, mulatságos dolog: letenni néhány különbözeti latin vizsgát, érettségizni.

– Osztán mit akar azzal? – kérdezte az apja.

– Ki tudja, mit fogok egyszer akarni. Ez mindenhez jó; meg unni is kezdem már magam itthon. Nem fog sok pénzébe kerülni!

– Na, nem azért!

– Tudja, úgy sejtem, ez nem marad így sokáig itthon… odébbulni kell valamerre. Két vénlyányt akar egy rakáson?

– Na, maga még… Sohase volt ilyen csinos.

Éva belepirult. Most kapta az öregtől életében az első bókot.

– Na, jól van – mondta sietve Rosztoky –, hát csak keressen tanítómestert, alkudja is ki mindjárt, hogy mennyiért!

Elkezdődtek az órák Novák tisztelendőcskével, a kedves, okos kispappal: télen a kertiház elhanyagolt pici szobájában, nyáron a szőlőlugas alatt; és ezek mulatságos idők voltak. Mamu is örült, hogy elláthatja finom ebédekkel Isten leendő szolgáját; később, mikor felszentelték, fél évig ott is lakott náluk, és az egyszerű jelenléte annyi minden feszültséget enyhített. Éva mindig gondosan felöltözött az órákra, nagy nyelvérzékével pompás tempóban haladt, és örült az ifjú ember túlzott örömének s a lelkes mentori büszkeségnek, melybe – úgy látszott – egy kis egyéb is takarózik. Többet is olvastak, mint a szigorúan vett előírást; az Aeneis negyedik énekét is, bizony; de helyreütésül aztán az egész Tacitust, úgy, ahogy volt. Vizsgákra mindig nagyon elegánsan ment el Éva, szép alakjához simuló kosztümökben, és laza angolos kontyba eresztve a haját, ami mindig engedelmes eszköze maradt; s az ismerős gimnáziumi tanárok hódolattal írták be a megérdemelt kitűnőket a szép úrileánynak, ki első női növendékük volt még. Csak Ferkó dühöngött; akkor utasították pótvizsgára a hetedikből. „Mit ártja bele magát egy ilyen nagy kamasz lány ilyen dologba; nekem kell hallgatni érte, hogy példának teszik elibem a tanárok. Ha engem is, teszem, egy szép nő tanítna a lugasban!…” De azért átengedték őt is, tán épp a nénje miatt, vagy mert ő volt már akkor is a gimnázium főmuzsikusa, kirándulásrendezője, egyéb ceremóniamestere. Az ebédlőasztalnál egészen másféle, tisztán liturgiai beszélgetések központja volt a fiatal tisztelendő; mamu egyre új kérdéseket talált (apa oly hallgatag volt újabban, mintha itt se volna; ha rácélzott is a kegyes beszéd morálja; bár a pap ügyesen elterelte mindég), és Lulu is, szegényke, szokatlan érdeklődéssel részt vett ezekben. Néha egészen átpirult az arca, s a tekintete furcsán gyámoltalan lett, ahogy a vendéghez fordult. Pedig alig érdekelte valami egyébként; huszonnyolc éves volt, valami idegbajon esett át, amiért fürdőre kellett küldeni, és a haja csaknem teljesen kihullt. Az Éva diadalos érettségije után, mikor Novák hálásan elbúcsúzott, mert a mamu valami rokonprotekciója segítségével sikerült behívatnia magát a püspöki irodához; Luluka váratlanul újra megkapta két napra a görcsöket.

Éva pedig felküldte a könyveit egy nagy ládában a padlásra, és két hét múlva sikerült úgy éreznie, hogy mindent, amit az emlékezetébe gyömöszölt, szerencsésen kiejtett belőle.

Ezt a nyarat pihenésre szánta, fürödni járt a szép vizű patakba, és hogy majd gondolkozik a továbbin.

Akkor zavarta fel Aranyoskutat első ízben a pesti művészek inváziója.

Isten tudja, ki fedezte fel először ennek a középhegyi, kies vidéknek kedves tarkaságát; s a csenevész, oláhosviseletű bányásznépet ki ítélte alkalmasnak a „természetlátó”, „igaz” ábrázolás céljaira. A régebbi, francia kitelepülés megkésett másául seregesen ütöttek itt tanyát, mesterek, bohémek és kicsit feltűnően sok dilettáns: nyaralni akarók, művészek közé vágyó vidéki tanítónők, akik fizettek az oktatásért; aztán a festők feleségei, modelljei és kedvesei. Szeszélyesen „egyéni” és szabad szabású ruhákban jártak; oly olcsó és hatásos viseletben, hogy a helybeli kisasszonyok merészebbjei hamarosan utánuk csinálták. Fesztelenül, szabadon és vidáman viselkedtek, szerették egymást „plein air” a nagy napfényben, pompás, telizöldű völgyek ölén tarka ruhás szép csoportokat alkotva. Itt és eleinte kivált valóban nem volt mímelt köztük a kedves, naiv, könnyű életöröm; a bohémség. Szalonképessé tették maguk közt a bőr meztelenségét a déli verőfény alatt, és ez a nagy, kincses, teli napsütés átjárta és áttisztította szerelmeiket is.

A bányászokkal hamar összeismerkedtek; a modellállást jobban fizették, mint a nehéz munkát odalenn a tárnák sötétjében. Sűlyes arcok, elferdült vagy lilán cserepes ajkak, vérhályogos szemek és görvélyes nyakak kicsit túl sűrűn szerepeltek rákövetkező télen a „természetlátók” új kiállítási szalonjában. Az aranyoskúti szegény nép pedig jól élt belőlük: a „tiszta szobát” eddig hallatlan árakon vették bérbe; a nyaralóknak tojtak ezután a tyúkok, nekik fejték a tehenet, kecskét; csirkét nekik neveltek.

De sajátságosan összetaláltak e vidék úri osztályával is; a kisdzsentrivel főleg, mely így szemre is hajlik kissé – lendületben, kedvességben, fantáziában és pózokban – a „bohém” felé. Csakhamar együtt ittak a Szőlőszeren, lombos vincellérházak előtt az itteni aranyifjúsággal, és szabadosabb illemük, egyszerűbb, de mégis fejlettebb és nagyvilágibb módjuk már az első évben is hatott az itteni erkölcsökre, s az élet nívóját egészben emelte.

Rosztoky Éva az elsők közt volt, akik a bennszülöttek közül beiratkoztak; nyári szórakozásnak szánta, de csodálkozva vette észre, hogy a dolog maga is érdekelni kezdi. Különös volt, hogy e nagy színtobzódások közepett ő az első hetek után már rajzolni szeretett inkább, és megtörtént néha, hogy a kedélyeskedő bókok helyett, amik az ilyen „fizető” hölgyeknek jutottak, a mester egy pillanatra megállva háta megett, tűnődő, váratlan kifogásokat tett. De végre is elnevette magát, továbbment, mint aki mégis tévedett, és hamarosan magára hagyta. A leány is elgondolkozott néha ceruzájával a kezében, és szerette volna lehunyni a szemét, hogy ne az emelvényen pózoló modellt lássa, hanem mindenféle kellemes és furcsa formájú gyerekkori dolgokat, amiket tán valaha látott. De ettől ideges lett, hamar összecsapta a rajztömbjét, mindent; és elhívta fürödni Torday Zsófit, a fiatal pesti színésznőt, aki az egyik festő kedvéért nyaralt itt. Összebarátkoztak, sok mindenről értesült általa, és már-már úgy volt, hogy küzdenie kellett a befolyása ellen.

Szabados beszédű nő volt, gyerekesen hangos és kedves, feltűnően okos és mindent indokolni akaró, frivol és szentimentális egyszerre. Az öltözetét „művészien” elhanyagolta, Éva hát szándékosan kitartott eddigi, divatszerű és gondos ruházkodása mellett.

– Van itt egy méltó társad ebben – mondta Zsófi –, Guido Lussini, a talján. Azt is, mintha egy szép kesztyűsdobozból szednék ki minden reggel, egy szép és jó szagú bőrdobozból, olyan finom férfiszoba-szagú bagaria-dobozból, préselt munkával, ezüst sarkakkal és francia-asszony parfümmel belül… Ja igen, ez a Lussini! Két hete, hogy idejött, bemutatom neked.

– Már ismerem.

– Na, ni! Beszéltél is vele?

– Igen, egypárszor. Hisz jár oda a mi tanyánkra Zemplénhez.

– Furcsán beszél, ugye? Minden közép-európai nyelvből összekevert konglomerátot. De már sok a magyar szó is benne.

Éva a partot nézte, és nem kérdezett semmit. A tiszta, hűs vízben álltak, nagy szalmakalapos fejjel, színes fürdőruhában; keblük alatt üdén csuszamlott el a patak sok apró sodrú, nyári fodra.

– Te, az a talján nagyszerű egy ember! Fehér manzsettával, mély ingplasztronnal, frakkban is tud – azt mondják – modellírozni; az agyag sohasem megy a körme alá, és naponta manikűröz. Pesten most nagy divatban van. Persze, azért is, mert idegen, messzünét való.

Madarak szálltak el felettük a halvány, tiszta ég alatt. Állt a dél. Mozdulatlan szépségben tarkállott és ragyogott a domboldali város.

– Eleinte mindenféle kalandos mesék voltak róla; de a dolog egészen egyszerű: Torinóból való, ott valami főkatona volt az apja; szívességeket tett az öreg Kossuthnak, s a látogató magyarok rendesen velük is találkoztak, így ismert Guido már gyerekkorában befolyásos urakat Pestről; ez az igazi magyarázata, hogy ott most megtelepült. De az tény, hogy sok mindenfelé barangolt Európában; már túl van a harmincon.

– Te, már elmúlt dél! – mondta Éva.

– Az utazásairól tulajdonképp keveset beszél; és általában, van valami burkolódzás az ő furcsa idiomájában. Az elegáns világ szobrásza lesz Pesten, úgy indul. Hogy Aranyoskúton mit akar a borzas bányászfejekkel és csenevész mellű gyerekleányokkal, akik állnak neki? Semmi; csak a divat, klikkelőnyök, újságban szereplés kedvéért van itt. De az ég tudja, hogy bírta kioktatni a vén Huculnét a gyönyörű, világos vászonnadrágok vasalására, és hol tisztíttatja mindig a panamakalapjait a kellemes, göndör, barna fejére! Már kimegyünk, Éva?

– Persze! Éhes vagyok.

– Mutasd csak a térgyed! Nagyszerű formájú! És itt alatta kifogástalan ez az elszűkülés és végig. Nekem se rossz itt fenn, de a lábfej hosszú egy kicsit. Szépek vagyunk még, hálistennek! Csak nekem egy kicsit hamar lesz hasam, az félő; masszíroztatnom kell az őszön.

Hazamenet, már az utcájukban mondta Éva:

– Azon mulatok magamban, mennyit beszéltettem veled hiába erről a Lussiniról, pedig mindezt jól tudom, tőle magától. Már háromszor ültem portréhoz neki.

– Na, ni! Akkor jól van!

Jó volt-e csakugyan… Mintázás közben mulattak együtt, és Évának tetszett az olasz nyelv; egy kis latint maga is értett. Aztán sétáltak, és az emberek utánuk nézve szóltak: szép pár! A külsejük gondozottsága valahogy különemelte és összeszoktatta őket. A szobrász elegánsan, finoman játszott mandolinon, és régi stanzákat énekelt hozzá. Kellemes hangja volt.

– Hm? Csak nem szerelmes belé? – kérdezte Rosztoky Kázmér a leányát.

– Miért akarja tudni? – nevetett Éva.

– Egy ilyen habajka! Egy ilyen vándor garabonciás! Na, hallja!

– Ejnye, a szentségit annak a Kassai fiúnak az árvaszéktől – hát az már annyival különb ember volt?…

– Na, hisz énfelőlem ugyan! – dörmögött az öreg, elröstellve a kis apai féltékenységet.

Pemete akkoriban gyanús időtartamra eltűnt volt Aranyoskútról. „Pesten volt, a klinikán!” hozták hírül mamunak. Mikor hazakerült, csak még töppedtebbnek látszott szegényke. Azt beszélték, meghalt a gyereke. Apa már háztartásra is szűkösebben adott, nőtt a bomlás, többszöri volt a veszekedés. Már nem tréfált és gúnyolódott az öreg, hanem érdes volt és sokszor minden tekintet nélkül durva.

Őszre a városban is csend lett; elmentek a bohémek, siket unalomba húzódtak vissza a szűkös hegyi utcácskák, az emberek; s minden egyszerre oly mocskosnak látszott a sárban, ködben. Mamu napokig imádkozott étlen-szomjan a térdeplőn, és felajánlotta minden szenvedését az Isten anyja nagyobb dicsőségére. Lulu megint a keresztanyjánál volt Bécsben, és sokszor írt mamukának valami nagyon elegáns, katolikus Damenvereinról, melynek az ezredesné egyik titkára, csupa mágnásasszony van ott, és egy francia apácazárdában tartják a jótékonysági gyűléseket; írta, hogy a zárda főnöknője nagyon megkedvelte őt. Még karácsony előtt jött volt aztán az a levél, melyben megkérte szeretett szülőit, engedjék meg neki, hogy hivatását követve, Istennek szentelje magát, és a szerzetbe lépjen. Apa egy mukkot sem szólt rá, mamu sírt, és délután boldogan írta meg a dolgot Novák főtisztelendőnek. Éva is úgy gondolta, hogy ez legjobb így. Mit csinált volna, szegény? Ott legalább előkelő környezetben élhet (őnála még ez is számít), a szerzete majd minden tagja mágnásszületésű.

Évának akkor egyetlen szórakozása volt levelezése a szobrásszal; ő olaszul írt, a taljánnak magyarul kellett felelnie. Ezekben a mulattató nyelvezetű írásokban aztán kifejezésre juthatott végre, amit a leány régen tudott, csak kis kacérságból halogatta a tudomásulvételét: hogy szenvedélyesen tetszik Lussininak. Karácsonyra meghívta. Eljött, elegáns volt és vidám, világfias; és szerencséjére nem tudott annyira magyarul, hogy megérezhesse egészen az apa ellenszenvét, mit éppen csak a házigazdakötelesség palástolt; s hogy lehangoltassa magát az itthoni, feszült és nehéz levegőtől. Éva együtt ment vele látogatóba néhány ismerős családhoz.

– Hát mi lesz? – kérdezte apa. Jól látta Éva arcán, hogy komoly beszédre jött be ma hozzá.

– Semmi olyas, ami még nem esett a világon.

– Szóval, hozzámegy? Ne mondja!

– Az vessen rám követ, aki okosabban csinálta! – nevetett a lánya pajtásos kedveskedéssel.

– Ejnye, na!… De egy ilyen gyöttmenthez!

– Ugyan, ki merne éngem, bennszülött, elvenni?

– Azt mondták nekem, kártyázik az a talján.

– Maga nem kártyázik? Mégis jó nekem.

– Ha már énhozzám hasonlítja, akkor nagy baj van odabé! Itt már nincs segítség!

– Hát nézze, apa! Itt, ugye, végit járja minden, idehaza? Úgyis tisztulni akartam innét; az idén mindenáron felkerülni Pestre, próbálkozni valamivel. Tudja azt, hogy mamu alkuszik a házra Iciggel?

– Ne beszéljen! – álmélkodott el Rosztoky, és óriásit kacagott a tréfán.

– Bizony, egy szép reggelre eladta a fejünk felől. Jó lesz, ha irodahelyiséget keres idejében!… Szóval: így kevesebb fejtöréssel, gyorsabban és – tán kellemesebben jutok fel Pestre. Ott aztán majd meglássuk!

– Éhen halnak, ha nem lopnak! Ki az Isten gyúratja magát egy ilyen mézesbábossal?

– Akad bolond elég, ne búsuljon. Szóval: áldását adja?

– A hozomány-ügye tehát rendben volna?

– Na! Írni kell csak a jószágkormányzónknak!… Hát úgy van, hogy ha marad valami a ház árából az adósságon felül, azt mamu Luluval adja a zárdának Isten nagyobb dicsőségére.

– És az én bűneim bocsánatjára! ámen! És maga?

– Ha csak Neszti néni meg nem emberelné magát!…

– Ahhoz jobban kellett volna a kedvében járni mind a kettőnknek. De nincs is annak se annyi már; éppen csak hogy megél hóttig a kis vagyonából a vén Skrimpicia.

Éva elgondolkozott.

– Ajánlok valamit. Adják ide nekem ami régi ezüst van és az egyik teljes készletet, a tizenkét személyest; meg a szegény nagyanyám minden ócska bútorát a padlásról meg a kertiházból. Azzal elindíthat.

– Ugyan, ne meséljen!

– Tudom, mit beszélek. Az az ócska holmi nagyon szép, és Guido mondja, hogy most bolondul divatba fog jönni Pesten. És nekünk úgyis olyan falusias intérieur kell; valami kis olcsó villaformát bérelünk a város közelében, ahol műterem is van. Szőnyeget, egyéb limlomot bolond olcsón vesz, csereberél az ilyen művészféle.

– Jól van már, maga táltos!… Hisz magának azért még én is összegereblyézek valami keveset.

– Igazán?… Hát nagyon köszönöm! De tudja… ezt a Ferkót akartam még eszébe juttatni. Ez az egyetlen fiok, nézze! Azt mondják, igazán van talentuma zenéhez; egyébre meg úgyse való. Ne hagyja ebek harmincadjára! Ha Pesten taníttatná, ott én is szemmel tarthatnám!

– Ez már dinasztikus politika! Gratulálok, maga egy fenomén!

– Remélem, a házasságomhoz gratulál?

– Nem! Ahhoz majd akkor, ha kipróbálta.

…Így beszéltek. Egészen ilyen volt a hat évvel ezelőtti Rosztoky Éva. Vajon nagyon sokat változott azóta?

Ha beszámolhatna, ha újra egyszer még így beszélgethetnének egymással! Írni; nem, azt nem lehet úgy! Hat év mindössze; de ki tudja, milyen most apa, érez-é valamit még őiránta is, aki bizonyosan kedvence volt. Hatvanon túl van; őt biztosan nagyon megöregítette ez a pár esztendő. A mamu temetésére nem jött fel, alig ír nagy néha néhány kuszált sort; de azt sem a régi, kedélyes tónusban már. Évek óta együtt van Pemetével, magához vette gazdasszonyul. Valaki, odavalósi, olyasmit emlegetett, hogy mostanában többet iszik… Ki tudja, hogy hangolja az az asszony, ki tudja, nincs-e vele szemközt feszélyezve mamu miatt, aki végre is náluk halt meg? Ha meglátogatná majd a nyáron, elvinné a gyerekeket! De hát vendéglőbe szálljon Aranyoskúton? Ej, az ilyesmi csak felbuzdulás!… A gyerekek, igen, azok tartoznak csak hozzá. Azok másképp fognak felnőni!

Mégis előkereste a levélpapírt, és ezt írta:

Apám! Örömmel értesítem, hogy a Maga szeretve tisztelt veje, Guido Lussini ma örökre távozott szerető családja köréből. Semmi skandalum, semmi pletyka! Semmi új házasság! Régen válnunk kellett volna már, de érthető okokból nem lehetett. Most a Neszti néni kis öröksége hozzásegít. Péter és Pál végleg nálam maradnak – az anyjukkal együtt kezét csókolják.

Harmadnap sürgönyválasz jött, ennyi:

Most gratulálok!

Rosztoky.