Kaffka Margit

Mária évei

(Részlet)

Regények

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-377-5

Mária évei

1

– Hol van Mária? Mária, alszol? – kérdezte Józsa hirtelen, és felkönyökölt a párnán.

– Üres az ágya. Valahol olvas, vagy memoárt ír a nappaliban.

– Ejnye! Az utolsó estéink ezek így együtt.

– Bolondul ideges. Múlt éjszaka – ti nem is tudjátok – fenn voltam vele, szegénnyel. Lelopóztunk a kertbe, a hársfa alá, és háromig beszéltünk.

– Na, képzelem!...

A harmadik ágy felől hallatszott ez már, kicsit kiábrándult és szomorú éllel. A másik két leány is megzavartan hallgatott el egy időre.

Nagyon távoli és gyenge fény – messze csillagok és messze utcalámpák világa – révlett halovány csíkban egy sárga ripsz paplanon – a Klára felhúzott térdei ormán. Bizonytalan fűillatok érződtek az internátusi kert és túl, a liget felől; a mosdólavór rézcsapjából zengő neszeléssel hullt le egy-egy vízcsepp. „Hányszor volt így, éppen így – ez a perc, ez a hangulat!” – gondolta Józsa, és nagyra nyitott szemmel bámult a homályba. Őszintén naiv érzelmesség fogta el; szentenciákat kellett mondania.

– Holnapután, lányok, el kell menni nekünk innét, szétszóródni mindenfelé. Ez a három évünk itt marad, meghal – sohse leljük meg többet. El tudjátok gondolni, lányok?... Itt fiatalok voltunk.

Könyökéig csúszott a bő, csipkés hálóing. Csak a karja gyöngyházfényét látta és néhány fehér színű tárgy derengését a szobában, százszor megszokott helyükön. „Volt úgy, hogy téli éjszakákon a kályhaszén parazsa világlott rózsaszínelve a porcelánokon s a székekre dobott ingeken – a rolló csukva volt, mindenki fülig takaródzott, és Klári nagy, szürke pamutsállal a nyakán teát főzött nekünk. Zi-z-z-z! A tilosság izgalma volt ebben is, a szabályok kijátszása, és milyen jólesett, egész gyerekesen. És Mária egy angolból való verset zümmögött félhangon a Rózsakerti Fiúról...” „Milyen kedves, drága volt mindez”, gondolta sírnivágyó megindulással, és annyi minden eszébe tolult. „Hol voltál oly sokáig, te rózsakerti fiú? Az istállóban jártam, anyám, te szomorú! Rám vársz még este, de meg nem térek!...” Vagy a szaggatott, lihegő beszédek, mély és eleven zokogások, miket öntudatlanul, mindenről megfeledkezve csuklottak el itt nagy, tavaszi estéken, mikor telihold járt-kelt a meztelen kert fölött, és odalenn fázón rügyeztek az orgonák meg a hársak.

– Emlékeztek arra, lányok? Egyszer így voltunk itt éppen – de az áprilisban lehetett tavaly –, és bejött Mária közénk halálsápadtan, ott állt a holdvilágban, és reszketett. „A zongoraszobában ültem – azt mondta –, az ablakban ültem, és gondoltam valamire nagyon erősen, lehunyt szemmel. Akkor lövést hallottam, egészen közelről, és alattam a téren – beljebb egy kicsit – egy férfi hanyatt esett egy padon. Én láttam... a halántékán jött a vér... Jó ruhája volt, a karja lecsüngött a földre. Egy rendőr szaladt oda az utca felől, föléhajolt és megnézte – és hosszan sípolt a másiknak...” Emlékeztek? Azt mondta, épp abban a pillanatban gondolt valamire – csodálatos, erős és gyönyörű gondolata volt –, és az ilyet nem lehet elfeledni...

– Istenem! Persze, így gondoljuk ezt. De mennyi mindennek kell még történnie mivelünk!

– Nem tudom, Klári – azt hiszem, ezek a dolgok maradnak fontosak mégis. Legfontosabbak. Éppen azért, mert még kívül vagyunk...

– Ejh! Játék volt itt az egész „belső” életünk – és minden egyéb. Most már megmondom – én titokban sokszor éreztem annak, játsztuk a dolgokat, élményt, lihegést, szomorúságot; apró, csinált novellákat. Ha volt valami igaz ezek mögött, tán olyasmi, amit sohase tettünk szóvá. Én egy-egy pillanatra belülről, néha nevettem. Gyerekek...

– Hallgass – ne, ne józankodj most! Klári, hisz ráérünk majd egy életen át. Inkább ha sírni tudnánk egyszer még így együtt! Holnapután csengetnek nekünk még egyszer, utolszor, mint a leckeórák után. Csilling!... És akkor következik a valóság.

Klára tettetve ásított, megfészkelődött az ágyban, és kifelé fordult.

– Gyermekem, csakugyan fájhat a szíved, mert nem is veszed észre, hogy közhelyeket mondtál egy évzáró beszédből. Kedvesem!

Szomorkás és gyöngéd, nevető hangba enyhült ez a csúfolódás, de a Vica keserűbb, rövid kacaja is felhangzott. Megint elcsöndesedtek. Olyan szokatlan és megzavaró volt ez így, hogy nem tudták meglelni a rendes összehangoltságot – a régi, drága, színes és meleg intimitást, amikor szinte csak önmaguk számára duruzsoltak szaggatott, friss, furcsa szókat néha – és úgy értették és élvezték egymást, mint önmagukat: hangulatokon, szavak árnyalatain át. Hát máris közébük került a „valóság” – gondolta Józsa ijedt szomorúsággal.

– Miért nincs benn Mária – kérdezte újra gyorsan, hogy ébrentartsa a többit. – Egyszer még verseket mondana nekünk? Mennyit tud – és mit tud csinálni ez a teremtés az ő csodálatos, letompított hangjával – mintha mindig készülő zokogást fogna vissza. Néha monoton, szinte fásult és egy fordulatnál... ó, ha inspirálva van, meg lehet bolondulni tőle! Lányok, emlékeztek a Rózsakerti Fiúra – vagy a kis Nielsfinre, akinek pici, meleg, piros tündérpapucsa, egészen szívformájú, lemaradt, ottveszett a nagy hóban... Most egy románcra gondolok a kései, móros, keletieskedő spanyolból – ej, hogy is volt? Bizonyos Lindrajenek szól. „Tekinteteddel mérget kevertél vérembe, édeset!” így kezdődik. Nem tudod tovább, Klári? – „Ideje vagyon a szeretésnek, és ideje vagyon a szökésnek! Ideje vagyon az ölelésnek, de eljő ideje az öleléstől való eltávolodásnak!” – mondja a prédikátor...

– Tudom, ez a Jób könyvéből, milyen szép ez is!... És a Sulamith énekeit hányszor mondtuk így együtt, litániásan; olyankor átjött Borka is, akkor lett menyasszony – és szegény kis Lujzi a tizennyolcas szobából. „Mikor béviszen engem a király az ő ágyasházába, örvendezzetek és vigadjatok, mert az ő szerelmei jobbak a bornál. Nárdusnak jó illatja származik őtőle; – olyan nekem, mint egy kötés mirha, mely az én kebleim között hál. Az ő bal keze az én fejem alatt, és az ő jobb karjával átölel engem...”

– Aludjunk, aludjunk, éjfél is elmúlt...

– Nem!

– Holnap csomagolni kell, ugye Vica? És most már... egyszer már ideje okosnak lenni! Meglássátok, megkeserüljük még! Odakinn minden egészen más, egészen csúnya!

– Nem bánom... Most el fogom mondani nektek a Szőkehajú Izolda történetét Tristánnal. Ezt is, ugye – a monda forrását – Mária lelte meg egy régi kis francia népmesekönyvben. Ó, hisz te is ott voltál, Vica, mikor elmondta. „Nyers és üde vadócgyümölcse, őstípusa a szerelem nevű kultúr-idegbajnak, e kényszerképzetes hóbortnak, melyet a középkor hagyott az emberiségre.” – Ezt mondtad, mert az még tavaly ősszel volt, Vica, akkor te még így beszéltél... Jaj, hát egyszer Tristánt, a halálos-hű lovagot küldi kísérettel menyasszonya elébe a király. Jövet a hajón véletlenül isznak a bájitalból, amelyet a házaspárnak szánt Izolda anyja, és a hű komornára bízott; az Örökké Megújuló Vágy vize volt az. Estétől reggelig összeölelkezve állnak a hajósátor ajtajában. „Nem ők szerettek, az ital szerette önmagát bennük!...” És megérkezvén, a nászéjszakán Berennis helyettesíti Izoldát; az önfeláldozó, szűz udvarhölgy. Asszonya tud a cselről, és mégis meggyűlöli a leányt utólag ezért; alig-alig kegyelmez életének. Mert mégis az ő királyi ágya volt az?... Hát nem gyönyörű, Klári?

– Őrült vagy! Őrültek vagyunk mind! Folytasd!

– Azok ketten tovább élik a titkos és szörnyű szerelmet. Besúgják a királynak, és az – hogy a vádlókat megszégyenítse – ott hálatja a lovagot őrizőül az ágyasházban, míg maga vadászni jár. De a lovag ellenségei fűrészport szóratnak el a terem földjén. Berennis tudtára adja azt, és Tristán... átdobja magát egy halálugrással a királyi nyoszolyára. De felszakad közben egy régi sebe, szökkenő, piros vér pirosra festi a padlót, és ez lesz árulója; menekülnie kell másnap... Izoldát esküdni viszik a dómba, a szakramentomra tett kézzel kell vallania ártatlanságát. Megdagadt vizű patak állja a kíséret útját, és a királyné egy vén, rongyos koldusra parancsoltat rá, hogy vigye át karjaiban. Az ár közepén valahogy úgy csinálja, hogy át kelljen ölelnie. A templomban fennhangon esküszi: „Isten a tanúm, nem öleltem uramon kívül más férfit, hacsak nem a ronda, útszéli koldust, ki áthozott a vízen!” Sejted már, Klári? Az álruhás Tristán volt a koldus... Azután a bujdosó lovag jártában-keltében valahogyan feleségül veszi a Fehérkarú Izoldát, a másikat; ez is a királyleány volt tudniillik. Igen, hiába nevetsz – ez is szimbólum. Mit változtat az egy ilyen sorsszerelmen? Vadászaton egyszer valami mocsáron vágtat át a királyleány, és szoknyája alá fröccsen a lova felcsapta sárvíz. Keserűn, hangosan felnevet. Miért nevettél? faggatja a szigorú bátyja. „Csak azért – felel –, hogy ez a gyáva sár is bátrabb, mint az én királyi férjem, Tristán!...” Hát ehhez mit szóltok? – Vad, vad – csudaszép!... Hogy is van tovább? A haláleset – igen, azt tudjátok, a wagneri. Jaj, de mennyi minden van közbe még!... Igen, egyszer valahonnét egy ölebecskét küld a Szőkehajúnak a lovag, egy bűvös csengő a nyakában, és minden szavára derül egy-egy mosollyal a szomorú királyné arca, s a szíve is, mert ez a Felejtés csengője volt. Egyre ugrándozott az eb, és az egész birodalomból odajártak zarándokolva a keseredettek, és enyhülésre találtak a zengő zenében. De egy nap megdöbbent Izolda önmaga változásán. „Feledhetném-e valóban Tristánt?” – kérdezte ijedten. És azonnal a tengerbe dobatta csengőstül a kutyát... Jaj, gyerekek, gyerekek! Milyen sűrűség, mennyi minden! És azt mondják, hogy nekünk még csak ezután kezdődik az élet.

Kifáradt a beszédben. Feje alá kulcsolta szép, fehér karjait, és lehunyt szemmel, mély lélegzéssel pihegett hanyatt fekve, mint valami igazi felhevülés után. Klára halkan dobolt ujjaival az ágy pléhmennyezetén. Vica szólalt meg váratlanul.

– Hát ez megvolt – kezdte csendes hangjában több bánattal, mint gúnnyal –, e nyolcszázéves konfliktust megoldottuk egyszer megint valahogyan! A szó mámora elborított megint – sose szégyelld, Klára. Két nap a világ. Igaza van Józsának, be kellene hívni a többi szobákból is a lányokat – az internátust, ezt az egész lelki bordélyházat, és orgiáját csapni, fekete miséjét a szónak. – Hajnalig. – Virradatkor aztán ezek „a jól ismert, kedves falak” elkezdenek majd tágulni, távolodni, köddé ritkulva magasba nyúlnak, és lehajolnak mint óriási, fantasztikus emelőgépek, és felragadják a mi csomagjainkat. A szalmazsákba varrott ágyneműt meg a zöld ládákat, ahol vásott, intézeti fehérneműek alján ott nehezednek iskolakötésben a Fénelonok, Rousseau-k, Spencerek, a Wundtok, Fechnerek, Riedlek, Beöthyk, e sok zagyva útravaló. Megfogják, kiemelik és partra teszik ott az Aréna út közepén. Felfelé is megy az út, lefelé is; mi odaállunk a motyóink mellé. No de, most mi lesz? Merre, uramisten, le vagy fel, mert attól függ minden további már most...

A másik két lány nem felelt hirtelen. Kelletlenül jutott eszükbe az a nagyon egyszerű dolog, hogy a Vica csakugyan egészen vagyontalan, árva és csaknem teljesen egyedülálló. És ha innen ki kell mennie...

– Nem látjátok – nevetett fel kicsit erőltetve, idegesen –, máris megnőttek, kísértetien imbolyogva hajbókolnak, és csúfolódnak velünk: „Tessen kérem, méltóztassanak helyet adni a következő generációnak. Tessen, anyányi nagykisasszonyok, huszonegyesztendős iskolások! Kinn tágasabb!”

– Hogy tágasabb-e? – tűnődött Szentillay Klári, és feje alá gyűrte a párnát. – Az se igaz, fiam, hogy tágasabb!... Hanem egy dolog bizonyos, Vica. Az, hogy amit te most mondtál, ahogyan mondtad, az éppen úgy stílus – vagy szókéjelgés, amint te nevezed –, mint a Józsa meséje az imént. Szegény gyerekeim... szegények mi! Mennyi bajunk lesz majd, amíg hozzátörődünk a külső világhoz!

E percben mind a ketten világosan értették, hogy mit akar mondani. Mind érezték itt már, hogy mit fog jelenteni az; meglenni ezentúl e különös, gőzködű levegő nélkül, mellyel itt körülvették volt lelküket, érzéseiket szinte természetellenes szivárványlással. E fülledt összecsukottság tette – a fokozott asszonyi és intellektuális érlelődés idején, és fiatal testük szüzességét is ez őrizte és szigetelte el: a teljes és túlzott lelki kiélés és a műélvezés elvonatkozottságában betegessé nőtt igényeik, írott betűkbe hazugul sűrített élet volt előttük, ez lett kis és nagy élményeik mértéke, és hozzáhangolódtak ifjúságuk fel-felszakadó ritmusai. „Szépségbe göngyölt nászt!...” Tán Mária mondta ezt is egyszer. És bár elégszer kimehettek, és járhattak szabadon, kíséretlen a pesti utcákon, soha kísértetbe sem ejtette őket az aszfalt lehetőségeinek vagy látványainak köznapisága. Ó – milyen „másképp” gondoltak ők egy ölelést például!

– Gyerekeim – folytatta egyre hevesebben –, próbáljátok meg csak egyszer végiggondolni komolyan – hogy micsoda egy élet volt ez, amit itt éltünk! Semmi gondunk, semmi muszáj munkánk nem volt – azt a kevés kollokválási időt nem számítva. Csengettek – bementünk órára; csengettek, kijöttünk, ettünk – aludni mentünk –, és e teljes ingyenkényelem és jó életrend közepett olyan szabadon kerestük ki az olvasnivalókat, a lelki kendőzőszereinket, mint ahogy parfümöt, bőrápoló szappant, fürdősót vehettünk a zsebpénzünkön. És mikor szombat délutánonként sorban betelefonáltak bennünket a fogadószobába, ahol rokonok vagy barátnők, pesti zsúrasszonyok és – túlnyomó számban bizony – ál-unokafivérek vártak, és a kicsi asztalok körül megindult társaságonkint a szokott halk, fojtott beszélgetés, és mi ragyogtattuk a szemünket, és kacérkodtunk nekipirulva, kiöltözetten, illatosan kifürödve – mert a heti fürdőóra pont a vendégórák előtt volt beosztva; – igen, ilyenkor sokszor jutott az én eszembe is a Vica ötlete: egy nyilvános ház szalonja, egy finomabbé, ilyen lehet nagyjában. A különbség annyi csak, hogy a párok itt nem tűntek el diszkréten végül, hanem ha a nagy falióra elverte a hetet, a napos felügyelőnő tapintatosan közeledett a maradozó csoportokhoz, és figyelmeztette a vendégeinket, hogy az idő lejárt. Akkor elmentek, és mi szépen feljöttünk a szobáinkba, egymásnak regélni, néha éjfélig is. Mint a bomlott méhraj a kasokból, úgy jött-ment, vizitelt egymásnál a szobák népe ilyenkor – és ha szétszedtük az impresszióinkat, elejtett szókat, célzásokat –, témánk volt egy-egy egész hétre való új szombatig vagy kimenőnapig. De azok, akik vendégeink voltak, ugyan mi mindent nem mondtak, próbáltak, láttak és tettek azalatt! Erre alig gondoltunk – akármelyik otthon-zsúrozó bakfis jobban gondol. Mi azt hittük tán – így teszik el magukat egy szép skatulyába jövő szombatig. – Mikor Vicának udvarolni kezdett Laub doktor...

– Hagyd azt most! – érzékenykedett közbe a másik.

– Jó!... Szóval ez a csekély különbség, amint kifejteni bátorkodtam, pont ölég volt mégis, hogy hozzájáruljon a mi megbolondításunkhoz. Hiába, most nyíltan beszélek! Nem ez volt a legfőbb, persze! Szó, ami szó, ezek a „jól ismert, kedves falak” nem is zártak minket túl szorosan, az internátus felől ugyan akár... A matematikusok közül a túlsó szárnyban hét lett menyasszony azalatt, míg itt voltak, négy meg abbahagyta a tanulást, férjhez ment még első évben. De mi? A „Nyelvész- és Irodalom-Csoport” szaga messziről parfümlik és émelyeg rajtunk. Odalenn a könyvtárszobában mi bűnöztünk Grätchennel, és lángoltunk Júliával, szenvedtünk Sakuntalával, és bűnhődtünk Elsával – és Szavitritől Heloise-ig és Imogéntől Dorotheáig átszíttuk az idegeinkbe kelet-nyugat literatúrájának és minden álmodott asszonyának minden kigondolható szenvedélyét. Komolyan, szakszerűen, a munka látszatával gyötörtük magunkba a legkülönfélébb, idegen szerelmeket; holott jómagunkat az Isten cifra világán soha, senki még szájon nem csókolt...

– Már akit nem!... – próbált most már Józsa gonoszkodni, de mindjárt észrevette maga is, hogy igazság híján mennyire nem sikerült.

– Na, csak hagyd el! A tizenhetes szoba lakóira esküdni mernék. Ó, mi szegények! Micsoda levegő-történeteket játszottunk végig itt mi négyen, micsoda álomnovellákat és milyen odaadó publikuma voltunk egymásnak! Vegyük csak sorra – most senkit se kímélek. Emlékeztek, milyen volt Vica első esztendőben? Milyen büszkék voltunk rá, mikor dolgozata megjelent a Nyelvőrben, „A finnel rokon elemekről igeragozásunkban”. Azt hittük, ő lesz az közülünk, aki produkálni fog valamit, aki megmutatja!... Révész professzor is így gondolta nyilván, aki bejuttatta a cikkét – de a felesége, az internátus-igazgatónő, már akkor elég hűvös volt Vicával. Észre se vettük itt az összefüggést – mi gyámoltalanok –, pedig tán el lehetett volna kerülni azt az ostoba látszatot, ami... Ej, de hát Vica akkor találkozott a nagynénjénél Laub doktorral. „Csak barátság ez, semmi egyéb!” Milyen sokáig gyanútlan volt az istenadta leány. Emlékeztek, mikor egy kimenőnap előtt este bolondul kirázta a hideg, negyvenfokos lázzal rémülten küldtük a betegszobába – másnap reggelre semmi baja; az intézeti orvos nevetett! Hogy megszépült akkoriban ez a lány, és mennyire nem tanult semmit – és Révész tanár úr milyen érthetetlenül gyöngéd elnézéssel intézte el az alapvizsgáját. Jött a nyár, a levelezés – de hogy mi volt azokban a levelekben! Lilán-túli finomságok és semmi tény – minden vidéki fruska tudta volna a módját, hogy kell az ilyet gyakorlatibb révbe terelni – Hymen felé. De itt a szó volt a fontos, és végre a legény maga sem tudta már, hogy mit értsen és mit akarjon... Akkor aztán jött ősszel a „csalódás”, az éjszakai bőgések, karikás szemek. Mikor a szokott harmadéves vacsorán volt a csoportunk az igazgatónőnél – emlékszem –, én adtam oda Vicának a levelet – akkor küldték ki az irodából a postát –, a Laub írását jól ismertem a borítékon. Az utolsó levél volt, szakítás, búcsú, magyarázkodás, de nem juthatott hozzá, hogy elolvassa ott; a blúza bő ujjában rejtegette. És ez volt az oka, tudjátok, az elolvasatlan levél fojtott izgalma, hogy akkor úgy ragyogott a Vica szeme, és hogy a vacsoránál meg a teánál is később olyan esztelenül, kétségbeesetten, a leghazárdabb nyíltsággal kacérkodott Révésszel. Én láttam a dühtől verítékezni a Jolánta néni pipacspiros képét! És a felborult teaasztalka... Igen, hát nem a kezéért; a térdéért nyúlt az a vén, pápaszemes csacsi – úgy megvadult... és ez a bolond leány felugrott villámló szemekkel. Ott voltam én is akkor a Jolánta kis sárga szalonjában... És ezért volt másnap az a csúnya jelenet – az igazgatónő valami kis ürüggyel nekiment, mint egy vén pulyka... és Vicának ma sincs még állása.

– Klára, de talán ezeket a dolgokat...

– Ó, hagyd csak, Józsa, engem nem izgat már! És aztán – olyan különös –, amíg beszélt, mintha egészen másvalakiről lett volna szó, nem rólam. Csudálkoztam és élveztem, hogy ő így látja. Tán csakugyan menthetetlenül bolondok vagyunk.

– Hadd folytassam! A te „történeted”-ről, Józsa, alig lehet ennyit is beszélni, abban nincs öt percre való „tény”, pedig én győzöm a színezést, igaz-e? Mennyi is történt mindössze? A múlt nyár elején egyszer megint kihívtak Kálmándyék Leányfaluba, a nyaralóba – két pünkösdnap következett épp – és Gina, az asszonyka bennmaradt még vásárlások miatt. Bár ez gyanús nekem – miért akart még egy éjszaka az üres, pesti lakásban hálni nyaralás előtt –, mikor az urát a három gyerekkel, cselédekkel előre kiküldte? A gyerekekkel és teveled, mert a dolgok így összevágnak néha. Akkor már másfél éve lelkendeztél és sírtál és zöldültél ettől a szerelemtől, két kötet naplód teli volt vele, és néha az ágyad szélén ültél órákig mozdulatlan, ölbe ejtett kezekkel... Szóval, a hajó siklott veletek a napfényes folyó hátán, zöld szigeteket hagytatok el, gyárkéményes partokat, fehér madarak szálldostak a víz fodrát súrolva, és lassan rubinpirosra vált a millió fénycsepp a habokban. Gyenge szél jött az alkonyattal. „Nem fázol meg, kis Józsa?” – kérdezte rokonod férje különös, szinte epedő, könyörgő gyöngédséggel. „Ó nem, csak maradj, János!” felelted hirtelen. A három gyerek a fedélzeten futkosott, a te kalapod fehér fátylát habosan fodrozta a szél... No, mit mondjak még? A villában vacsorához terítettek, és te ültél a Gina helyén, te osztottál a kicsiknek. Aztán körben hevertetek a medvebőrre. „Gyerekek, nem látjátok, mennyire hasonlít Józsa néni anyucihoz... így, oldalvást a lámpának!...” „Igen, apa, csak fiatalabb!” Aztán neked mesélni kellett, a Paradicsom Kertjét mondtad el Andersenből... Ez rád vall mégis. Csak az lehet ennyire merész a szóval, aki aztán úr minden mozdulatán, vagy nem is ért egyébhez!... A gyerekek elköszöntek, ti is. „Aludj jól!” – súgta János, soká a kezében tartotta, és végre megcsókolta a kezed. A vendégszobában a vetett ágyon ültél ölbe hullt kezekkel, az arcodon a sok könny, és hallgattad éjfélig, tán tovább is, a Kálmándy János lépéseit, amint odaát fel-alá járkált a szobájában. Hát ez minden, amit egy húszesztendős nagy gyereklány kétéves „szerelmé”-ről följegyezni érdemes. Másnap megjött Gina, és nagyon jókedvű volt, nagyon friss, üde; a te szemed körül meg halványzöld árkok.

– Jó, kérlek, már elég! Tán magad felől is regélnél, te híres, te mindent próbált! Vagy talán azt majd én!

– Nem szükséges, szerény leszek, nem fogok hozzászínezni semmit! Ó, mikor én bolondultam – másodéves korunkban, ősszel –, ez már csak tarka és eseményes, izgalmas egy történet volt! Buzgó protestáns lettem akkor hirtelen, és minden vasárnap eljártam a Deák téri templomba, ahol a híres, fiatal káplán, az „aranyszájú Benedek” prédikált. Na... ennyi! Asszony legyen, aki többet tud facsarni ebből a meséből! Pedig mégis!... A fekete, hosszú fátyolom – gyászt viseltem akkor – egy nap messze kicsüngött a padból, lenn úszott a templom kőkockás földjén. Mindig a pad szélén ültem, és utoljára maradtam, hogy mellettem haladjon el, ha kifelé megy. Akkor megállt egy percre – már régebben észrevett –, lehajolt, felemelte a fátyol végét, marokra fogta kedves-ügyetlenül, csudálkozón, és az ölembe tette. Még kétszer lógattam így ki azt a fátyolt, mikor sikerült magunk maradni a kiürült templomban. Egyszer meglátott az egyházfi; azontúl más oldalra ültem. N-na! Nem vagyok elég ötletes?

Nevetős, csúfondáros kedve átragadt a másik kettőre is, Józsa szívből kacagott: párnái közé fullasztva az éles, idegesen ki-kicsendülő hangot. Aztán hirtelen abbahagyta.

– Hanem, hogy micsoda kifogástalan, numerózus prózában volt mindez, Klári, milyen szélesen, epikusan, helyenkint mégis lüktető menetben folyt ajkadról a „szó”. Még te mersz csúfolni minket, öreg? Lantot verhettél volna hozzá: „Hej, regű-rejtem!”

– Biz igen, ez a fő minálunk, édesem; ezért fog koppanni az állunk az élet lakodalmán. A regös lantot ver az asztal mellett s a nászszoba ablaka alatt, de kívülmarad mindig. Ha legalább valamelyikünknek igazán tehetsége volna – íráshoz például! De nem, ez mind csak idegen, felszívott dolog, az érett fiatalságunk narkotikuma... És a szerelem helyett van, igen!... „Tiszta inget veszek, mert ma beszélni fogok az ideálommal!” – mondta Boriska egyszer tavaly...

– Na még, Klári! Most már benne vagy, én pihenhetek.

– Ó, ma este gyönyörűen „összejátsztunk” megint. Igen, ez a leszögezése és elhatárolása a dolgoknak, ez a múltbaterelés gyászkísérettel, amit míveltünk! Tán csakugyan megtartottuk a szómámor fekete miséjét az éjszaka?... Gyerekek, de jó is, hogy szétkerültünk. Itt összefűlve ebben az aszalóban, hogy agyonfárasztottuk néha egymást! Hanem most kérdek valamit, így akarunk mi odalenn vidéken, kis magyar városokban megélni és polgárcsaládok felsőbb lányait tanítani? Mi lesz mivelünk?

Senki sem felelt neki.

– Megmondom. Úgy lesz eleinte, mint az új kapuval, megbámulnak, belénk dörgölődznek, megöklelnek és – bepiszkítanak, bocsánat! Én tudom, gyerekek, hogy bánnak ott az ilyen magános jöttmenttel, mint mi leszünk. Védtelen és szokatlan; és más, mint a többi eladólány ott, és mégis lány, sőt úrilány, esetleg számbamenő vagy csinos, és hívatlanul eggyel több pályázó a zártszámú házasulandókra. „Kiszámíthatatlan a férfiak szeszélye!” gondolják riadt és óvatos mamák, és igyekeznek elébevágni. Hívogatnak, hurcolnak eleinte, hogy a gyengéinket kitanulják: kvártélyosnak kell menni egy-egy úri család kebelére, mert máskülönben első perctől lehetetlen a helyzetünk, alkalmazkodni, simulni, háziaskodni kell majd a keserves pénzükért. És aztán. Hirtelen híre jár majd a társaságban, hogy mennyire nem értünk a konyhához – (mert az szörnyű nehéz tudomány, ők egy életen át tanulták, mégis mind fülig adós) – és hogy a fehérnemű-szekrényünk milyen rendetlen belül. Micsoda utálatos röhej-visszhangot ver majd egy-egy bolond, kedves internátusi mondás, ha kicsúszik a szánkon! Hogy sietnek majd továbbadni, félremagyarázni, mennyi baj lesz az „erkölcseink”-kel, várjatok csak! „Pesten járt oskolába, ki tudja, mi mindent nem próbált!...” És hogy jönnek majd egyszer csak a buta ficsúrok is „más” célzatokkal felénk. Pedig hiába, gyerekek, a vége mégis az, és úgy a legtűrhetőbb; férjhez menni egyhez közülük. Én tudom. A nővérem is így volt... most fiskálisné Kapnikbányán, és van három fia: és az urát mindenestül az ujja köré csavarja.

– Szegény fiskális, bocsánat!

– Igazad van, de mit lehet tenni... Én se hiszem épp minta feleségmatériának magunkat, bizony. Na, és... mi még tán hagyján, de képzeljétek el például Máriánkat, szegényt. Úristen!

– Az ám, Mária! – kapta fel Vica is hirtelen. Józsa eltűnődött.

– Nem tudom. Ő határozottan szép, és ez nagy dolog!

– A szépsége inkább olyan minekünk tetszős; nem az, aki után a férfiak az utcán megfordulnak. Az ő szépsége csak nehezíti a dolgát.

– Na és a titkolt és már a lelkébe tört, bolond hajlama a színészségre. Pedig a beszélőművészete mégsem olyan – nem az igazi –, ő maga is érzi ezt. Igen, ha külön az ő számára lehetne csinálni színpadot, egészen más rendszerűt; és a közönség... hasonlítana mihozzánk. De a mai színház túlságosan vaskos valami lenne az ő számára, rikító és kemény – úgy viszonylana, mint a görög aréna a maihoz – álarcos és alulról toldott, érchangú művészetével. Beszéltünk sokat erről is az éjjel, egy kicsit megnyílt előttem.

– No, és az ő ügye Seregéllyel, a nagy íróval?

– Hallod, ha még ez is ügy! Ez különben nem is hozzáméltóan megszokott, hagyományos internátusi szokás; levélben, ismeretlenül közelíteni meg valami neves embert, kérdő vagy tanácskérő ürüggyel.

– De hogy mindjárt levélben válaszolt neki szerkesztői üzenet helyett. Úgy látszik, mégis érdekelhette! Pedig hány ilyen levelet kaphat az!

– Meghiszem! Miért ne érdekelte volna! Egy ilyen sajátságos női lélek; az ő drága, ösztönös, óvatos kacérságával, a legnagyobb asszonyi művészettel, ahogy azt az első levelet megírta. Ő nem tudatosodott így el, mint mi.

– Ebben, látod, elfogult vagy, Józsa, egy kicsit! – vélte Taubler Vica. – Például, azt hiszem, sokkal tudatosabb mindnyájunknál. Mert már azon is túl van, hogy ez meglássék rajta; ösztönösnek, magátólvalónak tud látszani minden gesztusa.

– Mindenesetre gazdag valaki! – igyekezett eldönteni Klára.

– És most elviszi a gazdagságát ő is... hova is? Torockóra?

– Még nem tudni hová; de a kinevezése biztos a minisztériumban. Az apja törvényszéki elnök volt, és van egy miniszteri tanácsos nagybátyja.

– Az özvegy anyja is vele megy majd?

– Igen! Még egy fiatalabb húga is van, úgy tudom. Cs-ssst! Jön!

Elhallgattak, a kényelem okáért alvást tettetve hirtelen. Látták a fehér kendős leányt, amint zajtalanul a szoba közepéig ment; de egyiknek sem volt kedve megzavarni most már. Kibeszélték magukat.

Laszlovszky Mária megállt egy percre, aztán összehúzta a nyakán könnyű sálját, és nagyon vigyázva, lábujjhegyen a nyitott ablakhoz ment, a Semjén Józsa ágya közelébe. A lélegzetét is visszafojtotta, hogy fel ne riassza a többit, mélyen kihajolt a kertre, és mozdulatlan maradt. Egy idő múlva Józsa kinyújtotta a karját felé, és nagyon gyöngéden, alig érintve végighúzta ujjait a vállán, csípején. Mária közelebb lépett, mosolyogva az arcához hajolt, és mély, izgalmas szeretettel, nesztelen, rebbenő mozdulatokkal átölelték és megcsókolták, egymást. – Jó éjszakát, te drága! – súgta Józsa, és búcsút intett utána, szép, csipkés, karcsú karjával.

2

– Hazahozták a fehér grenadinruhátokat a tisztítóból. A tied egészen friss még, Mária. Mint a hab.

– Hátha én nem mennék arra a majálisra, mama.

– Beteg vagy?

– Nem éppen. Csak fáradt, és szívesebben ülnék ma egyedül itthon...

Az özvegy nem felelt. Zajtalanul lépdelt át a szobán; óvatos, kedves bizalommal állt meg a lánya mögött, kissé belenézett a könyvébe.

– Mit olvasol? Most hozattad ezeket?

– Igen.

– Mérimée... Ez valami históriai dolog, ugye? Nem unalmas? Á, Salammbô! Ezt én is átolvasom még egyszer. Bel-ami. Maupassant-t nemigen ismerem.

– Parancsold, mama.

Titkolt és kelletlen szégyenkezéssel érezte, hogy az édesanyja tartózkodó közelsége, nyugtató enyhe hangja is terhére van e pillanatban. Várta, hogy kimenjen, szemével értetlenül futott végig a sorokon. Az asszony tétovázón indult halk, kellemes fekete selymes kis alakjával, de az alacsony ajtóban újra megállt, gondozott, fehér csuklóján igazgatta a csipkét. Mária felnézett végre.

– Dolgozni fogsz most, mama? – kérdezte dresszúrás érdeklődéssel.

– Az Ágnes blúzát mégiscsak javítgatni kell, sokkal viseltebb a tiednél. A táncórákon szegényke mindig ezt hordta...

Mária a könyvére hajolt újra. Félig sejtő kelletlenséggel, az elodázás vágyával érezte meg, hogy valami szemrehányásban függ össze e két dolog; a francia könyvekért fizetett frankok s a húga lehordott kis fehér ruhája. Nem volt szokás őköztük nyíltan szóvá tenni ilyesmit, pörpatvart, ízetlenkedést nem ismert e megőrzött és példás családi viszony. De e percben megint felrémlett benne az a régi, kislánykori, feszengő érzés, mikor azt hitte, megbántotta valamivel az anyját, és bár nem volt büntetve, nem mert kimenni a játékaihoz, sírni is szégyellt, vagy bocsánatot kérni, szólni hozzá. Most szokatlanul testies ideglehangoltsággal nehezült rá minden, a június korai melege, délelőtti leckeórák fáradtsága, az ismétlődő napok, megszokott arcok, az állandóság kényszere e bensőséges, szerető közösségben övéivel.

Hátravetette a fejét. Messzi, elmosódó zsivajok hangzottak be megszűrten, bágyasztóan, a házban valami konyha előtt vasaló csattogott, és nyújtottan danolt egy cseléd; a szomszédkertben a ribiszkét szedték biztosan, és gyerekhangok visítoztak egymásra, egy zongoraverkli járt a másik utcában valahol. Zaklató intenzitással érezte mindezt most, a tespedt város nyári sziesztáját, boltok pállott bűzét, nyelvelő kutyákat a hűs kapualjakban, fatáblás ablakok mögött öltögető, bámész szemű, kövéres asszonyokat. És az edénymosogatás profán zörejeit a házban, az utcai lakás teraszán a házigazdát, e kövér szűcsmestert, amint újságja fölött bóbiskol; az anyját, vakoskodva a varráson a belső, sötétes hálószobában, és Ágnest, aki odaát, az üvegnégyszögekkel falazott verandaebédlőben babrál szórakozott unalommal valami áruisme-feladványon... Értelmetlenül és csodálva ütött belé a gondolat, hogy ő ezekhez oda van kötve nyúlós és meleg, széttéphetetlen szálakkal, a szeretettel, mely annyira biztos, szelíd és igaz, hogy elviselhetetlen néha. Milyen végtelenné nyúlik az idő! Valahová, valamibe ha menekülni lehetne! De itt, körülötte úgy elintéződtek, olyan megállapodott színt kaptak az élet apró dolgai, mintha örökre így kellene már maradniok, s a környezete természetesnek találta ezt. E kicsiny, beosztott háztartás a kétszobás, udvari lakásban – vendéglőből hordatott ételekkel, takarítónővel –, hogy az anyja nyugdíja meg az ő kezdő fizetése fedezze a költségeket e már nem éppen olcsó kereskedői városban. Őneki külön szoba jutott, és kedvezve, gondoskodva különböztették meg, méltányolták, hogy dolgozik, de annyira érezték mégis egymás jelenlétét e szűkös összeutaltságban. Azelőtt az internátusban is többen voltak együtt, de személyes ügyeik annyira nem függtek egymástól; nem volt beleszólásuk egymás életébe. Egy volt társnője, az okos Klári szavára emlékezett sokszor. „Itt magunkat műveljük, tápláljuk, magunkat csinosítjuk: nem egészséges már ez, émelyítő. Ideje volna már másokért is élni!...” Lám, őneki most itt volnának, anyja és a kicsi – nem jutott idegenek közé –, csakhogy még nem esett át egy végleges, belső elszánáson, hogy maga-akaratából éljen önfeláldozásban. Nem is kérdezte őt az élet, nem engedett választást... a helyzet véletlenül alakul így ki lassankint – és már elmúlt egy tél, egy év idestova...

Négyre vert az óra. Az anyja megint betipegett, leült közel hozzá egy karszékbe.

– Talán mégiscsak jönnél velünk, kedves! Ha nem érzed rosszul magad.

Mária némán ejtette ölébe a könyvet. Várta, hogy így lesz, nem is nagyon hadakozott; de hagyta, hogy kibeszélje magát az anyja.

– Nézd, fiam. Az emberek mindjárt okot keresnek; minap is kérdezték, a teniszhez miért nem jársz. Ágnes még tizenhat éves sincs, és te huszonkettő múltál mindössze; nem szabad, hogy mellőzve higgyenek. És a kicsinek olyan nagy kedve van.

Mária gépiesen tette le a könyvet.

– Ne érts rosszul, Máriám, terólad is van szó, természetesen. Ne hidd, hogy ha elhúzódol az emberektől, békén hagynak. Persze, valami hűhós társasélettől mentsen Isten itt – de a tartózkodás ne legyen feltűnő –, az sértődést kelt és bosszút. És a kiközösített magányt, vagy kétesnek tartott különc életet mégsem bírja el jóízlésű ember. Százszorosan érezné önmaga súlyát.

– Így meg... elveszíti önmagát.

– Nem tudom. Én egy életet éltem le ennél sokkal kisebb fészekben, tudod – és sose kerültem összeütközésbe. És hát mi okosabbat tehet az ember önmagával? Még úgy őrizhet meg a legtöbbet, ha látszólag alkalmazkodik. És a kicsit főleg abban kell nevelnünk, tudod!

Már meg volt győzve. Igen, a családi összeköttetést, rokoni befolyást kimerítették és felhasználták, amíg Verát, a pesti nővérüket és őt elhelyezték a fényűző, ingyenes intézetben, és álláshoz juttatták őket. Ágnessel nem sikerült már; itt végez valami kereskedelmi tanfolyamot – de csak nem szánhatják arra, hogy egy szürke büróban élje le az életét – havi száz koronáért – az ő édes, friss, almavirág-szépségével...

– Mária – igazgatta helyre az anyja aggódó nyugtatással –, te tudod, hogy én nem tartom a boldogság útjának a házasságot –, semmi okom nincs rá. Életpálya, mint a többi – sok esetben még ma is a legelfogadhatóbb. Nem kell tőle semmi rendkívülit várni, hanem helyesen kell betölteni. Persze, egy kiirthatatlan, öregasszonyos ösztön bennem is vágyik unokák után – nevess ki –, és ez az ösztönöm sejti, hogy te sem lehetsz kivétel. Miért is? Most nincs senki olyan – jó –, de minden szezon hozhat ismeretséget, új embereket helyeznek ide, Istenem, nem múlt még időd! Hátha épp ma! – Nem, no, csak mókázom, hisz te mindentől függetlenül intézheted ezt – sietni, fogni, erőlködni semmi okod!... No, ugye, felöltözöl? Fésüljelek?

– Ágit előbb! Én magam kibontom.

A kicsi beröppent egyszeri hívásra.

– Már készülhetünk, anyus? Igen? Várj, kioldom ezeket az apró copfokat – ezt úgy kell hagyni, bojtosan a végét, tudod? Mit szólsz a körmeimhez, Mária? Hallod, méltányold jobban, három éjszaka volt bórglicerinpácban a te tavalyi téli bőrkesztyűdben a kezem. Fent szorosabban, anyukám, ha táncolok, mind szerterepked. Jaj, mennyiféle ember lesz ma ott, mindegyik társaságból, ez épp a mulatságos! Valami előadás is lesz egy sátorban, Baldóczy Lenke szaval. N-na! Ma látunk vidékieket is, azt mondják – holmi dzsentrit meg bérlő zsidót; minden évben ez a főhecc itt, azt mondják, így nyaralás előtt –, olyan összehozópróba, de persze sose sikerül. Vagyis az összehozás, de táncolni azért lehet. Bár töméntelen sok itt a lány. De ha mással nem, hát kereskedőkkel is – miért ne, ugye? Itt elég finomak a boltosok, érettségiznek, némelyik akadémiára is megy. És katonákat majd csak mutat be Baldóczy Pista, ugye, Mária? Anyu, itt tágan érzek egy hajtűt...

Kinn enyhült már a hőség, álmatag csend borult a lombos kis Klastrom utcára, az átmelegült aszfaltra s a földszintes, széles házak hevessárga falaira a hanyatló napfényben. A Fő utcára értek, mert ide torkollik minden út a keskeny völgy városában, s a pesties, emeletes házak sűrű boltjai előtt nyájaskodó készséggel köszöntek elébük. Rőfös, rövidárus, üveges, cipős – ismerték és becsülték már őket, mintha bennszülöttek volnának, és Laszlovszkyné előzékenyen bólingatott vissza régebbről megszokott, reprezentáló mosolyával. A Népliget fákkal szegett utcájában már az est mozgalmassága érzett, jobb szivarok füstje és erős parfümillat felhozott körül egy-egy csoportot, s a kikészítettség naiv izgalma feszengett az arcokon el nem palástolhatón. Máriának szinte nevető kedve támadt! Máskor simuló és közlékeny lányismerősök most messziről, hirtelen mosolyra húzott szájjal, feszes kedveskedőn köszöntötték őket, és gyorsan elfordultak, nehogy csatlakozni kelljen. Indokolatlan idegességgel féltette mindegyik a mai kilátásait, az oly véletlen tánc-sikert, mely a kezdettől, az elsőnek csatlakozó gavallértól, szerencsés elhelyezkedéstől is függhetett. – Hallani lehetett, amint egy-egy boldogabb már rövid, oktalan felnevetésekkel honorál erővel-esett élcelődéseket. Egy ilyen szójátékszörny mögöttük hangzott el éppen: Van – van Huten-kakaó – lesz, les dernières cartouches – volt... volt szeretőm, de már nincsen! – És kacagták, kacagták el sem titkoltan ujjongó idegekkel a ritkán hallott férfiszót, az ő udvarlásukra szántat – e rózsaszínruhás, kékruhás fehércselédkék, jobb hivatalnokok, vagyonos polgárok magzatai; – mézesbábosok, szappanosok és egyéb céhbeliek ivadékai az ősi, iparűző városban – és siettek, mentek; szapora bokáik, csontos csuklóik körül frissre vasalt batisztfodrokkal, tarka virágos kalapkáikban, takarosan, hogy kinn a lámpavilágos gyepen kirúgódjék vagy fél esztendőre megint fiatalságuk dugdosott, visszafogott, ficánkodó elevenségek... Az Ági kedves, gonoszkás nyelve sorra vette őket.

– Nézd, Fáber Editkét, hogy szorítja a lakkcipője, és hogy befűzték a derekát megint; nem szeretnék mama a bőrében lenni! – Tömpe Erzsike ma is biztosan elmondja, hogy két kosár ruhát vasalt be, mielőtt majálisba jött. Hjí – Selymes bácsi cilinderben –, na, ez a leggyönyörűbb!

– Csitt, Ágica! Nem szabad megszokni ezt a hangot, kicsim! – feddte félkomolyan az anyjuk.

A liget széles útján, ahol már katonazene indulóra szedődtek a léptek – Baldóczyék érték őket utol. Cousinjuk, a fiatal tiszt, előzékenyen szegődött Máriához – a két lány Ágival fölényeskedett.

– Milyen hercig vagy! Mária is pompás ma! Elpletykázom, mit mondanak a tisztek felőletek a kantinban. „A kisebbik bájos, a nagyobb érdekes, az egyik megindítóan kedves, a másik... (hogy is volt, Ila?) – hatásosan jelentékeny” – valahogy így. Szóval, hogy egyikre mosolyogni kell, másikon gondolkozni kell.

– Mi kellemesebb? – kérdezte Mária – csakhogy épp szóljon – tréfásan a mellette haladó tiszttől. Az mosolygott, és nem felelt.

– Mennyit fogtok ti ma táncolni; nekünk nem is marad ember! – negédeskedett Baldóczy Ila.

– Készséggel lemondunk!... – ilyesmit mondott már csaknem Mária, de szégyenkezve harapta vissza. Miért jönnének akkor ide?... Bizony, neki is fontos ez ma, nem volna kellemes ülve maradni – és éppúgy függ e fiatalemberek kénye-kedvétől, mint a többiek...

– Milyen sroffak most mind ezek a többi lánykák, csak nézd el – csípősködött Baldóczyné karonfogva a másik özvegyet -; mind a gavallérját félti ez, keservesen szerzett jószágját? Hiába, csak a mi gyerekeinkben van egy kis igazi könnyedség, úri fesztelenség, mi más tájékról kerültünk, ugye, földim?

Laszlovszkynéval rokonok is voltak kissé, és ezt most, hogy idekerült, felújították. Ez a szegény, sovány asszony anyai gondokba aszott madárarcával őszintén vonzódni látszott hozzájuk, és mint szintúgy özvegy anyja két eladónak, testvéri megértéssel viseltetett. Nekik volt valami eladósodott szőlőbirtokuk feljebb a Hegyalján, abból akarta még lányait „jól” férjhez adni, és testét-lelkét belelihegte az erőfeszítésbe.

– Te szavalni fogsz ma, Lenkém, ugye? – kérdezte Mária anyja visszaadva a nyájaskodást.

– Igenis, néni – mondta kicsinylő művészöntudattal a fiatalabb. – Úgy látszik, várnak is már, az első zeneszámnak vége, hallom.

– És nem vagy izgatott? Siethetünk kicsit!

– Ó, semmi, csak hadd várjanak. Megszoktam én ezt már!

– Mi az neki! – tódította akaratlan büszkeséggel az anyja is.

A bejáratnál rózsákat vett nekik a katonatiszt, és Ágnes fülig pirosra váltan tűzte fel. Mert épp, mikor neki kedveskedő mosollyal átadta, ott ment el mellettük Selymes Ilonka az apjával, és arról mindenki tudta, hogy titkon eped a fiúért, ki két évvel ezelőtt foglalkozott vele.

A sátorpavilonban csakugyan Lenkén volt a sor. Vékony kis alakjával könnyedén szökött fel az emelvényre, kissé nagy száját szenvedelmes vonalakba húzta, derekát kígyózva meglengette, és magasba emelte nagy, sötét babaszemeit; – aztán harsányan – a reszkető borzalom váratlanul erős és mély hangján kezdte: „A radványi sötét erdőben...”

Már a következő hegedűszámnak is vége volt, s még mindig határozatlanul tusakodott az ismerősök arcán malícia és megindulás. A másikra várt mindegyik. „Szépen mondta volna, ha nem tesz úgy a szemeivel!” – pattantotta ki végre diadalmas erkölcsi bátorsággal Fáber Editke, a doktor leánya, törzsökös, gőgös idevalósi család és gyermektelen tántik agyonnevelt becéje, a kényes, helyeske leány. Az öregebbek elnéző mosollyal bólingattak.

– Ez a gyerek a maga naivságában kimondja! A lelkem!... Bizony egy kicsit meglátszik már Lenkén, hogy Csilléry Adriennel társalog.

– Hátha nem is kacérkodó szándékból teszi – vélte kegyesen Tömpe Erzsike, a gazdag nagyszülék nevelte, dolgos, szigorún tartott gyermek. – Lehet rossz szokás is az a szemjáték, vagy úgy fogja fel a szavalatot.

– Így nem lehet viselkedni szavalás ürügyén sem. Hanem az Erzsike jó szívét mutatja, hogy így beszél.

– Sose szól meg senkit, az igaz – suttogja titkolózva öreglány nagynénje –, igazi karakter. Nem azért mondom, hogy a húgom, de higgyétek el, Aranyos Erzsike jut eszembe róla néha vagy Katinka a Kereskedelmi Tanácsos Házából.

– Hát a Pusztai Hercegnő – bólingat az idős kézimunka-tanítónő, Mária társnője a felsőbb leányiskolában. – Ma a modernek nem olvassák Marlittot, pedig egy író sem nyújt olyan bájos nemes nőalakokat. A lánynevelés nagyon sokat nyer vele...

– Hanem a költemény, amit szavalt, mégis gyönyörű – ilyenkor látszik, ha nem olvassa, de hallja az ember – veti bele a szavát Selymes Ilonka is. – Bár Szép Ilonkát a múltkor szebben mondta, az jobban is illik az egész alakjához. Hogy ki tudta hozni azt a csalódott leányt, a titkos szomorúságot és büszkeséget!... Be szép volt!

– Nem az a szép leány, aki csalódik, hanem az a szép leány, aki férjhez tud menni! – dörmögi rá a rosszul halló, együgyű apja, mert huszonnyolc tavasz virága már a kisasszony, és anyátlan lévén, az öregúrnak kell bálakba cipelni. Fojtott, alig visszatartható nevetés pukkaszt és csiklandoz végig az összetartozó társaságon a következő énekszám alatt. Mindenki tudja, hogy ez a bonmot évek múlva is szájról szájra jár, az unokák is örülni fognak neki még.

– Milyen lehangolt ma Máriácska! – jegyezte meg végre elterelőn, tapintatoskodva a polgármesternő – e darabos, jó, faluról került nőcske.

– Fáj kicsit a feje! – siet magyarázni Laszlovszkyné.

– Szegényke! Persze, neki bajlódni kell korán reggeltől a rossz gyerekekkel... mondta a kislányom, hogy milyen kedves hozzájuk! Nagy dolog az, lelkem, ha ilyen úri lánykát kényszerít rá a sors.

– Hát nekünk otthon a rossz cselédek, takarítás, konyha – élénkül fel egyik nagynéni –, az se könnyebb dolog, lelkem!

A dalárda következett. Mária összeharapott ajkú fegyelmezettséggel próbált egy nyájas, szerény, és hálálkodó mosolyt a polgármesternő felé. Hihetetlenül émelygett az érzéseiben ma minden itt, egy-egy percben mintha valami haragos, veszedelmes gátszakító kedv lobbant volna fel benne. Ha megfelelne egyszer! Vagy csinálna ma valamit, ami egyszerre elszakítaná és megszabadítaná – mindentől. De maga is tudta, hogy csak gondolatain tombol végig, és él ki az ilyen. Tekintete egy percben a Baldóczy főhadnagyéval találkozott, ki tán komolyan vette a főfájást, és gyöngéd, meleg részvéttel nézett felé.

– Tánchoz, tánchoz, éljen – harsogták tüntető animóval az állóhelyek kereskedőifjai. A közönség kivonult a sátor elé, a székekkel, padokkal körülsáncolt tisztásra...

Kezdődött a szédült, pihenéstelen, válogatlan indulás mindenkivel, aki vitte, és addig míg letennie tetszett. Táncos csakugyan volt elég. Jöttek futó, téli ismerősök, új arcok – pesti jogász, katona, vasúti mérnök –, zsidók, ügyvédjelöltek, tanárok, kereskedők. Idegen karok fonódtak a dereka köré, idegen kezekben érezte kesztyűs kezét, cserélgetve egy-két fordulás után. Legtöbbször nem tudta, az elmorgott bemutatkozás után sem, ki az akivel körútra indul a ritkás lombú fák közé, arcán érezve forró leheletét és verítékszagát. Nem táncolt rosszul, de nem tudta átadni így magát e szimbolikus mozgás állatian szép hevületének. Előkelően, de kissé merev, idegenszerű tartással szegte hátra finom, nyúlánk alakját, féltében egy-egy önfeledtebb szorítástól. Bensőbb, jelentősebb társalgást nem is igen mertek vele kezdeni a pár obligát bókon felül – a zene ritmusával lüktető lihegéseket, szaggatott artikulátlanul is értelmes szólamait a férfiközeledésnek nem ismerte meg a tánc révén. És oly idegennek és magánosnak érezte lényét e testies, kábult robotolásban; – miért ez, kinek kell? Oly futólagos, vegyes, felszínes és sivár így!

A Baldóczy Zoltán karján otthonosabban, több bizalommal simult meg. Kevéssé ismerte őt is pedig, de a fiú viselkedésén oly őszinte, szinte lelkes jóindulat, meggyőződéses tisztelet látszott, hogy melegséget keltett őbenne is az igen távol rokon iránt. Tudták, hogy szerelmeseknek tartják őket, néha említették is ezt egymás közt, de ilyenkor megzavarodtak kissé. Egy-egy tour vele tovább tartott a többinél, és fölengedten, jólesőn cseréltek megjegyzéseket a városról, ismerősökről; a két Baldóczy-cousine-ról is némi palástolt iróniával. A főhadnagy úgy fogta fel, hogy a két rokon testvérpár holmi rejtett versengésre van hivatva itt az elsőbbségért, s ő a Laszlovszkyak mellett szavazott. A tánc forgatagában Mária meglátta egy-egy percre Ágnes lebegő, kedves alakját kiszínesült, keskeny arcával, ragyogó szemeivel.

– Mit szól a kicsihez? – kérdezte minden célzat nélkül, inkább őszinte dicsekvéssel.

– Hadd nézzem! Igen, ma különösen aranyos Ágica. Milyen öntudatlan még egy ilyen kis madár! „Noch nicht aufgepulwert!” – azt mondta rá az őrnagy a minap, hogy elment a kávéház előtt. Pedig nézni szépen tud már!

– Elhiszi-é, hogy ebben a korban mi már egészen asszonyok vagyunk? Csak mert mellőznek még, gyerekességbe kell rejtőznünk, és annyi furcsa szépség vész el így.

– Igazán? Mi végképp nem értünk ehhez a nőiséghez még – nem is merjük találgatni. Pedig tán előítélet ez!...

És felkérte a következő táncra. Mária látta a kicsi ámult, diadalmas mosolyát egy fordulónál megint; a fiú gyöngéd, becéző érdeklődéssel nézett le rá, és úgy súgott neki valami csacsiságot.

Beharangoztak négyesre – Zoltán megint a Mária karját kérte.

– A kicsi legyen a vizavínk! – mondta most már nem egészen szándéktalanul. Maga sem tudta, mit akar ezzel. Valami kicsit dacos, szertelenkedő adakozás volt e gesztusban, pazarló elszórása vélt értéknek. Volt abban megnyugtató eddig, hogy a fiúra mindig számíthatott mint állandó gavallérra, s az emberek előtt hiúsága érzékenységében fedezve volt. De zavarta is néha gondolatban ez a viszony, mégis felelősséggel terhelte: hátha csakugyan fejlődik valamivé, és elintézést kíván... Hát hadd menjen csak, ő maga küldi, segíti tovább észrevétlen. Neki meg kell szoknia minél előbb az egyedülmaradást, hátrább állást, mindenből kihúzódást. És nem vette észre a kényelmeskedő önzést ebben. Hisz a fiú sosem válhatott volna igazán fontossá az ő számára, és öntudatlanul egységet, teljességet áhító lénye félt ilyen átmeneti kapcsolatoktól.

A sátor túlsó felén, a vendéglői asztalok körül önkéntelen elosztódással települtek meg az összetartozó társaságok. Máriának a még jókülsejű polgármester jutott asztalszomszédul. „Jó is így, tiszteskorú házasemberek már ezután!” gondolta szinte gyerekes nagyítással. Pedig kellemes, váratlanul értelmes szomszéd volt, és minden elszántságával és tiszteletével adta magát a beszélgetésre, hogy kárpótolja és lekösse. A városról beszélt ő is – mint idegennek – s a társaséletről.

– Nagyon nehéz az itt – gyökértelen, kicsit parvenü fészek ez, hirtelen fejlődött fel az ősi cívisvárosból a „felvidék kulcsá”-vá, ahogy csúfolják. Az a bizonyos dzsentri-osztály, amelyik hibáival együtt is színt-formát ad a magyar vidéknek, itt hiányzik jóformán. A széteső, völgyes-erdős megye földje paraszt-úrbéreseké, vagy néhány Pesten lakó mágnás meg milliomos zsidó nagybérlő kezén; de ezek külön arisztokráciát csinálnak, ne higgye, hogy elmennek az itteni zsidónőegylet báljaira. A zsidóság? – Az Galíciából Munkácson át kerül ide második generációban, kereskedők, esetleg ügyvédek, orvosok, már a gazdagság fényűzéséhez, de még nem a belső kultúrához finomodva; – azt majd a fiaik érik el egy stációval tovább, Pesten mint újságírók, művészek vagy pénzemberek. Itt még megfészkeletlenek kissé, társaséletre éretlenek. A szép és drága bécsi toalettekben pompázó asszonyaik könnyű ismeretségeket és szerelmeket kötnek a tisztekkel a Fő utca korzóján; a lányaik idegen nyelven fecsegnek, klasszikus zenét dobolnak a zongorán, és ajánlásra mennek férjhez egy más városbelihez. Itt vannak még a katonacsaládok, a sűrűn áthelyezkedő vasútiakkal s a környék gyári mérnökeivel. Nem, ez a mi hivatalnok-társaságunk még a legjellegzetesebb, tradíciós, néha kedves is... Bajban mindig résztvevő, összetartó...

Mária szinte hálás komolyan hallgatta e szakszerű általánosításokat. A teóriákban van mindig valami nyugtató biztosság, „másképp nem lehet”-féle leszámolás, és neki enyhülés volt ez ma... A társaság nőit egy piros ruhás, érett szépségű, kövéres leány foglalta le most, ki az ezredesné társaságával ült nem messze; kívülök csupa egyenruhás férfi volt az asztaluknál.

– Na, oda bevette magát! Kíváncsi vagyok, meddig tűrik.

– Azt mondják, az ezredesné megkedvelte.

– Hisz az is elég szabados modorú, de Adriennét azért nem fogja vállalni soká, meglássátok! Két dudás egy csárdában.

– Kár azért a perszónáért. Azt mondják, nagyon eszes, perfektül beszél franciául, sokat olvas.

– Mégis Csilléry fajta, fuzsitos – mint az apja is, a szerencsétlen. Bizony, hamis kártyázás miatt lőtte főbe magát.

– Hallották nagyságtok az Adrienne legutóbbi esetét? – szorgoskodik a pápaszemes segédtanár. – Megtetszett volna valami jóravaló úriembernek Hevesből – vagy hogy tízezer forintkája van az árvaszéknél –, szóval, szándékban volt. A fiú valami peres ügyben is eljárt itt, az a Herz Samu az ügyvédje a Fő utcán. Felmegy egy délelőtt hozzá az a bizonyos – hát ott leli Adriennét az íróasztalon ülve keresztbevetett lábakkal, a foga közt a cigaretta; – épp a francia klerikális politikáról szavalt a fiatal zsidónak, aki ugyancsak közel ült –, hogy többet ne mondjak. Persze hogy elillant a vőlegényjelölt.

– Szerencsétlen! Most azt beszéli, kérem, hogy mihelyt nagykorú lesz, Rómába megyen – politikai híreket fog kikémlelni a Vatikán körül, európai udvarok meg nagy újságvállalatok számára. És hogy szeretne valamelyik bíboros barátnője lenni.

– Az őrült! A mi Erzsikénk mondta meg jól a minap. „Nem Adrienne az, hanem Vadrienne!” – Kérlek, most úgy jár otthon, egy szál batisztslafrok, semmi egyéb rajta, úgy fogadja a tiszteket. Néha dicsekedve jókat üt a csípején – a palánkon átkiabál néha a kertünkbe nagy kacagva: „Ugye, jó kis husika – ez tetszik ám!” – Megmutatja a kezeit! „Ugye, szép hófehérek, párnásak – nem is dolgoznak ezek semmit!”

A piros ruhás hölgy éles kacaja idáig csendült – cigarettát sodort megint nagy gyűrűs, pici ujjaival, és tüntetően gyakorlott fogással gyújtott rá.

– Pedig lássa – súgta Máriának a polgármester –, lehet, hogy ez egy egészen egyszerű, kicsit zabolátlanul nevelt, de jó leány alapjában. Ez a nagy hűhós elképedés vadítja meg. Ha egyszer olyan környezetbe kerül, ahol minden nő cigarettázik, fecseg politikáról, és ápolja a körmeit, nagy zavarba fog jönni, és nem leli meg önmagát.

Mária szinte hálásan nézett vissza rá ezért – mintha az ő titkos megrettenésére lett volna válasz. Ilyenné hajszolódik az ember, ha egyszer hozzákezd, hogy par force ellene tegyen a környezete ízlésének. Nem, hiszen ő úgyis gyáva óvatosságra született, fél minden rikító ellentéttől, egy-egy feltűnőbb, szertelenkedőbb mozdulat vagy szó nyersszínű formátlanságától. – Szemével szándékosan kereste meg a húgát. – Egy rózsalevelet tépkedve, elmerülve válaszolt épp a Zoltán valamelyik szavára.

– Nem tudom! – Várni valakire, órákig is, az csakugyan jó lehet, de csak addig a percig, amelyikre biztosan ígérkezett. Hanem attól kezdve... hogy mászhat a mutató! Istenem, tán nem is éri fel azt az örömet, mikor mégis beállít végre!...

A nővére álmélkodva figyelt oda. Igaza lett volna az imént? Így már a nő beszél, ki álmodozásban legalább végigpróbált egyet-mást.

Újra vissza kellett mennie a táncolókhoz, folytatni egyre céltalanabb kimerültség érzésével. „Csak még egy kicsit!” súgta fülébe Ági egy percre hozzásimulva – hisz a második négyesre Zoltán kérte fel.

– Nézze – mondta akkor Mária hirtelen, őszinte aggódással a fiúnak, végigsétálva vele a lombok mellett –, nézze, mégis vigyázzon erre a gyerekre. Csupa kísérletből, tréfából ne bántsa... még egészen zavartalan idáig!

A fiú elpirult kicsit, mintha féltékeny szemrehányást érezne ebben, és zavartalan mondta: „Ó, olyan kedves baba. Maga lesz, ugye, a vizavínk?”

– Igen, persze, de... jé, hisz nincs is táncosom!...

A tiszt kínos zavarban szaladt el, hogy kerítsen. Felelősnek érezte magát, mert itt mindenki joggal hihette, hogy ő foglalta le megint. Pedig már az utolsó percben a szállingó gavallérok is felszedték táncosnőjüket a maradékból – a helyzet minden pillanattal nehezebb volt, és akárkinek mégsem szólhatott. Végre a bálanya, a polgármesternő is neszét vette.

– Az Istenért, ilyen dolgot! Micsoda ügyetlenség! Józsi, már hiába, kérd fel csak te magad már most! – lódította az urát. De aztán, hogy félreértés ne legyen, illőnek tartotta minél több mamának elmondani és kimagyarázni.

Laszlovszky Mária pedig új meglepetéssel érezte, hogy nem „mindegy” neki egészen, hogy zavarón érinti, majdnem megszégyenítőn. Ostobaság, de nem tehetett róla; a mosolya – érezte – kínosan lárvaszerű már, és erőltetett, gépies minden mozdulata.

Késő volt. A férfiak egy része pezsgőzött; egy falusi társaság asszonyostul, semmit nem zavartatva magát, külön vonult, és hallgatókat húzatott fülbe a második prímással egy falvédte, távolabbi zugban. „Igen, indulunk, drágám!” súgta az anyja végre.

Ágnes és Zoltán előre mentek. „Így jó!” gondolta Mária, és valami kis késztetett álkeserűséget mégiscsak sikerült éreznie. De a mély levertsége mégsem ezért volt, minden, minden egyformán ránehezült. A Lenkének felharsogó tapsokra is gondolt, majd Csilléry Adriennére. Ki tudja, nem beszélnek-e róla is olyanformán háta mögött? rémisztgette magát. Nincs kiút ebből!... De bír-e majd végig alkalmazkodni? És mivel jobb az? Egy ilyen Zoltán-forma neki mégsem volna elég!... Ej, csak egy választása van, a súlyos, teljes magány, azt kell vállalnia.

Azok már a kapunál voltak, és látta, hogy a húga keze maradozón pihen a férfiéban; valami beszédbe fogott az anyjával hamar, hogy távoltartsa a figyelmét. Az egész lénye súlyos volt a fáradtságtól, összevissza, kelletlen benyomásoktól.

A kis udvar virágágyai közt elősurrant Ági, mint egy karcsú, fehér holdtündérke a hűvös, kékes éjben. A gömbölyű tükörgolyók színes mélyén fantasztikusan megnagyítva és szétesve vibráltak a csillagfények, a levegő sűrű volt szinte a nedves kert mély, csudálatos virágillatától. „Leveled van, Mária!” szólt vissza a gyereklány különös, rezgőn-üde hangon az ajtó szekrénykéje előtt. Mária megállt, egyszerre kalapálni kezdett a szíve. A Seregély levele!... Reszketve állt ott, amíg anyja a kulccsal bajlódott, és már nagy, mérhetetlen messzeségek választották el az előbbi percétől. És tőlük is olyan távol jutott. Kezében a levél, a drága zálog, messze, magasabb, különb világból jött izenet! Benne a sorok, pompázatos titok még, de majd olvasni fogja. Aki írta, sohase látta az ő arcát, de írás közben ővele, csak vele volt, és keze melegét, mozdulata eleven nyomát hozzák a szikár, kedves betűk. Ó, mindennél több és drágább ez... már minden jól van!

Fölötte van – már érzi – e kényszerű, kicsinyes viszonyoknak; van, ami kiemeli és élteti itt, hogy szomjan ne vesszen a lelke a nyomorúságban. Egyszerre fölengedett benne minden, és mint a zokogás vágya, úgy lüktetett torkáig az ujjongó, hálás és boldog felindulás.

Egyedül maradt a szobájában, és nem is sietett nagyon; lámpát gyújtott, és kinyitotta a kertre szolgáló ablakot... Ó, alig köszönt ma jóéjszakát!... De lám, a húga sem jött ma hozzábújni szeles és heves öleléssel – vagy ahogy szokta, kamaszos idegességből, ma nem nézte meg lámpával az ágyak, bútorok alját, rablót keresve!... Lám, a kicsi! És meghatott, szerető gondolatot küldött felé. Mit rabló, mit tűzvész? Ki törődik ilyenkor a halállal?

És látta az ő biztos, szép különarcú betűit!... Szemét ok nélkül elfutotta a könny. Az egész kelletlen nap, a jelen – kín, sértődés, minden elsimítva! Ő méltó erre! „Kedves, halvány barátnőm!” Ezerjófű-illatok szállták körül mámoros homlokát – mohón és mégiscsak félig értve olvasta... és még egyszer – és még egyszer! Valahol a kakas szólt – a hajnal egyenletes szürkesége derengett már a kertek fölött.