Krúdy Gyula

Elbeszélések IV.

1922–1926

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-152-8

Álom Béla

1

A falióra régen megállott, de szerencsére volt egy kakas a szomszédban, amely pontosan jelentette az idő állását. Ő volt a szegények órája. És Álom Béla a szegénysoron lakott, ahonnan a legtöbb imádság és káromkodás szokott útra kelni. De itt laktak a legszebb álmok is, mert az álmok abban a tekintetben hasonlítanak a fecskékhez, hogy jobban kedvelik a földszintes házikókat, mint a nagy palotákat. Így rendelkezett az a régi vándorló, aki az álmok és madarak helyét a földön kijelölte.

Így például abban a régi házban, ahol Álom Béla fiatal korában lakott, a nők mindig hercegnőknek álmodták magukat, amikor a kakas először megszólalt. Uszályos ruhában, aranylegyezővel ment végig az udvaron a műhímzőnő. A szeplős gépírókisasszony egy tucat harisnyát is felpróbált, mielőtt a kedvére valót kiválasztotta. (Szerdán mindig vadgalambszínű harisnyában járt.) Az öreg kisasszony, aki napközben olyan ócska kalapban járt, hogy a gyermekek utánaszaladtak, új szalmakalapban nézett ki éjfél után az ablakon, és fogadta a közönség hódolatát.

Hát még a férfiak milyen nagyszerűeket álmodtak! Mindenkinek olyan felesége volt, amilyent akart, és töltött káposzta rotyogott a tűzhelyen. Senkinek nem fájt a keze, sem a lába; a sánta nőszabó más híján a próbababákat táncoltatta, a dohos házmester bajuszpedrő káplárként táncolt a ligetben, az öreg hivatalnok, akinek a lába tudósabb volt az időjós Falbnál, valódi gumiharisnyában bokázott az udvar közepén.

Mikor a kakas először megszólalt: mindenki a helyén volt álmában. Bölcsőben hintáztak az öregemberek, ékszereiket fényesítették a rongyos lányok, a szívbajosok az esőcsatornán kúsztak fel… Csak a várva várt nők érkeztek meg legkésőbben a város különböző pontjairól, mert hiszen ők az éjszakákat színházakban, bálokban, estélyeken töltik, későn térnek meg otthonukba, és csak hajnalfelé jutnak hozzá, hogy Álom Bélát kegyesen meglátogassák.

2

Abban a külvárosi házban, ahol Béla lakott, kellő adagolással szétosztogatta esténként az álmokat a lakók között, mert itt egyszerű emberek laktak, akiknek Béla ismerte életét és bánatát. Könnyen rendelkezett tehát arról, hogy mely álmok menjenek az udvari szobákba, melyek az utcai részbe, amint az éjjelőröket szétküldi a városba besötétedéskor az őrmester. Az álmok megcsörgették pénzeszacskóikat a hónap vége felé, mielőtt útjukra mentek volna. Az ételekkel teli lábasokba mohó pillantást vetett Béla, és sohasem felejtett el egy kulacs bort is mellékelni annak az öreg hivatalnoknak a részére, aki mindig üres üvegeket lát a városban. De hatalma nem terjedt ki a nőkre, akik messzire innen, kocsikon robognak, mintha végzetük elől menekednének, akik mindenféle álöltözetekbe burkolják testüket, hogy a betegség és halál eltévessze őket, akik akkor is nevetgélnek, amikor a szívük majd megszakad a fájdalomtól vagy az unalomtól. Béla szegény ifjú volt, és a gazdag, előkelő nők, akiket látásból ismert a városon: legfeljebb álmukban vették őt észre, de ez éppen elég volt Bélának.

Csak már hagynák el otthonukat, hogy Béla elmondhassa nekik mindazokat a bókokat, amelyeket részükre tartogat! De az elkényeztetett kedveseknek sokáig eszük ágában sem volt párnáikat elhagyni, elküldték maguk helyett öreganyjukat, szolgálójukat, amíg ők semmiségeken tovább kacarásztak, gyöngyöt fűztek, vagy új ruhát próbáltak, mint ezt álmukban a gazdag és előkelő asszonyságok tenni szokták.

Béla boldogtalanul forgolódott ágyában. Nem jött sem a miniszterné, sem a bankárné, de még a színésznő sem, aki tiroli fiúnak öltözve akár az előadás után felülhetne már a kéményre, hogy a füst szárnyán idáig repüljön! Lelketlenségük buta varázslatként bűvölte őket mozdulatlan, lélegző csipkékké vagy éjiszekrényen álló vizespoharakká. Gondolattalanságuk sötétbe vitte őket, mint a függöny eltakarja az ablakot. Szívtelenségükben érzelem nélkül aludtak szerte a városban, mint a délinövények… Ah, csak a szegény és jószívű nők szaladgálnak mezítláb és alsóruhában a harmatos mezőkön, az alvó utcákon, a háztetőkön, ha egy szegény fiatalember erősen rájuk gondol. Ah, csak a boldogtalan, fájdalmas, könnyes nők ugranak ki álmukban egy szál ingben az ajtókon, hogy megmentsék azt a fiatalembert, aki a ház előtt éppen öngyilkosságot akar elkövetni. A szeplősök arcáról szállnak az álombeli szitába a szeplők, hogy behintsék a férjnek álmait. A kis arcfoltok lesznek briliánsfényűek az álom alatt. A szép és megelégedett nők egykedvűen, mint akár nappali életükben, hintáznak a láthatár szélén.