Móra Ferenc

Négy apának egy leánya

Véreim

(Részlet)

Elbeszélések

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-165-8

NÉGY APÁNAK

EGY LEÁNYA

(A festő halála)

Utószó az előző kiadásokhoz

Hát ez meg már micsoda? – ráncolja össze a szemöldökét az olvasó. Ez az úr annyit se tud, hogy rendes ember nem szokott előszót olvasni, mert úgyis tudja, mi van benne? Az író szabadkozik, mentegetődzik, enyhítő körülményeket talál ki magának, hogy az olvasót előre meggyőzze róla, milyen jószándékú ember ő és mennyire megérdemli az elnézést. De az olvasónak is van ám magához való esze, nem engedi magát előre levétetni a lábáról. Ha már rászánja magát, hogy regényt olvas, először megnézi a végét, ha az ízlik neki, akkor elkezdi az elején, de az előszóhoz elvből nem nyúl.

Elég tapasztalt olvasó vagyok hozzá, hogy tisztában legyek az előszók hiábavalóságával. Hiszen éppen azért írok utószót, mert annak mégis több kilátása van az érvényesülésre. Az olyan, mint az exhumálás; nem mindig érdekes, de mindig föl lehet róla tenni, hogy az lesz.

Aztán meg ez a könyv olyan különös műfaj, hogy meg is kívánja az ilyen előrebocsátott függeléket, ami különben regényhez nem illik. Hogy micsoda műfaj, azt én se tudom, de hát az nem is énrám tartozik, hanem a kritikára. Én regénynek szántam, de úgy látszik, magam se voltam benne biztos, csakugyan az-e. Valahol a könyv vége felé ki is fejeztem ezt a kétségemet, azt írva, kitelik a kritikától, hogy azt mondja a könyvemre, ez nem is regény.

Jól sejtettem, mert csakugyan kitelt tőle. Császár Elemér barátom állapította meg A festő halálá-ról, hogy az nem regény. Igaz, azt is hozzátette, hogy több, mintha az volna.

Hát én máig se tudom, regény-e, vagy a regényírás elméleti és gyakorlati kézikönyve, amiből mindenki megtanulhatja a regénycsinálás titkait – de azt tudom, hogy nekem a legvidámabb könyvem. Azt nem mondom, hogy a legkedvesebb, mert az írónak mindig az a legkedvesebb könyve, amit még nem írt meg, de az bizonyos, hogy sok mulatságot szerzett nekem. Akkor is, amikor írtam, úgynevezett műgond nélkül, kiméretlen, önmagukért való kanyargásokkal, mint a Tisza, sőt olyan kiöntésekkel is –, meg akkor is, mikor olvastam a könyvről való kritikát. Az egyikből megtudtam, hogy optimista vagyok, a másik dicsérte a pesszimizmusomat, a harmadik a cinizmusomat magasztalta, a negyedik a gyermetegségemet. Volt, aki Jókaira ismert bennem, volt aki Gárdonyitól eredeztetett. Mikszáthhoz is járattak iskolába, meg Anatole France-hoz is, s mondhatom, nem is olyan rossz érzés, mikor az ember megtudja, hogy ilyen királyi agyagokból van ő meggyúrva. Az is nagy megnyugvásomra szolgált, hogy a mese ugyan gyönge, de az elbeszélői készségem elsőrangú, azazhogy az előadás modora ugyan egy kicsit elavult, de a meseszövésem lenyűgöző, illetve a stílusom terjengős, de a nyelvem ízes és zamatos, végre, hogy nincs ugyan semmi mondanivalóm se, de a semmit olyan közvetlenül mondom el, hogy az is megszeret érte, aki haragudni akar rám.

Van annyi eszem, hogy minden kritikus kuglófjából csak a mazsolát szedtem ki, és ezzel delektálom magamat, hogy most már tudom, ki vagyok. A legnagyobb meglepetés azonban akkor ért, mikor a pesti kirakatban megláttam az én legvidámabb könyvemet a közönségcsalogató reklám sárga cingulusaival, amikre az volt nyomtatva:

Most jelent meg! Egy művészélet tragikus képe!

Ez, gondolom, 1926-ban volt, amikor úgy belecsömörlöttek már a sok vidámságba a magyarok, hogy csak tragédiák halálharangjával lehetett őket a könyvesboltba becsalogatni...

– Hja – mondja a mostani kiadóm, ennek a harmadik kiadásnak a gazdája –, ön volt a hibás, hogy lehet ilyen szörnyű címet adni egy regénynek? Mit akarnak önök mindig a haláltól?

– Bocsánat – mentegettem magam –, én nem tehetek róla, hogy a festő csakugyan meghalt. Sőt, ő se tehet róla, mert nem egészen a maga akaratából halt meg.

A kiadó megnyugodott, hogy ne féljek, nem akar engem gyanúsítani a gyilkossággal, hiába mondják az írók, hogy a kiadóktól minden kitelik.

– Hanem azért a regénynek mégis muszáj más címet adni – ütött az asztalra. – Én 1926-ban se adtam volna ki A festő halálá-t ezzel a címmel. Pedig hol vagyunk már 1926-tól! Ha meg nem változtatjuk a címet, mindjárt makulatúrának nyomathatjuk a könyvet.

– De kérem – döbbentem meg –, akkor inkább a gyilkosságot vállalom, arra is gondolni kell, hogy a közönség...

A kiadó legyintett:

– Tudom, mit tetszik gondolni. Szó se lehet a közönség félrevezetéséről, hiszen zárójelben odatesszük az új cím alá a régit.

Hát én nem tudom, mi különbség lesz akkor az új kiadás meg a régiek közt, de lehet a kiadókat valamiről meggyőzni? Meg van az írva A festő halálá-ban már az első oldalon, hogy a kiadók eszejárásán nem lehet eligazodni.

Megadom magam és fölteszem a kérdést:

– Jó lesz A festő születése? Azt tetszik hinni, hogy az emberek odavannak az örömtől, ha a festők szaporodnak? Arról nem is beszélek, hogy a festők mennyire örülnek neki.

– Valami olyan cím kellene, ami födi a regény tartalmát és hangulatát – tűnődött a kiadó.

– Akkor az legyen a címe, hogy Muszáj regényt írni!

– Isten őrizz! – ugrott fel a kiadó. – így is az a baj, hogy több a regényíró, mint az olvasó. Hát még ha parancsot is kapnak rá!

Addig tanakodtunk aztán, míg megtaláltam az új címet, amiből nem lehet semmi baj. A valóságnak is megfelel – már mint a regénybeli valóságnak –, meg nem is ijed meg tőle senki.

A címváltoztatás történetét pedig íme följegyzem, mint kortörténeti adatot. Száz esztendő múlva majd feldolgozhatja valaki az Irodalomtörténeti Közleményekben.

Móra Ferenc