Pünkösti Árpád

Az alsó fiók

Családtörténet

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-707-0

Tölgyfa Pegazusom, a kétszárnyú íróasztal három évtizede került a házhoz, de fiókjaiban évszázados a kacat-, az öröm és a bánatüledék. Az alsó fiók 45 centiméter hosszú, 25 centi széles és magas – 29 liter. A fölötte lévő három feleekkora, caklipakli hetven liter. Az új számítógépasztal két suta fiókja ennek a felét, ha befogadja. Rendet kell vágni, sőt rendszert váltani. A levelek, iratok, a tenyérnyi gémkapocs, a fél kiló névjegy, egy szerelmes ólomkatona mind, mind új hadrendet kívánnak. Húsz éve a bornírt közhely felvetetett velem az utcán egy csavaranyát: „Anya csak egy van!” És mi legyen ezzel az eggyel?

Az alsó fiókba elsősorban az „enyéim” – édesanyám, apám, két feleségem, két gyermekem összes, barátaim, barátnőim egy-két becses levelét rakosgattam. Növekvő háborítatlanságukba bizalmas dolgokat is dugdostam. Például egy régi ötszáz forintost, amit mostanáig sikerült megőriznem. Ez az én örökös dugipénzem. Van más is. Édesanyám 1979-ben az én kérésemre elkezdte írogatni emlékeit. Két kék keménykötésű füzetre futotta. Ez az én szamárvezetőm sosem tervezett családtörténetünk írásában. Az egyik kötet lapjai közé csúszott egy levél óvszer (bocsánat!). Ez nem az én „műfajom”, háromból egy mégis hiányzik. Kivel? Mikor? – hiába forgatom. Lejárt 2004-ben.

Évszázados üledékről írtam. A koridős papír ugyanis apám 1906-ban, a Brassó melletti Zajzonban keltezett – természetesen magyar nyelvű – születési anyakönyvi kivonata, amit 2005 nyarán oroztattunk el Romániából. A Mihály utónevű másodszülött apja Pünkösti János molnársegéd – „akit az alulírott anyakönyvvezető személyesen ismer” –, anyja Rab Ilona, ágostai hitvallású evangélikusok. Rövidítve: ág. ev. (amit én gyerekként mindig úgy ferdítettem, hogy „ágról szakadt evangélikus”). Apám 1964-ben azt írta Chicagóba, az esetleges rokonság felől érdeklődő ismeretlen Pünkösti Júliának (Mrs. Jakaby), hogy a Pünköstiek a Háromszék megyei Uzon községből erednek, így praediktumuk (na végre!) uzoni Pünkösti, ám ezt „mi már csak elvétve használtuk” (nekem később azt mondta, csak a gazdag, földbirtokos Pünköstik éltek az előnévvel). Az antivilágban magát uzoni Pünkösti Andorként jegyző újságíró, rendező, színigazgató valamiképp rokonunk. Pünkösti Andor igazgatói engedélyét a német megszállás után bevonták (emléktáblája az Örkény István Színházban látható). Idős emberek sokszor keresztelnek át Andornak. Kiskakas koromban dühös voltam miatta, mára büszke vagyok rá, akár rokon volt Andor bátyám, akár nem. Élt: 1892–1944. Apám személyesen ismerte, és azt írta róla Chicagóba: „sajnos zsidó felesége volt, s a háború kitörésekor talán ezért lett öngyilkos”. Finom megfogalmazás ez „a háború kitörésekor”, ahelyett, hogy a német megszállás idején, mivel a zsidó feleség akkor vált halálos bűnné, ítéletté – Horthy, a kormány és a dicső m. kir. (ifjabbak számára: magyar királyi) csendőrség segédletével. Idézek tovább: „Őseink székely-schitar eredetűek, és nincs kizárva, hogy ott voltunk a délkeleti Kárpátok karélyában (ott, ott – a felnőtt gyerek), amikor Árpád apánk megjelent Vereckénél.” Mihály apám pedig Szálasi Ferenc karéjában volt az utolsó magyar rögvesztésig. Mellette ragadhattak rá az efféle mondatok, talán az értelmetlen schitar szót is ott hallotta. Pedig otthon náluk még volt értelme a sitárnak, Hétfaluban így hívják a sajtárt, az egyfülű edényt, amibe a tejet fejik, sitár: rocska. Az biztos, én, Árpád (1936) ott voltam a hét vezér között (Előd, Ond, Kond, Tas, Huba, Töhötöm megtisztelő társaságában).

Pünkösti Júlia (Mrs. Jakaby) negyven évvel később engem is felkeresett, mint „rokont” – noha nemigen az –, ám miután kiderült, ki az apám, megkaptam a Brazíliából nekik írott leveleit. Jakabyékról is lesz még mit mesélni. Más források híján származási ügyekben én, az elfajzott schitárfi is apámra vagyok utalva. Az ő Chicagóba írt levele szerint eredetileg katolikus volt a família, és a „Budáig előre nyomult” ág megőrizte a hitét. (Ez lett volna Andor, vagy például egy apám által említett ugyancsak Mihály miniszteri tanácsos?) A mi águnk Háromszékből „a szomszédos Brassó megyébe, ott is a Hétfaluba került, a brassói szász hittérítő, Honterusz János agilitásából (no meg az államhatalom gyöngéd támogatásával – a gyerek) az ott élő csángókkal együtt a lutheránus hitre tért a reformáció idején, és ma is tucatnyi Pünkösti família él ott evangélikusként”. A harmadik ág „főleg Kolozsvárott és környékén telepedett meg, s zömmel az unitárius hitre tértek át”. Színtiszta székely-schitarságunkon, sajtárságunkon talán némi „foltot” ejt, hogy apai nagyanyám révén rokonunk a zajzoni Rab István nem székely, hanem csángó költő (Táncsics Mihály kor- és harcostársa), és Pápáig elcsángáló rokona, az ugyancsak költő Rab Zsuzsa is.

Az „elcsángálás” szót én hétfalui másod-unokatestvéreimtől hallottam, de a nyelvészeti könyvek, csak odáig jutnak, hogy az „elvándorolt”, „elszakadt” ige már elenyészett származéka lehet. A csángó, vagy tsángó gyakran elhagyta a lakhelyét: a név értelme kóborló, vándorló, míg a székely: székelő, otthon maradó. Ráadásul a csángó állítólag gúnynévnek számít, így még inkább érthető, hogy apám miért nevezte magát inkább székely-schitárnak, noha ő a família egyik legnagyobb csángálója.

De miért keveredett hozzám alig ismert apám születési anyakönyvi kivonata, méghozzá mostanság, másfél évtizeddel a halála után?

1.

Szüleim – szerencsémre – elváltak, mielőtt még iskolába kerültem volna. Önző dolog édesanyám életre szóló fájdalmát szerencsének nevezni, és soha nem fogom megtudni, mi lett volna velünk, ha mi inalunk a felszabadítók elől apámmal Nyugatra, nem az új feleség és az új gyerek, a menekülés közben meghalt Pünkösti Rózsa. Atyuskám, miért adtátok ezt az émelygős nevet szegény kishúgomnak? Ha velünk menekülsz, nyilván akkor is Ausztráliában kötöttünk volna ki, és ott is maradtunk volna (mivel Brazíliába a Jókuthy apósék csábítottak). Levettem a polcról az Atheneum kiadásában megjelent Ady Összes versei című kötetet. Emlékszel még rá? Ady helyett te dedikáltad anyámnak: „Irénkémnek születésnapi megemlékezésül – Miskolc. 42. II. 9. Miskád.” Megnéztem, hétfő volt, kezdődött a neked akkor korántsem bajterhesnek érzett miskolci heteid egyike. Nagy feltörekvésedben a „Miskád” aláírás hat betűje centinyit emelkedik, az egekbe szúr, grafológusért kiállt. Ekkor már ismerted a miskolci gyáros eladó sorba került lányát, Jókuthy Klárát, a második feleségedet, de ennek most nincs jelentősége. Ugyan anyám nem éppen önzetlenül azt érzékeltette mindenkivel, hogy te a hungarista gyártulajdonos, dr. Jókuthy Gyula mellett láttál lehetőséget öles ambíciód kiélésére. Elhittem én is, a família is, pedig anyám tudta, milyen rég átestél a nyilas keresztségen – ajaj! –, Miskolcon már csak az ifjú ölet kaptad hozzá. De engem jobban izgat, hogy miképp fért el a kebledben, párban Ady és Szálasi? Azt mondod, hogy a „gondváni alaptörzs” gondolata (Szálasi) meg Fekete zongora (Ady) egyformán szól? Lehet, hogy a költőről többet tudtál, mint a nemzetvezetőről? (Beszélgetésünk során kiderült, Szálasi írásait nem is ismered.) A guszta Jókuthy-lány miatt lelkifurdalásod lehetett anyámmal szemben, ezért ragadtad fel a boltban az Ady fametszet képével díszített vörös vászonborítású, jó vastag kötetet. És hát verskedvelő volt a születésnapos asszony, az ajándékkal kiszúrtad a szemét!

Ajaj!

Régóta bujkált bennem a kérdés, de csak most fogalmazódott meg, hogy ki lehet az az ember, akinek génjeit hordom. Az apátlanság visszatérő álmai még egyetemista koromban is szorongatták a torkom. Legyek nevetséges: még harminchoz közel is előfordult, hogy egy-egy ilyen álom után könnyes párnán ébredtem. Apátlanul fületlen voltam, kisebbrendű, nem egész. Nem Pünkösti Mihály, szóval nem te hiányoztál, hiszen nem is ismertelek, hanem egy igazi apa.

„Fiam!”

Hiányodtól sarcoltan még inkább izgatott, milyen nevelést kaphattam volna tőled? Hallottam, hogy jól futballoztál, sőt irogattál is, ami rendben volna, de képességeid miért nem akadályoztak meg abban, hogy legprimitívebb labancaink közé állj? Ahogy eszméltem, egyre inkább idegenkedtem tőled. Anyám miatt? Nyilasságod, érthetetlenséged miatt? Ez az írás valamiféle keszon is, süllyesztőszekrényével történetünkbe alámerülve próbálok választ kapni sok miértre. Hátha sikerül kiegyenesíteni legalább néhányat a nyakam körül tekergő kérdőjelekből, csitítani kisebbrendűségemet. Pedig talán a veled szemben érzett fenntartás óvott meg attól, hogy belőlem is válási árva legyen, mint az én hallgatag fiamból. Te öt-hatéves koromban tűntél el az életemből, én kicsit később léptem ki a fiaméból. De látóközelben maradtam mindig, te meg a világ túlfelén kódorogtál. Csak hangulatok maradtak bennem rólad és egyetlen markáns jelenet: egy pulyka lefejezése baltával. Látom a tornaljai villa kicsi udvarát, látom a házba vezető lépcsőt, a gangot, látom a favágó tőkét, a lecsapó fejszét, a fej nélkül elszaladó pulykát, de nem látom az arcodat. Ám tolulnak a kérdések. Ha két kézzel emelted a baltát, ki fogta a pulyka nyakát? Volt háztartási alkalmazott, nevezzük nevén: cselédlány? (Nem volt.) Vagy ezt az agresszív cselekedetet csak az apjával konfliktusba került gyerek fantáziálta? De mikor kerültem én veled konfliktusba? Anyám sosem gyalázott. És esküszöm, hogy a fejetlen pulyka futott, nem létező fejét rázva. Engem anyám szenvedése meg a társadalmi ítélet állít szembe veled. Hazudozásod szeressem, a kizsarolt válást, a középszerűségét, az uborkafára kapaszkodását vagy mi a fityfenét?

Van két braziliai féltestvérem, húgom. Egyiküket, Anikót ismerem is (a másik elszakadt a családtól, Spanyolországban él). Felnőttként náluk találkoztam apánkkal, 1989-ben, 53 éves koromban, Aracajuban, ahol egy hetet töltöttünk együtt. Apám harminc évvel volt idősebb nálam. Ekkor volt szerencsém összeismerkedni a második feleséggel, két húgom magyar édesanyjával, Jókuthy Klárával is (aki időtlen-idők óta elvált apánktól). Anikó húgomnak és lengyel származású férjének három fia van. A filmszínész szépségű középső, Heron, végzős kémikus és Magyarországon szeretne doktori vizsgát (PhD) tenni, méghozzá magyar állampolgárként (bár ő már nem beszéli a nyelvet). Vele együtt az anyja, Anikó is honosítana, ehhez kellett apánk születési anyakönyvi kivonata és 1943-as miskolci házasságlevele. Az előbbit a román követségen és Bukaresten keresztül, hivatalos román fordításban kaptuk volna meg, ki tudja, mennyi idő alatt. De egyik brassói – pontosabban hétfalusi – unokaöcsém egy üveg borért kimásoltatta a magyar nyelvű okiratot. A másikat a miskolci anyakönyvesek küldték. Mielőtt továbbítottam volna őket Brazíliába, mindkét igazolásból készítettem magamnak egy-egy kópiát. Mi célból? A magyarul nehezen író, de brazil vászonra magyarul hímező Anikó örömében hat különféle színű keresztszemes konyharuhát küldött ajándékba.

Ha időrendben lennének az alsó fiók papírjai, most édesanyám „fajtiszta” származását igazoló okmányai következnének. Ezek a régi papírok méretük miatt is kilógnak minden sorból, rendből (apám születési bizonyítványa is lepedőnyi). Ráadásul a második zsidótörvény dokumentumkötege időtálló, vastag, fényezett, nehezen összehajtható papírra íródott. Az 1939-es törvény szerint vallásától függetlenül zsidónak minősült, akinek egy szülője vagy két nagyszülője izraelita hitben született. A „zsidók közéleti és gazdasági térfoglalásának” megszűntetése végett hozott törvény alapján anyámnak is bizonyítania kellett, hogy hála felmenőinek, ő nem „megszüntetendő”.

Tanítónő édesanyám, Vadász Irén Julianna (1911 Debrecen, 1990 Budapest) református volt, pedig istentelen – lustaságból hiten kívül élő? – nagyapámat, mint most kiderült, katolikusnak keresztelték, de ennek semmi jelentősége sem volt. Az is lehet, hogy a saját esküvőjén, anyám keresztelőjén kívül más alkalommal be sem tette a lábát a templomba. Talán nem vagyok igazságtalan vele szemben, hogy lustának nevezem. Első osztályos koromból két emlékem van, nem a restségéről, hanem róla, magáról. Debrecenben, a Homok utca sarkán lévő szatócsbolt mellett – a küszöbön ülve? – ettem annyi görögdinnyét, amennyi belém fért. A magokat is elropogtattam, ahogy nagyapám, és azóta is értetlenül nézem, akik a dinnye „fűszerét” kiköpködik. A másik emlék is a bolthoz kötődik. A tizenöt-húsz négyzetméteres, cső alakú üzlet hátsó harmada volt a „raktár”, drótra akasztott függönnyel lekerítve. Játékban megszomjazva épp akkor ugrottam be a boltba, amikor nagyapám egy nekipirult nénivel kilépett a függöny mögül. Otthon hallottam, nem megy a bolt, mivel az öreg fűnek-fának hitelez. 58 éves szatócs, szegény munkásasszony vevőkör.

Noha szüleim öt-hatéves koromban különváltak, és nagyapám volt a férfi az életemben, ő nem lett apapótlék, sőt igazi nagypapa sem. Egyszer-kétszer birkózott ugyan velem, aztán csak megvoltunk egymás mellett. Sehová sem vitt, semmire sem tanított. Matematikai tehetségét csodáltam (meg eres kezét, amit aztán örököltem). Fejben oldott meg másodfokú egyenleteket, de nem tudta hogyan. Úgy emlékeztem, hogy mindig jó voltam én is matekból, ezért vágott fejbe az alsó fiókból előkerült bizonyítványom. Hatodikban „mennyiségtan és mértan elégséges”. Rajz szintén. A szögfüggvénytan nem ment. Ráadásul 1947–48-ban a Debreceni M. Középiskolai Tanárképző-főiskola Gyakorló Gimnáziumába kerültem, az úri negyedbe, egy Simonyi úti villába, ahol a testnevelő-tanár kivételével doktorált egyetemi, főiskolai oktatók álltak a katedrán meg tanárjelöltek, és tizenhatan voltunk egy osztályban, ami azzal járt, hogy minden nap feleltél. Sokáig fogalmam sem volt, mit jelent az iskola nevében az M. betű, pedig megszokhattam volna már, hogy az úristen is magyar. A megoldásra a bélyegzőn az M. utáni hosszú kihagyás vezetett rá: innen a „Királyi” szót vágták ki. Egy hajdani M. Királyi iskolába jártam! A mi időnkben csak gyakorlónak hívták. Hozzám hasonló „szegénylegény” tudtommal egy volt még az osztályban, egy iparosember fia. 1949-ben, évközben szét is zavarták az úri scolát, ahol olasz osztálytársunk is volt, Piere, az egyetem olasz professzorának a fia.

Mese állj, lukas az emlékezet! A bélyegző ugyan manipulált volt, de a „Debreceni Állami Középiskolai Tanárképző-intézet Gyakorló Gimnáziumának Évkönyve” helyreigazít. Osztályunkból 9 fiú szülője volt aktív vagy nyugdíjas köztisztviselő, pap, tanár, katonatiszt, egy-egy társamé magántisztviselő, munkás, kisiparos, vállalati segédszemély, altiszt, illetve kisbirtokos 24–100 holdig. Innen tudtam meg, hogy hatodikos koromban, a velem egyidős iskolában érettségizett „Ormós” Mária (történész), az orosz fogságból hazatért egyik tanárunk pedig, egész éves szabadságot kapott „orosz nyelvi tanfolyamon való részvételre”, továbbá dr. Radó évi 4 forintért kétszer ellenőrizte a fogunkat és fél áron kezelte. Feljegyeztetett az is, hogy Rákosi Mátyás a gimnázium IV. osztályának egy futball-labdát ajándékozott. Hogy miért pont nekik, ki tudja, hogy miért focit, azt tudjuk: hiszen maga is nagy focista volt, született „sportember”, meg jó szimatú politikus.

Sok kiváló tanárunk volt, most közülük dr. Nagy József énektanárt említem. Kötelező volt az énekkari szereplés mindenkinek – kivéve engemet. Ekkora tehetségtelenséghez már tehetség kellett. Legalább ennyire maradandó élmény, hogy a tanár úr, állandóan azzal riogatott bennünket, kis kamaszokat, ha az arcunkhoz nyúlunk, ha pattanásainkat nyomkodjuk, akár bele is halhatunk. Vérmérgezés, de talán még agylágyulás is be volt ígérve, és sikerült is beteges félelmet kialakítania talán az egész iskolában a kamaszos „szépészkedéssel” szemben.

Piere-től kaptam egy teniszütőt. Mihaszna, merthogy erre a sportra az úri középosztály volt vevő, ám akkor éppen felszámolás alatt állt… Noha 1949-ben már lehetett ingyen teniszezni, talán teniszezni tanulni is, nem ismertem senkit, aki teniszezett volna. Az utcánkból zongoraórára is egyedül talán csak én jártam. Hallgattam is róla. Anyám befizetett egy öregszagú, csupa nippes lakásba, de egy-két hónap alatt ő is belátta, hogy nagymama szabóasztalán legfeljebb a házi feladatot írhatom meg, ám zongorázni nem tudok. A teniszütőről is hallgattam a baráti körben. De miért fogadtam el? Mert mégiscsak úri gyereknek születtem, ha a válással, a tanítói (értelmiségi) pálya háború utáni leértékelésével proletarizálódtunk is. Köztük, vagy nagyon pici kispolgárok között éltünk, az ő mentalitásukat vallottuk: „Ha adnak, fogadd el, ha ütnek, szaladj el!” Ütőtulajdonosként azért kimentem egy versenyre. A pálya végén, a drótkerítéshez nyomtam az orrom, és meglepetten láttam, hogy a szett megnyerése után – akkor még fogalmam sem volt róla, mi a szett, meg hogy milyen huncutul, hol tizenötösével, hol tízesével számolják a „gólokat” –, szóval, amikor Körmöczi Zsuzsa, a máig legsikeresebb magyar női teniszező védhetetlen labdát ütött, alig láthatóan keresztet vetett. Még ez is! Noha anyám rákényszerített a konfirmálásra, alapjában véve én – akárcsak a barátaim – teljes mértékben egyetértettem a kötelező hitoktatás megszűntetésével. Lett volna még egyéb javaslatunk is. (De nagy a szám! Pedig nem sunnyoghatom el, hogy a gyakorlóban, hetedikben egyedül hittanból volt hetesem. Szégyellhetném a többit. Az egyház meg azt, hogy érdemtelennel szemben volt nagylelkű.)

A felszámolt iskola Simonyi úti villájába beköltözött a Magyar–szovjet Társaság megyei szervezete. (Figyelem: az országos szervezet első elnöke a Nobel-díjas Szent-Györgyi Albert, a saját nevét viselő antifasiszta csoportosulás tagja, a doni csata idején Isztambulban az angolszász szövetségesekkel titokban tárgyaló volt felsőházi tag. 1947-ben az USA-ban telepedett le, 1948-ban mégis Kossuth-díjat kapott.) A debreceni MSZT 1951-ben javasolta, hogy budapesti mintára nevezzék Gorkij fasornak a Nagyerdőre vezető utat. Így is hívták 1954-ig, akkor visszakapta az „allét” Simonyi József, de nem a báró, hanem az óbester. Nem voltam tisztában vele, hogy a „két” személy ugyanaz, még csettintettem is: a franc a bőrét a bárónak! Kedvemre való volt ez az óbester, bár fogalmam sem volt, mi az óbesterkedés, de biztos valami furfangos dolog. Milyen csalódás, hogy ez a mesebeli szó egyszerűen csak ezredest jelent. A Simon Józsefként született Simonyi, a napóleoni háború „legvitézebb huszára” ezredével 1822-ben beültette akácfával a később Simonyi gátnak, majd Simonyi allénak elnevezett debreceni út mindkét oldalát. Bárózása jogtalan, mivel Simonyi karrierje az aradi börtönben végződött, szadizmusa miatt rangjától és címétől is megfosztották. Alléját a fokozódó osztályharc vette el tőle. Kölyökként nekem erről a harcról, meg a fokozódásról nem volt fogalmam, pedig lehetett volna. Negyedikben egy fél évet Debrecenben jártam iskolába és talán az április 4-ei, felszabadulási ünnepségen, a Kossuth téren elkapott bennünket két ávós és becipelt az Aranybika Szálló előterébe, mert ökörködtünk a szovjet himnusz közben. Innen számolhatnám ellenzéki/ellenálló voltomat, de az igazság, fogalmunk sem volt arról, hogy a magyar himnusz után mit játszik a zenekar. Az egyik civil ruhás akkurátusan felírta az adatainkat, és azt mondta, értesítik az iskolát. Ez nem történhetett meg, de legalább egy hétig rettegve jártunk az iskolában és lábujjhegyen a városban. Az „osztályharc” viszont beszivárgott a bizonyítványunkba is. Például úgy, hogy ötödikben latint, a hatodikban és a hetedik osztály első felében angolt, aztán oroszt tanultunk. Többségünk nem is beszél tisztességesen egyetlen nyelvet sem. Na és az osztályozás! Kezdetben az egyes volt a legjobb jegy, aztán az ötös, majd teljesen kopírozva a szovjet mintát, a hetes lett a kitűnő (nyolcadikban 6,3 volt az átlagom). Kiabál a bélyegző is. Nemcsak a lapos, a volt királyi, hanem a kerek is. Az 1948–49-es tanév végén még az egyszerűségében is példás Kossuth-címer volt rajta – jelenkor: de kár volt elkótyavetyélni! –, a következő félévben pedig már a Rákosi-féle címertani zagyvalék. És ha már Kossuth meg Debrecen, akkor érdemes megemlíteni, hogy a Habsburgok itt kimondott trónfosztása után Kossuth – akinek a nagy szavakért nem kellett a szomszédba mennie – 1849. január 6-ai kiáltványában „a magyar szabadság őrvárosa” titulust adta Debrecennek, mivel „Debreczen azon szikla, mellyre fogja építeni Isten a magyar szabadság szentegyházát, mellyen diadalmaskodni a pokol kapui sem fognak”. Mégis diadalmaskodtak, ám erről nemcsak az őrváros, de maga Kossuth sem igen tehet.

A Simonyi úti úri iskolánkban még divatban volt a párbaj. A kakaskodó kamaszoknak tilos volt a birkózás, verekedés a termekben, a folyosókon, de a nagyszünetben el lehetett kérni az altiszttől a két óriás bokszkesztyűt, és adj neki! A „segédek” sarokkal gyorsan meghúzták az udvar homokjában a ringet, és húsz percen át lehetett püfölni egymást. Az ormótlan kesztyűk csak hatalmasakat csattantak, és lehűtötték dühünket. Ezzel képtelenség volt kiütni az „ellent”.

Mikor a Simonyi úton összeszedtem egyetlen minősíthetetlen bizonyítványom, anyám éppen Mikepércsen tanított, és bár hétvégére hazajárt, egyetlen egyszer ekkor – szívét sosem a kispárna alatt tartó – nagyanyám írta alá az értesítőmet. Év végén azért már a gyakorlóban is jó jegyeket kaptam (számolásból is). A tanulás eszembe juttatja, mennyi a panasz manapság az iskolára, a pedagógusokra. Nem kívánom cáfolni ezeket, csak halkan melléjük teszem: az általános iskola nyolc osztályát kilenc iskolában jártam, közben „elvégeztem” egy háborút is. Igazán rossz tanuló mégsem voltam akkor sem, később sem. Tűrhető képességeim mellett talán nevelésemnek köszönhetően.

Nagyapámék házassági anyakönyvi kivonata hiányzik. Anyám keresztlevele szerint a szülei: „Vadász Imre fűrészgyári előmunkás, rk., Fazekas Julianna, ref. Debrecen Homokkert fűrészgyártelep. Életkor: 26 – 19” – a gyerek pedig református lett. Gyanúm szerint nagyszüleim nem is tudták, mi a reverzális, hogy írásban megegyezhetnek arról, kinek a vallását viseli a vegyes házasságban születendő gyermek. A mi famíliánkban az ájtatosság női dolog volt, nem férfias. Főként nagyapámat nem foglalkoztatták a hitbéli ügyek, különösen az esküvő idején, szerelmesen nem adott ilyesmire, így aztán református pap eskette őket.

Nagyanyám (1891, Hajdúhadház, 1973, Debrecen) szülei: Fazekas Sándor kerékgyártó, és Győri Julianna. Mindketten hadháziak. Dédszüleimet ingyen eskették, mivel a vőlegény „hadment. díjkönyvet mutatott”. Félárva dédanyám 18 éves kora előtt ment férjhez. Megesett lány volt, nagyanyám hat és fél hónappal az esküvő után jött világra. Testvérei világos barna hajúak, majdnem szőkék és fehér bőrűek voltak, nagymama fekete hajú, kreol bőrű, fekete szemű. Kopasznyakú csirke. A mosolyos lány azt hitte, azért nem szereti az anyja, mert csúnya. De a mama mintha nyolc másik gyermekéért sem rajongott volna. Dajkálásukat elsőszülöttjére hagyta. Nagyanyámnak emiatt is menedéknek tűnhetett a házasság. Nemigen lett az. Pedig olyan romantikusan indult. Nagyanyám a gatter melletti házba szegődött el cselédnek és a szép fekete szeme feltűnt a fűrészgyári előmunkásnak.

– Vasárnap az egész falu kinn állt az utcán, és lesték, hogy apus sárga cipőben, sétapálcával és keménykalapban tart Fazekas Juliskáékhoz! – E büszkélkedő mondatnál többre nem futotta. – Nem szerelem volt ez, hanem annál is több: megszabadított a cselédkedéstől.

De a szép fekete szem kevés volt nemcsak a boldogsághoz, hanem ahhoz is, hogy a nagyanyám elégedett legyen a külsejével. Keserű pillanataiban vadul púderezte a nyakán lévő sötétebb foltot, és azt hajtogatta:

– Úgy nézek ki, mint egy cigányasszony! – pedig szép volt, fürge, hihetetlen munkabírású, odaadó, önfeláldozó, a nagyapám pedig érzéketlen, böszme.

Egyszer befőtt után kutakodva találtam a spájzban egy hét decis, zöld üveget, rajta nagyanyám jellegzetes, hegyes kézírásával egy ragasztócsík darabon az állt: „májusi hólé”. Bevittem, hogy mi ez.

– Hát nem látod? Májusi hólé! Aki ebben mosakszik, szép lesz.

Élete teljében, 34 éves korában készült róla egy műtermi felvétel. Ezen a képen úgy néz ki, mint egy arab asszony. De mit keresett volna az 1800-as évek végén Hajdúhadházon egy arab? Ám szemita csak volt! Noha feltevésem „érvénytelenítené” az egész családtörténetet, valamiféle biztonságérzettel tölt el, hogy az esetleges zsidó dédapa miatt minden rendszerre „számíthattunk” volna! Isteni szerencse – mondhatni fasza dolog –, hogy nekünk mégsem kellett sárga csillagot viselni, bennünket nem tereltek vagonba az áldott jó m. kir. csendőrök dédanyám félrelépése miatt! Ez esetben apámnak is „sajnos”-öngyilkosnak kellett volna lennie felesége miatt, mint annak a másik Pünköstinek, Andornak.

Hej dédanyám, dédanyám, de szépen csavarintaná történetünket, ha esetleges botlásod nem marad titokban!

Persze túlzás az egész, hiszen láttunk már olyat, hogy egy családban az egyik gyerek hollófekete, a másik szőke, a hajszínek összes egyéb tartozékával együtt – és hasonlítanak, pedig nem is „koraszülöttek”! Ám, ha játék is ez a feltételezés, büszke vagyok rá, hogy az én kis hajdúhadházi dédikém netán átverte Hitler „apánkat”! Nem nagyon, csak icipicit, mert barátaim felvilágosítottak, ha nagyanyám apja zsidó volt, a keresztény anya lánya nem az, mert a zsidók szerint az anya vallása a döntő. De mintha Hitler, vagy a hazai zsidótörvények ezt nem vették volna számításba.

Álom: utazom Debrecenbe, és elkap a kétség, hogy él-e még nagymama. Szorongatja a torkom, hogy mi lehet vele, és szorongatja a szégyen is, hogy nem tudom. A valóságra ébredés sem vigasz, hiszen nagyanyám 1973-ban meghalt. Gyalázat, hogy a temetésére is alig emlékszem – inkább koporsó, mint urna –, csak anyám sokszor elismételt sirámát hallom:

– Én könyörögtem ki a műtétet, én hosszabbítottam meg a szenvedését!

Visszatérve a realitásokhoz: sántít az állítás, hogy dédanyám nem szerette a gyerekeket. Anyám cáfolja is. Azt írta anyai nagyanyjáról visszaemlékezésében, hogy szelíd, de igen tehetetlen, sorsát igazítani képtelen, nagyon vallásos asszony volt, aki tizenhárom év alatt kilenc gyermeket szült. És ekkor, 31 évesen özvegyen maradt. Kilenc gyermeke közül a legidősebb is csak tizenhárom éves volt. Fogalmam sincs, miből tartotta el őket, de érteni vélem, miért hagyta a nagylányra a kisebbeket.

Anyám elnéző volt ezzel a nagyanyjával szemben is. Azt nem említi a kék füzetben, hogy amikor hozzá volt befizetve kosztra, mivel az édesanyja házaknál varrt, akkor mindig éhen maradt, mert ez a szelíd, nagyon vallásos asszony kevesebbet és hígabbat adott az unokájának, mint saját, szőke gyermekeinek. Pedig dolgoztatta! Mivel hátfájós volt, a legkisebbnek, a madárcsontú aprócska anyámnak kellett a hátát taposnia. Mindig, és újból meg újból, hiába fáradt bele a gyerek a billegésbe.

Szívem szerint szentfazéknak nevezném ezt a dédanyámat, de kire számíthatott a Mindenhatón kívül? A hátdürückölés mellett anyámnak örökösen zengedeznie kellett az új református dicséreteket, hogy a nagyanyja megtanulja őket. Mivel a nagyi rossz alvó volt, sokszor hajnalban is felköltötte az unokát énekelni. „Bibliásan voltam nevelve, de ilyenkor elszállt minden áhítatom.” Megakadok ezen a mondaton. Anyámat csak az iskola nevelhette „bibliásan”, hiszen nagyanyáméknál emlékezetem szerint Biblia sem volt. Tévedtem, csak sosem volt „forgalomban”. Nem használták, több könyv viszont nem akadt a háznál. Csak divatlap (szabásmintákkal) és Tolnai Világlap feltornyozva. Anyám ugyan mondogatta, ha valami nem tetszett: – Megver az Isten, kisfiam! –, de nagyanyám sosem emlegette a Fennvalót. De klomotol a fülemben: „Azt a hétszentségit a világnak!” – ám nem vagyok képes felidézni, ki kiabálta. Apám legnagyobb káromkodása állítólag az volt: „Azt a fűzfán fütyülő rézangyalát!” Nagyapám nem volt ilyen kifinomult, no nem is volt csángó, akik között ilyen finoman szól az átok is: „A fű verje fel az udvarodat.” Engem az érettségiig csak anyám és anyai nagyszüleim, de elsősorban a két példás asszony pásztorolt. Visszatérve még a Bibliára: találtam egy fényképet anyámról kilenc-tízéves korából. Két kezét imára emelve az arcocskája mellett tartja „báljosan” és egy kicsit félre hajtja a fejét. Olyan édi, ahogy ma mondanák. Odahajlása hol kisebb, hol nagyobb volt, de élete végén sem buzgott. Halála előtt tíz hónappal kérte, hogy vigyem el neki nagymama bibliáját. „Tudod, minél inkább távolodunk e földi létből, annál közelebb kerülünk az égiekhez. Drága nagymama egyházi temetésén is csodálkoztál, hiszen nem járt templomba soha. Vele éltem és láttam, hogy az igazi hitnek nem feltétlen szüksége a templom.”

Dürückölős dédanyám, a szerencsétlen Győri Julianna tízévi özvegység után újból férjhez ment, és 42 évesen fiút szült. Anyámnak ez a későn született nagybátyja, Imre, mivel négy évvel fiatalabb volt, helyesebb nagyöccsének nevezni. De fiú! – akivel együtt jártak a zsibvásárba vizet árulni, kantából, kupánként, hogy segítsenek a szüleiken. Győri Julianna sorsán könnyíteni az isten sem tudott: újból özvegységre jutott, aztán árván hagyta kamaszkorú fiát is. Nagyanyám testvérei közül csak ezt a kései féltestvért ismertem. Miképp szakadtak így szét? Nem hiszem, hogy csak a „kopasz nyakú csirkét”, az őket dajkáló nagyanyámat hagyták magára. Féltestvére, Imre bácsi ragaszkodott hozzá. Ő derűs volt, emberséges és életfogytiglan buszsofőr Budapesten. „Ő volt az egyetlen elevenen élő szál, aki édesanyám emlékével összekötött, és most ez is elszakadt” – írta anyám Imre bácsi 1983-as váratlan halálakor nekem. „Millió gyermekkori emlék tolul fel bennem, hiszen testvér híján ő volt a játszótársam és felnőttként is talpig ember volt mindig, mindenkihez.” Kért anyám, hogy menjek el a temetésére, de okkal, ok nélkül én mégsem voltam ott a búcsúztatásán. Lélekben tőlem ő messze esett.

Anyai nagyapám, Vadász Imre (1885 Püspökladány, 1965 Debrecen) apja, „Emericus” – akárcsak ükapám, és mindkettő római katolikus. Dédapámat Ignat Laszlavik curator loci keresztelte, anyakönyvezte Emericusnak, de a gyereket azért mindenki csak Imrének hívta – és ez a név a családban szüntelen öröklődött. Dédapám feleségül vette a szintén katolikus Bukovszky Veronikát (20). Ám születési anyakönyvi kivonata szerint dédnagyanyám – akinek kalács puha ráncos arcára adott csókomra még én is emlékszem – nem katolikus, hanem református volt (akárcsak az apja, Bukovszky Ferenc vasúti őr). Úgy látszik, az isteni adminisztráció sem tévedhetetlen.

A kék napló füzetében anyám apai nagyanyját, Vadászné Bukovszky Veronikát lengyel származásúnak, és áldott jó asszonynak írta le, akit a holnap sosem emésztett, akinek csak a ma létezett. Ha a kevéske vacsora után hat gyereke közül valamelyik megkérdezte, hogy mi lesz a reggeli, azt felelte nekik: „Az a holnap gondja!” A naponta záporozó bajok ellen ezzel a könnyed bölcsességgel védekezett. Jaj, dédikém, de kár, hogy elveszett ez az örökséged! Imre fiadban, nagyapámban nemtörődömséggé fajult, anyám meg én pedig önveszélyes aggályoskodók lettünk. Ám lengyelségednek örülök, ez hiányzott a schitarságunkhoz, hogy színtiszta magyarok legyünk. Képzeld, mikor a hajnaltól napestig bolsevikozó teniszpartneremnek – nos igen, tanulatlanul, de vagy húsz éve teniszezek, belenőttem az „úri osztályba”, legalábbis úgy teszek… Szóval mondom a partneremnek, hogy a hitet és a hazafiasságot belül viseli az ember, gyanús, ha fél kilós keresztet lógat a nyakába, vagy kokárdába öltözik. Mire intőn rám szól: „De sosem szabad feledni!” Azóta morfondírozok ezen. Te, mamókám vajon mit feledtél? A lengyelségedet? A magyarságodat? És én? Anyám szeretetét? Hiszen idestova hetven éve járok jegyben vele. Látszólag cáfolva az iméntiket, ennek jelét 1990. június 23-ai halála óta viselem is. Éjjel 3 órakor özvegyültem meg. Hátrahagyott tárgyait reggel adták át az onkológián. A jegygyűrűjét nyomban felhúztam a kisujjamra, és attól fogva hordom. Nem felejtés ellen!

Anyám kék füzete a „lengyel” nagymama férjéről: „Nagyapám hallgatag ember. Talán a hortobágyi pásztorkodás csöndje szunnyad benne.” A fia, az én nagyapám azt mondta róla, hogy a Hortobágyon szarvakat faragott, és ezek közül egy a debreceni Déri Múzeumba került. Iskolás koromban, majd felnőttként én is szerettem volna büszkélkedni dédapám ügyességével, feltételezett művészi érzékével, de hiába kerestem munkáját a tárlók míves szarvai között, valamiért sosem szabadult ki a raktárból – ha tényleg ott van.

Anyám hároméves volt, amikor az apját 1914-ben behívták katonának. Anyámnak akkor már volt egy kistestvére is – persze, hogy Imruska. A hadfi hagyott rájuk egy eladósodott szatócsboltot is, ami a háborús robajban nesztelenül összeomlott. A kisfiú torokgyíkot kapott. Nagyanyám harminc-negyven évvel később is fájdalmasan kántálta nekem diftériás kisfia sirámát:

– Fáj a púpom! Fáj a púpom! – és mutatta, miképp simogatta nyaki nyirokcsomóit.

Ha nagyritkán virsli került az asztalra, az is felidézte Imruskát.

– Akkor is virslit ettünk és a kisfiú kikerekedett szemmel figyelt meg nagyokat nyelt, de az orvos azt mondta, éheztetni kell, akkor meggyógyul. Végül apus rám szólt: adj neki, hadd lakjon jól mielőtt meghal!

A múlt század elején a bő gyerekáldás gyakori gyerekhalállal járt. Az én nagyanyám meg nagyapám, ha otthon volt még, megkönnyebbülhetett volna, hogy egy éhes szájjal kevesebb. De nagyanyámnak az a beletörődő, önnyugtató mondat sem ötlött az eszébe, hogy „Az isten adta, az isten elvette.” Nem bízta rá a gyereket. A ki tudja hányadik Vadász Imruskának biztos volt valahol sírja, de nem jártunk hozzá, – senki sírjához, halottak napján sem –, de nagyanyám e nélkül is ott tartotta őt köztünk.

– Fáj a púpom! Fáj a púpom…

Az idősb Imrus, a nagyapám sosem említette a gyereket.

Nagymama biztos tanulta a varrást, merthogy olyan mesterfokon űzte – feketén, iparengedély nélkül. Mivel én ötven évemet olyan világban éltem le, ahol nem kellett jövedelmi adót fizetni, azt hittem, bizonyítvány hiánya miatt nem váltott engedélyt, és csak a testvérei mellett ragadt rá a varrás tudománya. Mindkettő igaz. Miután férje a fronton volt és az üzlet is összeomlott, nagymama bújta a hirdetéseket, munkát keresett. Az apácáknál kitanulta a fehérneművarrást és szabást, meg a precizitást. Vajon az életfogytiglan tartó lábhajtós varrógépet mikor és miből vette? És az otthoni varrogatást már az apácák előtt elkezdte-e vagy csak utána? Tudománya javát összelopta (önképzés). A felső ruhákat – köztük nagyapa nadrágját – szétbontotta, papír szabásmintákat készített, aztán fél áron egyre komolyabb munkákat vállalt. A szabás művésze lett. Olyan kevés anyagból senki nem hozott ki egy blúzt vagy egy szoknyát, mint ő (hol volt még a számítógépes szabászat)! Urizáló kuncsaftjai körében, főképp a két háború, meg a válság idején – szóval a nem pocsékolós világban – minden centi számított. Emlékszem, órákon át rakosgatta a papír mintákat, hogy kijöjjön az az átkozott darab a kéz alatt vett anyagból. Mintás textíliánál ez bűvészmutatvány. Ha sikerült, hát még ha tíz-húsz centit megspórolt, mintha Nobel-díjat kapott volna. Sokszor elnyerte, ezért a szekrény alja, az összes fiók, a lakás minden zuga ilyen semmire sem jó maradékokkal volt tömve. De igaztalan vagyok, hiszen 1954-ben is, amikor az érettségimre nem volt nyakkendőre pénzünk, nagymama feltúrta a „roncikáit” és egy sötétbarna selyem maradékból varrt nekem nyakkendőt.

Volt ebben a varrócskázásban számomra egy pár igen tetszetős dolog. Először is a kerekítés. Azt utáltam, ha nagyanyám rám adta az elkészült szoknyát és rajtam kerekítette, jelölte be a földre támasztott fejes vonalzó mellett szabókrétával az anyagon lassú körbetoporgásom közben a felhajtás magasságát. Méretesebb szoknyák esetén nekem kellett kerekíteni és ő totyogott körbe előttem. De az igazi az volt, ha nagymamának nézni kellett és a kuncsaft térde körül a kiskamasz matathatott a szabókrétával. A csalódás csak akkor ért, ha „véletlenül” benyitottam próbaközben, mert bizony nagyanyám kuncsaftjainak többsége olyan kövér volt, hogy kirüffent a szoros melltartóból, bugyiból minden irányban, de láttam én akkor még mídert is, de abban sem volt semmi köszönet. Akkor sem, ha szólt az asszonyság:

– Gyere csak be Potyikám nyugodtan, és folytasd a tanulást, nem történik itt semmi titkolnivaló!

Ez kétszeresen is bántó volt, egyrészt, mert taknyos kölyöknek nézett, másrészt meg utáltam ezt a rám ragasztott becenevet.

Egészen másféle izgalmai miatt többnyire előnyös volt az elkészült ruhák házhoz szállítása. Danczingerékhez, a szikvizesekhez nem egyszer vittem el a hétvégére ígért ruhát – uram bocsá’ –, péntek este. Már égtek a gyertyák, de egy teljes forint borravalót azért kapott a küldönc. („Este víz, reggel píz!” – ahogy Debrecenben, a „szíp lú” városában mondták.) Nagy pénz volt akkor egy forint!

Zsidó ember volt nagymama „beszállítója” is. Klein bácsi ütött-kopott biciklijére hátul fel volt kötözve egy kis bőrönd tele varrógéptűkkel, cérnákkal – hiánycikkekkel. Nagyanyám szerette ezt az embert, aki kölcsönbe is adott árut. Többször emlegette, hogy rajta mindig a zsidók segítettek.

– Kizsákmányoltak – mondta –, de mindig segítettek. Danczinger csak azt kérdezte: „Mennyit, Juliska?” – és adta, amennyit kértem, mondjuk, hogy édesanyádnak vegyek egy ruhára való anyagot. A pénzt aztán vagy ledolgoztam, vagy részletekben törlesztettem.

Szóval az én „zsidó” nagyanyám nem volt antiszemita, a nagyapámról már nem merném ezt állítani. Nagymama valamikor az első háború alatt kezdett házakhoz járt varrni, amihez nem kellett iparengedély – na, nem is fizették túl. Esténként lefektette anyámat és átment a háziasszonyhoz „lemosogatni” a lakbért, meg kicsit beszélgetni, hiszen mindkettőjük férje a fronton. Egyik este az én szófogadó négy-ötéves anyám az istennek se akart lefeküdni, könyörgött, hadd menjen ő is.

– Megint elalszol, mint a múltkor! – mondta nagymama, de anyám csak kötötte az ebet a karóhoz. Végül elvitte magával, és amikor hazatértek, majdnem megfulladtak a széngázban, mivel a kályhacső időközben kiesett. Nagyanyám magához szorította a lányát, és csak ölelgette, ölelgette szótlanul. Ez volt anyám első gyerekkori emléke. Az öntöttvas virágos, állatkás kályha meg is jelölte őt. Az anyja varrt egyszem gyerekének külön vasárnapi és hétköznapi kispapucsot. Ő egyiket a kezére húzva négykézláb cikázott a szobából a konyhába, és egyszer csak beverte a fejét a kályha sarkába. Fölhasadt a szemöldöke, aminek a nyoma egész életére megmaradt. Orvoshoz kellett volna menni, összeöltetni, de ki gondolt akkor ilyesmire? Szeszbe áztatott liliomszirom volt a gyógyír minden sebre. Majd’ negyven év multán nekem ez sem jutott. Én nem a kályhának rontottam, hanem rabló-pandúr játék közben leugrottam egy fáról Özörényben, bele a „gelicsán”, azaz gledícsia-temetősövénybe. A „szentjánoskenyérfa” háromágú tövise hat-nyolccentis sebet hasított a combomon. A forradást máig őrzöm, de arra már nem emlékszem, hogy jó anyám mit csinált velem, pedig lett volna mit ölteni ezen is. De a gömöri falunak talán nem is volt orvosa.

A Krisztus-tövis épp úgy megjelölt engemet, ahogy anyámat a kályha.

Az ő gyermekkora sokkalta nyomorúságosabb volt, mint az enyém. Az első világháború ugyan „emberségesebb”, de nincstelenebb is volt, mint a második és nekem mégiscsak egy viszonylag jól kereső tanítónő volt az anyám, nem egy iparengedély nélküli zugvarrónő – bocsánat, nagymama. Nekünk csak kárunk származott a zsidóüldözésből, hiszen kifosztották, „megszűntették” nagymama kuncsaftjait. Tőlünk, „magyaroktól” csak a német meg az orosz katonák zabráltak (az utóbbiak pusztítottak is), a nagyszüleimtől pedig nehéz lett volna a „roncikákon” kívül bármit is elvinni.

Mindkét háborúban a szegénygyerekek, sőt a negyvenes évek hadigazdálkodása idején a leventék egyik kötelező foglalatossága volt a selyemhernyó-tenyésztés. (A 12–14 éves leventeapródokat és legfeljebb még a 15–17 éves ifjúleventéket foghatták be erre.) A kék füzet szerint anyáméknak „a város” osztotta a selyemhernyópetéket – mi vajon kitől kaptuk? –, de a kikelő hernyók etetése, főképp begubózás előtt keserves bajmolódással járt és Debrecen eperfáit letaroltuk, a tenyésztés végén ágastól, mivel azon gubóztak ezek a férgek. Én legalább, mint afféle „jó gyerek”, tudtam fára mászni, cipekedni. Anyám viszont ezekben a műveletekben csak az udvarukban lakó suszter hat csemetéjével együtt boldogult. Káromkodni, lopni azért nem tanult meg tőlük, pedig amint leírja, társai mesterek voltak mindkettőben.

Most is lelkifurdalással emlékezem az eperfák megkopasztására. Ma is szeretem a gyümölcsüket, a Lukács uszoda vizéből is kieszek titokban egy-két szemet. Egyébként a fákat százötven éve selyemhernyó-eledelnek telepítették. Engem az egyre rútabb és falánkabb hernyókkal kereshető pénzen túl az is izgatott, mi lesz ezekből a húsos pondrókból. Zsilettel fel is vágtam egy gubót, de a báb, hát… Tudtam, hogy forrázás és szárítás után „visszagombolyítják” a selyemszálat (egy gubóról akár egy kilométernyit is), de azt csak most olvastam, hogy Laoszban a leforrázott selyemgubó főtt bábja igazi csemege… A magyaroknak ezt eddig még senki sem merte beadni, pedig mi mindent megetettek már velünk!

A mi csemegénk a debreceni Nagyerdő választéka volt: a vackor, a vadalma, a kökény és a galagonya (miután megcsípte a dér). Volt Debrecenben „kókuszdió” is a csónakázótó környékén, meg a krematóriumhoz vezető út mentén (magyar kókuszdió, a magyar narancs „rokona”). Most tudtam csak meg, hogy az igazi neve amerikai vagy fekete dió. Mi irdatlanul kemény, rücskös héja miatt hívtuk, ahogy hívtuk. Átok volt ezt a fát arra a homokos tájékra telepíteni, hát hol talált ott az ember gyereke olyan méretű követ, amivel feltörhette a „kókuszt”? A tégladarab gyönge volt hozzá, a bele meg, csóró kölyköknek való: jóval kisebb az igazi diónál, de az íze fűszeres volt, bebeszéltük – ehol a politika! –, hogy finomabb az igazinál. Olvasom most a világhálón: „Mivel a kopáncs erősen ül a dió héján, legcélszerűbben betonkeverőben koptatható le.” Kár, hogy nem volt még Internet, és betonkeverőnk sem. Simonyi úti iskolánk megszüntetése után páran átkerültünk a közeli Poroszlai úti általánosba, ahová valahogy a város minden tájékáról jártak diákok. Dióérés idején az osztály felének lemoshatatlanul fekete volt a keze. A kopáncsot eladhattuk volna bőrfestéknek! – de a mi ifjúságunk tetováló szalonok nélkül múlott.

Mi nem azért csemegéztünk a Nagyerdőben, mint anyámék, hogy az ebédre vagy a vacsorára ne legyen gond. Vele ellentétben én huzamosan nemigen szenvedtem a hidegtől sem. Ők a háborús esztendőkben 5-10 kilónként vették a fát a boltban, és ha valaki 20 kilót kért, kétszer is megnézték. A pincék fásüzletei az ötvenes évek elején megszűntek. Pár évtized múlva közülük néhány, kályha nélküli melegedést kínálva, kocsmává vedlett. Anyámék az erdőre is jártak fáért, mi csak szalonna– vagy flekkensütéskor „szorultunk” erre (szégyen, később oda is faszenet vittünk, mint az urak).

Fagysérülésem nekem is akadt, de korántsem olyan súlyos, mint anyámnak. A háborús években a hat-hétéves kislány foltos félcipőben állt sort a jegyre osztott kenyérért, cukorért, zsírért. Megfagyott a sarka, a lábujja és a melegben viszketett, kipirult, feldagadt. Veronika nagymama (dédmama) – a lengyel – pirított kenyérhajat rakott rá. Később kenyérhéj sem volt, mert a főleg kukoricadarából sütött valami magától szétesett. Anyám ekkor utált meg minden kukoricás eledelt. Én egy háborúval később.

Édesanyám ötven évvel később is emlegette, hogy amikor a háború ínséges éveiben kis kötegekben vették a fát, nagyanyám kioktatta: „Kislányom, mikor főzni készülsz, mindig meg kell nézni, melyik edénynek nagyobb a feneke, szélesebb lábasban hamarabb fő az étel, mint egy keskeny fazékban, és kevesebb tüzelő fogy.”

Ferenc József császár és magyar király (mások szerint II. Vilmos német császár) azt ígérte az első háború kezdetén: „Mire a levelek lehullanak, vége lesz a háborúnak” – hazatérnek a katonák. De azok négy év múltán sem voltak itthon, százezrek meg soha többé. Akik fogságba kerültek, hírt adtak magukról. Nagyapám (tunyán?) hallgatott. Itthon azt sem tudták, él-e, hal-e.

Fogalmam sincs, hogy a matematikán kívül milyen készsége volt. Kereskedő vér biztos nem buzgott benne. Tizennégy évet töltött orosz fogságban. Lomhasága rovására írom, hogy többször „lekéste” a hadifogoly vonatot. Lehet, csak saját mentségére mondta ezt, meg az ügyes orosz asszonyéra, aki ennyi éven át marasztalta. Alig beszélt erről a tizennégy évről. A fogolytáborról nekem csak azt említette, annyira éhesek voltak, hogy egy kopeket adtak egy fél lófaszért. Nem lúfaszért, tájszólásban, hanem szépen, akkurátusan. Azt nem mertem megkérdezni, hogy hosszában vagy keresztben volt-e elvágva, és sütötték-e vagy főzték? Felnőttként meg azon töprengek, hogy miközben állítólag százezer internacionalista magyar hadifogoly tódult a Vörös Gárdába, az én leendő nagyapám ezen rágódott. Átélte az immár kis kezdőbetűkkel írt nagy októberi szocialista forradalmat, de egy szót se szólt erről a hajcihőről. Hát miféle hadifogoly, aki őrségváltás közben nem akad össze Leninnel? Hazatérve persze nem lett tagja az illegális kommunista pártnak, az már megégette a testvérei száját. Könnyen lehet, hogy egy ideig megfigyelték, hiszen lehetetlen, hogy tizennégy év alatt azok az álnok bolsik nem képezték ki valamire. De annyira nem fogott rajta semmi „vörös”, hogy 1945 után a legális párnak is legfeljebb tessék-lássék, testvéreihez nem méltó tagja volt.

A hadfik történeteinek általában se vége, se hossza. Bakaságáról nagyapám csupán annyit mesélt, hogy a háborúba a Népligetből indultak. Odakeveredett egy – hadtápos? – kurva, akihez egy bokor tövében járultak. Mire nagyapa sorra került, csupa csatak volt a nő kendője, amivel ki-kitörölgették. Mintha csak egy ilyen sorozatlövés esett volna katonaéletében.

Anyám is hibákkal teli embernek nevezi, akit „ritkán szövögetett” történeteiből próbált megérteni. Kék füzet: „A Tomszk és Barnaul közötti falu fogolytáborában jelentkezett a Vörös Hadseregbe, és harcolt Kolcsakék ellen. A háború után is ebbe a faluba került vissza. Többször próbált hazajönni, de mire bevergődött Barnaulba, elment a magyarokat szállító transzport. A végén belenyugodott a sorsába, és kitanulta a tímármesterséget. A környékbeli falvakban felvásárolta a bőröket és kikészítette. Ebből a munkából úgy megtollasodott, hogy vett magának egy kis faházat, mokány, szőrös lovakat és szekeret, sőt segédeket is tartott. Idősebb korában bevallotta, hogy volt egy élettársa is. Ahogy elmondta, azon a vidéken az volt a divat, hogy inkább a nők dolgoztak. És az élettársa mellett ott voltak a segédek. Apámra csak a szervezés maradt, fizikai munkát nem végzett.”

Nagyapám meg a szervezés! Maradjunk annyibban az „inkább a nők dolgoztak” volt az ő világa. Mivel itthon többször kiderült, hogy hiányzik belőle a kalmárkészség morzsája is, az a szibériai asszony lehetett igen ügyes, ő vihette a boltot. Szerzett egy „nyugati férjet”, akire talán csupán ezért is büszke lehetett, meg hát az ő embere nem volt se durva, se veszekedős, se italos. Mi kell még a boldogsághoz?

A szibériai évekkel kapcsolatban az öreg sosem emlegette a honvágyat, tudtommal anyám és nagyanyám sem kérdezte e felől. Tizennégy év után mit is tudhatott volna erről mondani? Arról végképp hallgatott, hogy Szibériában nemcsak asszonya volt, hanem fia is született (az első nem Imre). Valami gyerekféléről azért említést tehetett, de a kíméletes, és tapintatos nagymama, rá sem kérdezett, csak mikor már lógott füle-farka a bánattól, akkor szemrehányón megjegyezte:

– Otthagyta a lányát Szibériában! – értsd: minek jött haza?

Hogy az a lány fiú, arra csak a hatvanas években derült fény, amikor a szovjet képzőművészeti szövetség vagy szakszervezet valamiféle nacsalnyikja Magyarországon „delegáciázva” felkereste Debrecenben az apját… A két „régi ismerős” találkozásáról a megyei lap fényképes tudósítást is közölt. A történetet a család, minden bizonnyal nagymama érzékenysége miatt sem taglalta. Itt járt egy nagyapánál jóval fiatalabb orosz ember – képzőművész! –, aki „valahonnan” ismerte az öreget és kész. De hát mi a fene köze lehetett egy szibériai magyar tímárnak az orosz képzőművészethez? Találtam egy fényképet kettőjükről a családi albumban is. A hasonlóság szembetűnő. És bár elmúltam harminc éves, nem éreztem annyira bizalmasnak a viszonyunkat, hogy rákérdezhettem volna. Eszembe sem jutott, hogy e fazontalan emberről valaha írni fogok. Szégyen, hogy érdektelen voltam én is vele szemben.

Anyám sem említette féltestvérét a kék füzetben. Vajmi keveset tudott ő is apja másik életéről: „Nevettünk, amikor elmesélte, hogyan irtották a csótányokat. A faház gerendái között annyi volt, hogy kilátszott a bajszuk. Mikor beköszöntött a 40-50 fokos hideg, kinyitották az ajtót, és már söpörhették is a csótányokat. A tejet kilóra árulták, ha a vizet kiöntötték, már a levegőben megfagyott. Olyan hóviharok voltak, hogy a szemközti szomszédból jövet eltévedtek. Szánkón ülve mindig figyelték a szembejövőt, és ha fehérlett az orra vagy az arca, mutogatták, hogy dörzsölje, mert fagyás környékezi. A farkasokat a lovak messziről megérezték, és ösztönösen vágtáztak a legközelebbi faluba, a gazda pedig rájuk bízta magát.”

Mikor hazatért, nyilván nem a szibériai keresetéből, pláne nem valami szovjet kártérítésből, hanem nagyanyám spórolt pénzéből újból boltot nyitott. Mi vonzotta ehhez a mesterséghez, amibe rendre belebukott? Az, hogy valamiféle főnöknek érezhette magát? Kegyet gyakorolhatott, hitelt adhatott – az asszonya pénzéből? Persze az is mondható, hogy első üzletét a háború, a másodikat a gazdasági válság, a harmadikat az államosítás nyomta agyon. (Annyit azért nem ért a bolt, hogy az ötvenes évek elején ezt is államosították volna.) Mindenesetre 1930-tól ő is a munkanélküliek számát szaporította. Nem rokkant bele. Nagyanyám próbált legalább alkalmi munkát szerezni neki a befolyásos kuncsaftjainál. Kék füzet: „Egyengették is volna az útját, de amikor kitudódott, hogy tizennégy évet töltött a Szovjetunióban, megszűnt a bizalom. Bolsi szaga volt. De nem a »szaga« volt az igazi baj, hanem az, hogy valami ázsiai tétlenséget hozott magával. Őt semmi sem rendítette meg, nem is próbált a sorsán fordítani.”

Hozta volna a tétlenséget? Mióta bekukkantottam Kínába, az „ázsiai tétlenség” nem passzol nekem. Vagy az orosz Ázsia, meg a kínai Ázsia kettő? Anyám lázadozása viszont érthető, de nagyanyám leintette:

– Hidd el, nem volt ilyen fiatal korában, hátha megváltozik!

Kék füzet: „Ezt maga sem hihette, látva, hogy naphosszat fekszik az ágy szélén, vagy a sezlonon, és füstfelhőbe burkolózva olvassa a Tolnai Világlapot. Egyáltalán nem érzett felelősséget családjáért. Ha felkelt, tatárjárás maradt utána, amit nekem kellett rendbe rakni. Egyszer említette neki anyám, hogy volna pár hely, ahol fát vághatna. Apám gőgösen azt felelte:

– Mit képzelsz, fát vágni jöttem haza?”

Tényleg, mi szél hozhatta haza? Ha tizennégy évig elvolt, miért nem maradt Szibériában? Tudtommal 1928-ban, a nagy Szovjetben még nem jártak hidegebb idők a maszekokra, különösképp nem Szibériában. Vagy csupán ráunt az asszonyra, vagy az ő rá? Ki tudja. Lehet, csupán ennyi idő múlva jutott eszébe, hogy ideje lenne már hazamenni.

Nagyanyám türelemmel viselte sorsát, ahogy anyám írja: „robotolt hajnaltól éjszakáig, mintha az lenne a világ rendje, hogy az ő nyakán élősködünk mind a ketten. Szegénykém alsóneműt sem úgy váltott, mint más, hogy este lefeküdt és reggel felvette a tisztát. Ő nem ért rá lefeküdni sem, csak ledőlt az ágyra, és ha alsóruhát kellett váltani, akkor nappal levetkőzött. Tehetetlen szomorúsággal figyeltem anyám rabszolgasorsát, és lázadni kezdtem apám ellen. A magam lelkiismeretét azzal nyugtatgattam, hogy én tanulok, és minden háztartási munkát elvégzek, varrni is segítek. A képesítő után pedig én legalább állást kerestem, és minden munkát elvállaltam, de fát vágni nem mehettem apám helyett, aki mint a megkövesedett ősnyugalom feküdt a sezlonon. Ő bezzeg nem bánkódott! Ráadásul nem is értékelte anyám nyomorúságos munkáját.”

Egyszer aztán betelt a pohár és a lánygyerek rákiáltott az apjára:

– Nagy urasága mellett azért elmehetne azt a fát felvágni!

Lánya csipogását meg se hallotta. Nagyot nyújtózott és jólesőn ásított. Ez volt a véleménye. Amikor a háziak kérték, hogy segítsen valami férfimunkában, kijelentette:

– Piszkos kuláknak nem dolgozom!

Anyám szeretett volna kifutni a világból. Sosem hallotta azt a szót, hogy kulák, ráadásul ilyen naplopó az apja.

– És kinek dolgozna? Magáért sem tesz egy szalmaszálat keresztbe – ordított vele.

– Tudod, mi a bajod, hogy anyád kisasszonyt nevelt belőled! – vágott vissza.

Nagyapám csak a munka „temetísin” serénykedett volna. A hasa volt az istene, de az büntetésül kisétkűséggel verte meg. Ha a tisztes szegénységben nagyanyám a varrás mellett nem valami fogára valót főzött – azért ne borban pácolt angolnára tessék gondolni –, méla undorral félretolta. Ez volt talán a legjellemzőbb mozdulata. Nem zahorált, nem káromkodott, csak a jobb keze fonákjával szótlanul félretolta a tányért. Neki nem mondta nagyanyám, amit én jó párszor megkaptam tőle:

– Megeheted a szíp száddal! – Vagy rondább változatban: – Akkor szar alád és költsd ki!

Noha nagyapám kisétkű volt, nem egyszer este kilenckor fájdult meg valamire a foga:

– Anyjuk, úgy ehetnék egy kis káposztás cvekedlit!

– Most jut eszedbe? – kérdezte az ő Juliskája, aztán szótlanul kiballagott a konyhába főzni.

Nagyapa fél tíz tájban elfogyasztott kétvillányi cvekedlit, majd eltolta maga elől a tányért.

– Miért nem eszed meg, ha már megcsináltattad velem? – kérdezte nagyanyám, de választ nem kapott.

Az éjszakai főzőcskézés mellett sérült itt még egy másik közszabály is. Debrecenben is az a szólás járta „Inkáp a has fájjík, mint ítel maraggyík!” Én tudatlanul is egész életemben ehhez tartottam magam: nem hagyok a tányéron semmit. Mikor nagyon jól lakom, akkor is meg tudnák kétannyit enni.

A nagyszüleim ötvenöt éven át voltak házasok, amiből nagyapám tizennégyet „hazatéréstől ment. igazolvánnyal” (sic!) hiányzott (?), maradt negyvenegy közösen elvesztegetett esztendő, ám ennyi idő is kevés volt ahhoz, hogy Juliska egy köszönömöt kicsikarjon Imruskából. Ebben ő már csak ilyen kitartó volt. Böszmeségétől semmi kedvesség sem tudta eltántorítani.

A Szibériában állítólag kitanult tímármesterségnek felé sem nézett, talán azért, mert igazából nem is tudta, akképp „gyakorolta”, hogy a segédek ugráltak. Itthon eszébe sem ötlött, hogy nekivág a tímárvizsgának. Persze Debrecen korántsem volt Szibériához fogható vadászparadicsom, vágóhídja ugyan akadt, de bőrgyára nem. Ám ha az öregemnek nem is volt igazán konvertibilis a szakmája, a tímárkodásba legalább versenytárs nélkül vághatott volna bele, nem úgy, mint a kereskedésbe, amihez nem értett, és szinte minden utcasarkon ott volt a rivális.

Az enyémnél is bötébb, tömpe ujjai voltak. Az egyetlen ház körüli ügyeskedése során a cserépkályha oldalába kis sütőt tett – Szibériában látott volna ilyet? –, ebben melegen lehetett tartani az ételt. Később nekilátott az egész kályha átrakásának, és akkor kezdett nagyanyám után kiabálni, amikor derékig körberakta magát csempékkel és nem tudott kijönni:

– Juliska, Juliska, gyere már!

Idős korában hozzáfogott a zsebóráját kitisztítani, de benzin helyett ecetet öntött bele, és cefetül káromkodott. Csúnya szája volt. Egyetemistaként szerelmem volt egy atléta lány, a köztisztasági vállalat könyvelője. Mikor a nyári szünetben cégbélyegzős levelet kaptam tőle, nagyapám mindig megkérdezte:

– Na, írt a szemetes kurva?

Ez lett volna a véleménye az őt végtelenségig kiszolgáló nőkről? Egyetlen ocsmányul előítéletes tanácsára emlékszem:

– Zsidó nővel ne kezdj, annak szaga van!

Nem a zsidóságának, tatám! És milyen szerencséd volt, hogy csak ő volt mosdatlan! Ilyen kevéske tapasztalatot szereztél? Nem lehettél valami nagy nemi akrobata, igaz, akkor ez nem is volt úgy „divat”, mint az antibébi-tabletta után, a ’70-es évek óta.

Szerintem ő még a kufircolásra is lusta volt. Nem úgy, mint az öccse, István. Nagyapa kapott valami olyan gyógyszert, amitől erekciója támadt. Mikor ezt hatvanas évében járó Pista bácsi meghallotta, a bátyja nyakára járt a „mellékhatás” végett.

Nagyapám megfejtésében grafológus sem segíthet: egyetlen sora sem maradt fenn. Nem is hiszem, hogy életében írt akárcsak egy levelet is, nemcsak Szibériában, itthon is megtartóztatta magát a betűvetéstől. Nagyanyámnak is csak egy szem levele maradt meg, ebben anyámat köszöntötte a harmincadik születésnapja alkalmával, 1941-ben. „Apus haragudott, amiért panaszkodtam neked. Igaz, meg is bántam, hogy fájdalmat okoztam, de kinek sírjam el a bánatom, hisz nincs nekem rajtad kívül senkim a világon, aki meg tudna érteni. Ő nem érti meg, ha panaszkodnék is, letorkol valamivel. Neki csak addig van élet, ha tele a has és bagó van, neki tovább nem hiányzik semmi.” Nagyanyám ötvenéves volt ekkor, nagyapám héttel idősebb.

Bármilyen fájóak is ezek a sorok, óvatosabban kellett volna bánnom nagyapám jellemzésével. E könyv befejezése előtt véletlenül tudtam meg a húgomtól, hogy beteg volt. A pajzsmirigy csökkent működése (mixödéma) renyhítette. Ennek tulajdonítják az alacsonynövést, az emésztőszervek és a nemi mirigyek lomha működését, a szellemi tunyaságot, a fáradékonyságot. Pajzsmirigyhormon adagolására a bárgyú arckifejezésű, lassú mozgású beteg visszanyeri normális külsejét és szellemi frissességét. Ma! Feltéve, ha az eredendően tunya ember mégiscsak elkeveredik orvoshoz, és azt mondja neki: doktor úr, én olyan lomha, lusta vagyok. Vagy ha akkora golyvája nő, hogy fojtogatja. Nagyapámnak nem voltak ilyen tünetei, az arckifejezése legfeljebb bumfordinak mondható, merev tekintetűnek, akivel az utolsó tíz évében nem lehetett szemkontaktust teremteni. Enyhe ödémája miatt is egyre inkább elnehezült. Döcögősen járt, felbukott a lakásban, és úgy akadtak rá, mert fel sem tudott tápászkodni. Még most hatvan-hetven esztendővel később is akadnak főleg vidéken ilyen betegek. Noha az ötvenes években a debreceni egyetemen már bemutatták nekünk, technikumi hallgatóknak, hogy jódizotóp segítségével miképp vizsgálják a pajzsmirigy működését, de a jód szerepének a felismerése még nem jelentette, hogy kezelni is tudták a pajzsmirigybetegségeket.

A Vadász-család fényképét nézegetve, nagyapa testvéreire emlékezve, feltehető, hogy nem a gyermekkori jódhiány okozta a bajt, hisz akkor a testvérei is hasonló panaszokkal küszködtek volna. Nagyanyám is azt mondta róla, hogy fiatal korában nem volt ilyen lomha. Akkor csak Szibériában szedhette össze a betegségét. Egyoldalúan táplálkozott volna? Vagy a bőrcserzésben használt, mérgező nehézfémsók váltották ki a betegségét? Netán azért kellett hazajönnie, mert ottani asszonyának elege lett a megváltozott emberéből, és azt mondta: le is út, fel is út? Betegsége, meg ez a kudarc lett volna a forrása hallgatagságának?

Nagyapám két öccse, a szóban forgó István és László jócskán kivette részét a tanácsköztársaságból. Anyám szerint a két szökésben lévő nagybátyját távollétükben halálra is ítélték. Ez ugyan nem igaz, de a mi családunkban szokás volt kicsit borzongva, szinte büszkén emlegetni ki mindenkit ítéltek a „mieink” közül halálra, utóvégre mi is vagyunk valakik! A családban apámról is azt suttogtuk Nyugatra menekülése után, hogy itthon háborús bűnösként halálra ítélték. Ez sem volt igaz. Az tény, hogy a kommunista Vadász testvérek 1920-ban pár napig anyámék padlásán bujkáltak. Nagymama elsősorban attól félt, hogy kilencéves lánya elszólja magát. Korábban mindig azt hajtogatta neki (majd anyám nekem):

– Jegyezd meg: aki hazudik, az lop is. Aki lop, az gyilkol is. Aki gyilkol, azt felakasztják!

A nagybácsik fel- és eltűnésekor viszont az intelemmel ellentétben azt kötötte a gyerek lelkére:

– Kislányom, akármit kérdeznek, mindenre azt feleld: nem láttam, nem hallottam!

Nos, kisanyám, akkor most merre van a merre?

Jó ideig nem találták a szökevényeket. Helyettük a népes család tagjait citálták a rendőrségre, anyáméknál házkutatást is tartottak. Ám a gyerek hősiesen hallgatott. Végül elfogták a bűnösöket, és hat-hatévi fegyházra ítélték őket. A családi felindulásból, dacból még nagyanyám is beiratkozott a szociáldemokrata pártba egy parányi időre. Gyűléseiket a Margit-fürdő helyiségében tartották, rendőri felügyelet alatt. Egyszer a hős ellenálló lánygyermek, a „kommenista” nagybácsik kis unokahúga is szavalt ott egy József Attila verset.

Apám nyilas főispán, nagynagybátyáim börtöntöltelék kommunisták – közép-európai família.

A nagybácsikkal nem volt vége anyám erkölcsi próbatételének. Jött a tyúklopás. Napokig kapirgált az udvarukon egy szelíd tyúk. Mint állatot szerető gyermek, bevitte játszóhelyére, a fáskamrába és ott babusgatta. Ahelyett, hogy végigjárták volna a szomszédokat, hogy kié az elkóborolt jószág, csak várták (?), jelentkezik-é a gazdája. Mikor egy asszony a kapuban megállította az iskolából hazatérő lánykát: – Nem láttál erre egy tyúkot?

– Nem! – vágta rá reflexszerűen.

Kék füzet: „Anyám a küszöbről figyelt falfehéren, aztán magához ölelve húzott be a konyhába, és felemelte a fedőt: ott főtt az én »pajtásom«. Életemben először gyűlöltem anyámat. Ráérezhetett, hiszen megszégyenülve mondta:

– Nem volt mit főzni!

Sírva ráborultam.”

Kicsinkét azért haragudhatott volna magára is, hiszen bűnrészes volt.

Két börtönviselt nagynagybátyám nem volt képzett. Nem tanulták ők a kommunista eszmét sem, csak beleszülettek a szegénységbe meg ebbe a hitbe. Élték, másként nem tehettek. Laci bácsi pályája csúcsán – nyilván pártiskolákkal – a debreceni városi pártbizottság titkára volt, majd a ruházati nagyker éléről vonult nyugdíjba, és 1978-ban – egy évvel Szabó Magda („Abigél”) előtt – Debrecen díszpolgárává választották. Noha 1945 után Pista bácsiékkal együtt laktunk egy kettéválasztott kispolgári lakásban később pedig néhány háznyira egymástól, nem tudom pontosan, hogy ez a nagyhangú rokon mivel foglalkozott. Iparos ember volt, talán esztergályos, meglepetésre a legidősebb lánya, Mari is ezt a szakmát választotta. A kék füzet szerint Pista bácsi a hetvenes évek végén kormánykitüntetést kapott, gondolom, a munkásmozgalomnak tett szolgálatáért.

Minden húsvétkor reggel hét óra tájt betámított a szappanos vizes üveggel locsolni.

– Na Juliskám!

Nagymama ezt az atrocitást is megadóan tűrte, anyám morgolódott:

– Nem kellene Pista ilyen hajnalban törnöd magad, úgyis mindig te vagy az első, nem egyszer az utolsó locsoló is.

Ő csak jött menetrendszerűen. Heprecsóré ember volt, három felnőtt gyerekével fél hónapig „dőzsölt”, aztán kölcsönökért kunyeráltak.

– Hát van itt annyi tojás, Juliskám! – kiabálta, mikor nagymama kihúzta a szekrény alsó fiókját. Tényleg volt, hiszen nagymama tyúkjai becsülettel szolgáltak. Ezért, vagy másért, Pista bácsi nem is adta meg soha a kölcsönt. Sem a tojást, sem a zsírt, sem a sót, sem a lisztet. Tévedésből sem adott meg semmit. Ilyen szempontból megbízható volt.

Bezzeg nagyapámnak nem futotta kitüntetésre. Hiába építette tizenvalahány éven át a Szovjetuniót, és gyarapította egy fiúgyermekkel – az alul népesedett Szibériában! – a „rogyinát”, nem lett a kommunizmus kiváló dolgozója, pedig az, maga lett volna a csoda, vagy a kommunizmus csődjének korai beismerése. Az ötvenes években az öreg harmadik szatócsüzlete is befuccsolt itthon, és a kegyetlen szocializmusban nem lébecolhatott munka nélkül, a Tüzépnél lett telepvezető, majd árukiadó, végül éjszakai portás. Ez ám az igazi szamárlétra. Ha le tudnám őt festeni, egy vastagnyakú, mokány ülő ember hátát raknám vászonra. Így láttam ezerszer, ha beléptem a szobájukba. Az asztalnál ült, háttal az ajtónak. Egy-két óra múlva is ugyanúgy találtam. Vagy volt előtte újság, vagy nem. Ha bejött valaki, nem fordult hátra. Nem félt, nem érdeklődött, csak ült. Ha csöngettek, akkor sem mozdult. Nem emlékszem rá, hogy valaha is ő nyitott volna ajtót. Vagy beengedi a vendéget valaki, vagy nem. Bár újságolvasó volt, nekem az olvasottakból soha semmit nem hozott szóba. Persze engem sem érdekelt akkor az „újság”. De az iskoláról sem kérdezett, az egyetemről sem. Csak annyit:

– Na, írt a szemetes kurva?

2.

Nagyanyám varrocskázása egy-egy háznál rendszerint éjszakába nyúlt, hogy egy napszámért minél jobban kizsigereljék. És még örült is, hogy mehetett. Mit ment, vonult!

– Tudod, fiam, mikor hajnalban jöttem át a hídon a magas sarkú cipőben, úgy fájt a lábam, hogy legszívesebben a hónom alá csaptam volna azokat a tipegőket!

De nem lehetett ám, mert a kuncsaftok miatt neki is mindig tipp-toppnak kellett lennie. Ha netán nem ilyennek született, a szakmája, a megfelelés igénye ilyenné tette. Ő a porrongyokat is beszegte és kivasalta, talán, hogy jobban simuljon alájuk a por.

Billegős tipegése alatt a kiskamasz lánya rémes estéket, éjszakákat töltött egyedül. Várta haza az anyját, várta az anyja vacsoráját, amit hazahozott neki. A Faragó utcában egy öreg agglegény volt a házigazdájuk. A padláson tartott kukoricája valóságos patkányfarm lett. Ezek az állatok sokszor olyan lármát csaptak, mintha emberek szaladgálnának odafönn. Ördögök lennének, és a patájuk dobog? Nem, inkább rablók, félszeműek. Vagy gonosz emberek, cukros bácsik, akik kicsavarják a kislányok kezét, lábát és elviszik koldulni! Hallotta, hogy csapódik a padlásajtó, nyikorog a kamrából nyíló feljáró lépcsője, és egész testében remegve meredt a kilincsre, de csak a szája görbült le, a fekete álarcosok még vártak, csak vártak, ahogy ő is várt… Egyszer csak csönd lett, aztán újra zakatolni kezdett a sötét malom. Benyúlt a konyhaszekrénybe, kihúzott két fedőt, és teljes erejével összecsapkodta őket, hogy legalább ne hallja, mi készül ellene. Addig verte a födőket, amíg egy hang meg nem szólalt fölötte:

– Te teljesen megőrültél, lányom, Minden fedőnek lement a máza.

Hiába húzódott be a kamraajtó és a szekrény közti sarokba, az anyja elverte rajta a port. Kék füzet: „Buta kölyök, csak később jöttem rá, hogy ezen a szűk helyen vagyok a legvédetlenebb.”

Hetvenéves korában úgy adódott, hogy pár napra otthagyják kolléganője balatoni házában. Azt írta: „Félek egyedül maradni. Ez a félelem nyomorúságos gyerekkorom bélyege, amikor fél éjszakákat kellett egyedül virrasztanom, míg édesanyám hazajött a munkából.”

Mikor egy kedves nőtestvérpár költözött a Faragó utcai házba, a félelmes esték elől hozzájuk húzódott. Ám ott szinte állandó vendég volt egy özvegyasszony, aki előszeretettel mesélt temetői szellemekről, hazajáró lelkekről, hónaljban kiköltött lidércekről. Nyolc óra után az egyik nővér hazavitte lefektetni a gyereket. Azzal búcsúzott tőle.

– Aludj jól, kicsim, ne félj, mindjárt jön haza a mamád!

De amint rázárta az ajtót, útnak indult az éjszaka. A fák levelei úgy susogtak, mint a lidércek szárnya, a poharak összecsendültek a szellemek lepedőjétől. Egy éjjel hálóingben kimászott a konyhaablakon, és reszketve kérte a nővéreket, engedjék be. Aztán kikapott az anyjától. Neki hamar eljárt a keze, ám az elismeréssel fukarkodott. Lázadó korában anyám meg is mondta neki:

– Engem sosem tetszik dicsérni!

– Más dicsérjen lányom, az lesz mindkettőnk legnagyobb érdeme!

Nagyapa próbált engem lidércekkel ijesztgetni, de talán ő sem igen tudta, mit akar, meg én se voltam vevő rájuk. Én álomfélő vagyok. Álmaimban élem át, hogy lezuhanok, hogy kergetnek, hogy meg akarnak ölni – minden fenyegető olvasmány-, lelki élmény ekkor jön elő, támad rám. Nekem jó félelem elleni iskola volt, hogy hét-nyolcéves koromban a temető volt a kertünk, hogy a sírok között játszottunk. Nők neveltek, de egészséges valóságismeretre. Azért naponta kitörhetett volna a frász, hisz jó anyám lefekvés előtt minden este benézett az ágy alá. De nem lidércet keresett, hanem szembe nézett a valósággal, azzal, hogy a félelmet a félelem élteti. Bennem is erősebb a kíváncsiság, mint a félsz. Tizenévesen mégis elkapott a halálfélelem. Nem halt meg senki a családban, de a túlvilággal való kecsegtetés ráébresztett, hogy akár még én is meghalhatok.

Ötödikes korunkban, 1947-ben, még az iskolák államosítása előtt osztálykiránduláson voltunk Egerben. Kísérő tanárunk és tanárnőnk egymással foglalkozott, így mi szabadabban mozogtunk. Páran betévedtünk az egri székesegyházba, és megszólított bennünket az a fiatal pap, aki a közeli hetekben indult borneói misszióra. És ez a hittől duzzadó fiatalember kipróbálta rajtunk hite erejét. Kétszeri találkozó elég volt az én „megtérítésemhez”. Protestáns anyám megdöbbenésére Egerből Kaszap István életéről szóló könyvet hoztam neki ajándékba. A végeláthatatlan betegségben elhunyt 19 éves ifjú boldoggá avatását eddig nem sikerült elérni, de a tiszteletreméltó elnevezést immár kiérdemelte. A misszionárius hatására heteken át minden este térdepelve imádkoztam lefekvés előtt a sezlon végében. Harminc évvel később, amikor plébános barátommal a Nagy Októberi Szocialista Forradalom évfordulóján reverendát öltöttem, sőt le is fényképezkedtem, anyám képzavarosan megbotránkozott: „Hogyan fért a marxista lelkedre ez a szent öltözék?... Eszembe jut gyermekkorod imádságos, áhítatos korszaka.” Megfigyelési irataim között nem csupán az esetről számoltak be, hanem anyám sorait is felidézték. Kösz fiúk!

Pár hetes, lám mégis feledhetetlen kamaszkori vallásos korszakom után évekig kísért a félelem a tiszta élet jutalmaként elnyerhető örökélettől, de a halálfélelem évek hosszú sora után jobbára átvándorolt a hagymázas álmokba.

Fárasztó visszatérően azt álmodni, hogy nem alszom.

Fosszilis árnnyal szorongatjuk, fojtogatjuk egymást. Torkom talán csak a félelem szorítja, miközben nekem az ő rostjai közé mélyed az ujjam. Enged, foszlik… Megölöm! – szorítom teljes erővel, de két ujjam között megragad ő is. A fájdalom felébreszt… Egyik kezem vadul szorítja a másikat. Nocsak, rajta kaptam az álmot! Vagy ezt az utolsó mozdulatot is még álmodom?

A másik példa: Csörög a telefon. Felveszem.

– Én vagyok az, kisfiam – szólal meg anyám. – Hogy vagy?

Elszorul a torkom. Hiszen évek óta nem is írtam neki. Ott van egyedül a kórházban, senki sem nyit rá ajtót. Vasárnap Nyíregyházán jártam unokatestvért, barátot pátyolgatni, leszállhattam volna Debrecenben! Annyira röstellem magam, hogy azonnal indulnék is vissza. De ezt csak álmodhatom, hiszen édesanyám tizenkét éve halott… Ettől akár meg is könnyebbülhetnék.

Sokszor megvert, egyszer-kétszer nadrágszíjjal is. Ha jogosan kaptam ki, torkom szakadtából üvöltöttem. Ha ártatlanul, akkor – én, a mártír! – meg se nyikkantam.

Anyámat az iskolai bolhacirkuszok határozottságra nevelték, bár valószínű, hogy eredendően is az volt. Ha ellenkeztem vele valamiben, könnyen megkaptam:

– Amit mondtam, megmondtam. Erről a témáról többször hallani sem akarok. Ehhez tartsd magad!

Vándorcirkuszért tört a csihari, de nem volt rá pénzünk. Könyörögtem, erőszakoskodtam.

– Hát nem érted, hogy nincs pénzünk? – kérdezte dühösen.

– De én még nem láttam zebut! – sírtam el magam.

– Zebut? – kérdezte, és már röpült is a nyakleves. Ettől még inkább bömböltem. Hát, hogy lehet valaki tanító, amikor fogalma sincs arról, milyen az élet zebu nélkül?

Pajtásom is tudott lenni. Mosogatott, én törülgettem és mondtam valami bolondságot, amiért rám akart csapni a fakanállal. Félreugrottam, majd berohantam a szobába, körbe az asztalon, fel a kanapéra. Mikor sarokba szorított és rám akart csapni, sikerült a konyharuhát úgy rádobni a fakanál fejére, hogy kiesett a kezéből és üres kézzel csapott felém. Könnyesre nevettük magunkat.

Ha valami nem tetszett, rám szólt:

– Szájba dalollak, fiam!

Soha nem ütött arcon. De a számat sokat emlegette:

– Vigyázz a szádra! – mondta, ha illetlenül vagy csúnyán beszéltem, de azt is jelenthette, hogy hallgassak valamiről. És ilyen téma bőven akadt.

Anyám kiskorában nagymama sokat varrt egy úri családnak, az emberséges Stepperéknek. Ők megengedték, hogy este hozzájuk menjen a gyerek, sőt nagymamával együtt – külön szobában – náluk is alhattak. Anyám itt tanult meg késsel, villával enni. Az erdélyi asszony Stepper nagymama még ínyencséget is dugott neki.

Nagyanyámat végtelen erő hajtotta, hogy a lányának legyen reggelije, ebédje, vacsorája, meg taníttatni is tudja. Én két részletben előbb másfél évet, majd ötödik osztálytól az érettségiig nyolc esztendőt éltem a nagyszüleimmel. Amikor még egy szobában aludtunk, föl-fölriadtam a varrógép kattogására. Néztem az órát: éjfél, hajnali négy… Közben nagymama ruhástól aludt egyet az ágy szélén. Anyámnál is alacsonyabb volt, de ha úgy adódott, szembeszállt értünk a világgal. Mikor a kacagásra mindig kész asszony alulmaradni látszott a sorssal szemben, elsírta magát, mire anyám bömbölni kezdett a tehetetlenségtől. Erre az anyja abbahagyta, nehogy a szomszédok meghallják… Kék füzet: „Könnyein át halvány mosollyal mondta: – De rossz vagy te, gyermekem! – Ha öröme akadt, áténekelte az egész napot. A tőle hallott sok dal ma is kísér” – idézte fel anyám.

Ez a „meghallják”, meg „mit szólnak a szomszédok”-félsz anyámban is megmaradt, valamennyire bennem is. Ha rosszalkodtam, suprikálás előtt anyám becsukta, vagy becsukatta velem az ablakot. Ez olyasmi, mint a sírásatás a halálra ítélttel. Hiába éltünk az ország második legnagyobb városában, anyámban a falusias „mit szól a világ?” nemhogy gyöngült volna, hanem ágazott-bogazott. Ha ment valahová mindig a legjobb fehérneműit vette fel, hátha elüti a villamos, és ne akárhogy lássák őt az emberek. (Egyszer egy bugyi nélküli nő szerencsétlenségének volt a tanúja.)

Nagymama engem – mivel fiú voltam? – verés helyett térdepeltetett. Én fél szemmel az órát lesve térden csúszkáltam, nézelődtem erre-arra. Nagyanyám úgy gondolta, nem lesz így jó, és ha volt csirkénk, akkor kukoricán kellett akár harminc percet is térdepelnem. Mikor szabadultam, mint egy mártír felegyenesedtem, és csak álltam, álltam, hagyva, hogy a térdemből, mint fagyott könnycseppek potyogjanak a beékelődött kukoricaszemek. Szembesüljön csak ez a kegyetlen boszorka a szegény ártatlannal szemben elkövetett cselekedetével. Megátalkodottságát jellemzi, ha nem volt kukorica, kikötött egy olyan gyönge fércre, ami a sóhajtást sem bírta ki.

– Ha elszakítod, agyonütlek! – fenyegetőzött. Bár sejtettem, hogy ezt már nem vállalná, tengernyi szeretete miatt mégis mindig épen maradt az a rohadt férc.

Ha gyilkosságra nem is vetemedett ez a jó asszony, hamarisága miatt sok mindenre képes volt. Ha valamit kért, keresett, ugrani kellett. Egyszer anyámtól rajzolgatásai közepette kérdezte, hol a kefe? Ő foghegyről odavetette: mit tudom én! Erre hátulról úgy nyakon vágta, hogy a gyerek az asztalba verte a száját. Jött megint a liliomszirmos borogatás, de a daganatot nem vitte le. Másnap Vadász nagymama – a lengyel –, aki ellene volt minden testi fenyítésnek, megkérdezte:

– Hát veled mi történt, kislányom?

Ő ránézett az anyjára, és azt mondta:

– Elestem.

„Így egyengettük mi egymásban a szeretet útjait” – föstötte át anyám később a történteket jócskán rózsaszínre.

Nagymama legottsága jó oldalát anyámra, ő meg szerencsére rám örökítette. Nálunk nem az járta, „Hagyjunk holnapra is!”, hanem: „Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra!” Nyugodtabb így az este, simább a reggel és megbízhatóbb az ember. Csak hát ez a jó tulajdonság is túlbuzgássá, cselekvési kényszerré válhat. Anyámat figyelmeztették az első komoly műtéte után, hogy tornáztatni kell a karját, a vállát, különben megmerevedik, és görbe marad. Mikor jobban lett, kiállt az erkélyre, és jól kitornázta magát. Ekkor merevedett meg igazán, alig tudott mozogni, annyira fájt minden része. „Ilyen voltam én, ha csinálni kell valamit, akkor mindent bele.” A gerincsérv műtét után én még rosszabbul jártam. Úgy gondoltam, ha négy nap múlva hazaengedtek, akkor tíz nap múlva tornázhatok. Csontgyulladás lett belőle, hatheti mozdulatlan fekvés.

Aki nem tud nyugton maradni, arra a cívisvárosban azt mondták: „Teli van a segge boddzatúróuval.” Nem elírás: két dével „monták”, az ó-betűt pedig finoman fűszerezte az u, de azt ne kérdezzék, mi a bodzatúró, mert nem tudom, de családunk említett tagjainak hátsó fertálya tele volt vele.

Még valamit nagymama legottságához: amellett, hogy halálra gürcölte magát, a húszas években „üdülni” hordta a lányát. Barterbe. Ez nem egy falu, hanem pénz nélküli árucsere. A gazdag rokonhoz nagymama is elutazott Hajdúsámsonban a gyerekkel, és amíg az „nyaralt”, ő varrt nekik… Anyám a gazdag rokon egyidős lányával libát, tehenet őrzött, és hordta az ebédet a négy kilométerre lévő szőlőskertbe. A szaharai homokon át a nehéz éthordóval az egyik fa árnyékától a másikig futott mezítláb, nehogy megégjen a talpa. A szűk városi udvar után a tanyai élet határtalan szabadsága mégis gyönyörű volt. Üdülés! A két kislány őrizte a libákat, és a vályogvetés után megmaradt agyagból bababútorokat gyúrt. A jószág persze tilosba keveredett, aztán zengett az ég a mihaszna kölkök fölött.

A szegény kislány tisztelettel figyelte a nagycsalád derék, szorgos munkáját, de a fösvény „nemzetes asszonyt” nem szívelte. Egyik fia állítólag eltévedt és a lova összetaposta a száradó vályogtéglákat. A cigánysereg felvonult a tanyához és nagyhangon követelte, fizessék meg a kárt. A keményfájú asszonyság kikergette őket az udvarról.

– Legalább egy kenyeret adjon cserébe! – kiabálták vissza a bejáróról.

– Takarodjatok a fenébe! – hessentette el őket végképp.

Noha anyámat sokat riogatta nagymama is az idegenekkel, a cigányokkal, és félt is tőlük, mégis velük érzett. Már otthon érte őket a hír, hogy a fiút, aki összetaposta a lovával a téglákat, hasba szúrták, és mire bezötyögtették Debrecenbe, elvérzett. A cigányátok úgy szól: „Nem kívánok én se erőt, se egiszsíget!” Ezt a Nagy Intéző túlteljesítette. Anyámék ezután sokáig nem mentek Sámsonba, talán önszántukból, talán nem.

Nagymama pesti házmester öccse szerette a kis unokahúgát, anyám nála töltött három vagy négy nyarat is. Nagyanyám útravalónak a cukros bácsi históriáját adta a tíz-tizenegy éves lányának. Az ismert – és már idézett – történetet ő költötte át úgy, hogy bácsi cukorral elcsalogatja, kitekeri a kezét, a lábát és elviszi koldulni. Anyám annyira félt, hogy amikor az útitársak érdeklődtek:

– Hová mégy te apró kislány egyedül? – elfordította a fejét és csak préselte magát a kupé sarkába, várva, hogy jön majd a cukor! De csak sajnálkoztak:

– Néma szegény!

Kék füzet: „Pesten is jó volt. Drága nagybátyám mindenhova elvitt: múzeumba, állatkertbe, Angolparkba. Életemben először ott voltam szerelmes a szomszédék gyógyszerész fiába” – tegyük hozzá: halálosan, ahogy ilyen korban illik. Rajongva leste, mikor jön haza, mikor megy el, mit csinál. Néha a fiú rá is mosolygott, amitől anyám az egekig röpült. Egy nap a délceg fiatalember a szokottnál is melegebb mosollyal tartott felé, majd a kezébe nyomott egy zacskó gilisztacukrot.

Édes szerelem…

A bűnös nagyváros csak a szerelem szomorú oldalával ismertette meg a kiskamaszt. Egy levelében ötven évvel később is felemlegette: „Gyermekkoromban imádtam a nagybátyámat, mikor nála voltam Pesten, szerény keresetéből elhalmozott mindenféle vidító szórakozással. De csak addig volt ő az én drága Sándor bácsim, amíg meg nem nősült. Természetesen utána is hívott, el is mentem, de utoljára. Mert állandóan nyalta-falta a feleségét. Akkor én nemcsak féltékeny voltam, hanem egyenesen undorodtam tőle. Ilyen lelki krízisen estem át akkor is, amikor 17 éves koromban hazatért Szibériából az én ismeretlen apám.” Mindezeket 1973-ban okulásul szedte elő az én jó anyám, ugyanis első feleségemnél maradt kilencéves fiam ekkor kezdett velünk nyaralgatni. „Peti százszor érzékenyebb az átlagnál. Nem zavar nélkül láthatta az édesanyját is ilyen szituációban. Mikor nálatok van, ő legyen a központ, legyen közös munka, közös öröm, lehet közös gond is, hogy otthona, családja legyetek…”

Anyám a cukros bácsi helyett belém a nemi betegségek rémét ültette. Még egyetemistaként sem mertem nyilvános vécére ráülni. De fiú voltam, más korban, más körben nevelődtem. Bár csupán huszonegy évesen vesztettem el a szüzességem – azt is úgy, hogy kézilabdázó csapattársam végzett és rám hagyta a szerelmét –, nem perelek anyámmal. Nem késtem le semmiről, inkább köszönöm neki, hogy megtanított becsülni a nőket. Mikor egy állapotos asszony állt mellettünk a villamosmegállóban, megkérdeztem tőle, mi baja a néninek. És ő elmondta, hogy a szíve alatt hordja a gyermekét, majd világra hozza…

– Édesanyám is a szíve alatt hordott engem?

– Igen, kisfiam.

Sajnálom, hogy a nőiességében hosszú éveken át nem talált örömöt, amikor megtalálta, akkor meg elváltak. Talán a prűd kor, a neveltetése, aztán pedig a válás tehette szinte aszexuálissá. „Mindig gátlásos maradtam, sosem tudtam felszabadultan szeretni” – vallotta, szinte beszélte be maga magának. Álszent, szemforgatós idők! A népszerű, képes Tolnai Világlapban, 1932-ben a „Ship” vazelinok hirdetésére egy szép, karcsú, bélyegnagyságú, félmeztelen, amerikai (!) hölgy névvel ellátott fotója hívta fel a figyelmet. Pár hét múlva idétlen melltartót kreáltak a leányzóra, ami úgy nézett ki, mint két teaszűrő.

Anyámék azt hitték, megszabadulnak a nincstől, ha nagyapám hazatér. Nagymama kerestette is a férjét a Vöröskereszttel, de válasz helyett az értesítették, hogy Vadász Imrét holttá nyilvánították. Nagyanyám hadiözvegy lett, anyám hadiárva. Minden nap mehetett a Miklós utcai ínségkonyhára ebédelni. De nyomorult társai között akadt, aki kézzel markolt a bableves sűrűjébe. Anyám egy hétig bírta gyomorral. A hadiözvegyeket karácsonykor megajándékozták. Nagymama kapott egy kezeket bilincsbe rakó fekete kárászkendőt meg egy 40-es posztócipőt. (Mindketten kis lábon éltek. Édesanyámnak örökös gondja volt a cipővétel. 36-os lábára többnyire csak nem igazán nőies gyerekcipőt kapott.)

Mivel jeles tanuló volt, nagyanyám beíratta a csóró gyermekek Kossuth utcai polgári iskolájába. Erre a négy elemi után, 1925-ben kerülhetett sor. A cívisváros még Kossuth Lajos életében, 1892-ben nevezte el a leggyakoribb magyar utcanévadóról a város egyik fő útvonalát. Hiszen a Kossuth vezette országgyűlés mégiscsak a debreceni Nagykollégiumban mondta ki a Habsburg-ház trónfosztását. Ahogy Szabó Lőrinc írta a Tücsökzenében: „de-tro-ni-zál-ta az élő királyt!”

1952-ben, a debreceni vegyipari technikumban Almády Gizella (Babi néni – majd dr. Tóth Ervinné –, mára, kérésére is nehezen kinyöghető Babi) talán a tanári állását is kockáztatva memorizáltatta velünk a szigorú tantervben nem szereplő Szabó Lőrinc versciklusának Debrecenről szóló szakaszait. Pedig nem is magyar szakos volt, nem is Szabó Lőrinc volt a kedvence (hanem Arany János – mi is tőle választottunk mottót a tablónkra). A tetőtől-talpig pedagógus Babi (jaj!) tudta, ha a naponta bejárt utcákat, helyeket hozza el nekünk a költészet, ha leszáll hozzánk a vers, akkor összefonódik bennünk a város és a költészet szeretete. Mikor másodszor írtam róla, kibukott belőle: „Eleddig csak magától kaptam »kitüntetést«.” Szégyen. Babi néni (tiszteletem) azt is írta (alsó fiók): „Ami a csőlátású, fafejű, önálló cselekedetre képtelen, reproduktív tanárokat illeti – hát ezek jelentik a 80 százalékot. Nekik tökéletesen megfelelt a szocializmus diktátuma… Berzsenyi Dánielt, az óda-költőt kihagyták a tananyagból! Egy Berzsenyit, aki ostorozta a »Romlásnak indult, hajdan erős magyar«-t.” Végül, önmagát is cáfolva azt állította: „Sokkal többen voltak, mint gondolnánk, akik öntörvényűen, függetlenítve magukat az ukáztól, tudták, mit tegyenek.” Nyári Zsuzsa néni úgy tanította – egy ipari technikumban – a történelmet, hogy ez van a könyvben, ezt kell mondani, de így történt… És a vad Rákosi-években ő volt a technikum párttitkára.

Az irodalmi tananyagról még annyit, hogy mivel minden évben újítottak a tanrenden – remélem, csak az újszülött ipari technikumokban, a többi középiskolában nem –, mi három egymás után következő évet a kikezdhetetlen sarokponttal, József Attilával kezdtünk.

Anyám iskolájában, a Dóczyban is akadt Babi nénihez fogható tanár. (Dóczy Gedeon, a nőnevelés egyik úttörője, 77 éves korában, anyám születési évében, 1911-ben halt meg. Ő fejlesztette kéttagozatúvá, nyolc osztályossá a leányiskolát, majd négy – később öt – évfolyamos tanítónőképző-intézetet is szerveztek, hogy az egyház „kis veteményeskertjeibe” – a református kisiskolákba – hozzáértő, hagyományokat ismerő, tanítónőket neveljenek.) Bár anyám azt írja, hogy hatéves korában, vagyis 1917-ben íratta be az édesanyja a Dóczy Leánynevelő Intézet I. osztályába, ám az iskola csak tíz évvel később vette fel a Dóczi nevet. Először így, pontos i-vel írva lett országos hírű intézet. Ma már – igazodva az eredeti írásmódhoz – ez a Debreceni Református Kollégium Dóczy Gimnáziuma. Rangos református iskola volt ez Dóczy nevének felvétele előtt is, de ez anyámat nemigen izgatta: eminens tanuló volt. A polgáriban ösztöndíjat is kapott, és a segítő könyvtárból meg – így hívták – jelképes összegért vehette ki a tankönyveket.

A süldőlány „szerelmi életét” a gilisztacukor szakadékba taszajtotta. De aztán… IV.-es korában egyik osztálytársa meghívta magukhoz. Náluk találkozott barátnője gimnazista bátyjával meg annak Laci nevű barátjával. A fiúkkal csak lopva sandítgattak egymásra, ahogy akkoriban illett. Talán a negyedik vasárnap a búcsúzkodás suta kézfogásánál a báty egy összehajtott papírszeletkét csúsztatott anyám kezébe. Szerelmes verset kapott a tizenöt éves csitri! Bár elmerengett rajta, neki mégis inkább Laci tetszett. Hamar észrevette ezt a fiú is és párszor hazakísérte. De nem oda, Boda! Magyar óra után az osztályfőnök rászólt:

– Irénke, óra után bent maradsz! – és a hazakísérgetés miatt szigorúan megdorgálta. – Mi lenne az iskolából, ha minden lány ezt tenné? Ne feledd, ebben az osztályban te vagy a példakép, és ehhez tartsd magad! – És Irénke tartotta magát ekkor is, sőt egész életében. Intelmekhez, előítéletekhez igazodott, és ezek miatt sem tudott felszabadultan szeretni. De kamatozott is ez a hűvös, távolságtartó magatartás – állította: „Beszélhetnek az én »felvilágosult« gyerekeim: ha egy fiú feleséget keres, ma sem a lányanyák, és bővérű nőcskék között kutakodik.” Azért a két véglet között, anyácskám…

III. polgárista, azaz hetedik osztályos korában „a tornázásban tanúsított ügyessége elismeréséül” kis oklevelecskét kapott. IV. polgárista lányát nagymama megkérdezte, hogy varrni akar-e vagy továbbtanulni? Nem sejtette, hogy a varrás lánya legkeservesebb tennivalói közé tartozik? Nem, hiszen sosem mondta, nem akarta ezzel megbántani. Nagymama ekkor már jó ideje otthon dolgozott, így anyám feladata volt az eltisztázás, a patent– és gombfelvarrás, az aljazás. Lélekölő, sikerélmény nélküli munkák. Mivel nagymama milliméter pontosságot követelt, ráadásul nem egyszer ismételnie is kellett: bontani és újravarrni. A tetejében éjszaka, mivel a tanulás miatt csak ekkor ért rá – a gombok, a patentok az álmát lopták meg. Anyám mindenáron ki akart hát törni ebből a testet-lelket emésztő robotból. Ábrándozott, hogy orvos lesz. Ám ehhez gimnáziumi érettségi kellett. Negyedikben külön órákra járt, hogy különbözeti vizsgával átmehessen a gimnáziumba. Az anyja régóta gyűjtötte a pénzt valami rendes bútorra. Nézegették is hónapokon át a kirakatban:

– Látod, milyen szép világos, topolyabetétes?

– Nézd, rézkilincs van a szekrényen!

– Nem sok híja van már, a miénk lesz, hazavihetjük!

Soha nem lett az övék. Az összekuporgatott pénz a különórákra sem volt elég, ki kellett pótolni, de anyám mégsem ment át a gimnáziumba. Egy tanítóházaspár lebeszélte nagymamát arról, hogy orvosira adja a lányát, mivelhogy a tanítóképzőben csak egy évvel kell többet tanulnia, mint a gimnáziumban és máris keresőképes, nem kell utána még a drága egyetemi tandíjat fizetni. De hát a varrást, a fodrászolást, az utcasöprést még hamarabb kitanulta volna! Szegény hadiözvegy nagyanyám rájuk hallgatva bement a tanítóképző igazgatójához, aki a jeles bizonyítvány láttán, jóval a felvételi vizsgák után is befogadta anyámat prepának. Szegény kisborjú, olyan kötelet kapott, amelyre sosem vágyott. Gyerekként, ha valamihez nem fűlött a fogam, mindig megkaptam anyámtól: kecske se menne a vásárra, de van egy kis pálcika, és azzal ütik a hátulját!

Magyar, netán közép-európai fátum lenne, hogy annyian kerülnek nem vágyott pályára – akárcsak szüleim vagy jómagam? Annyira viharos helyen élnénk, hogy bennünket a kiszámíthatatlan szelek sosem a kívánt kikötő felé röpítenek? Csak semmi búsmagyarkodás. A gyermekek és szüleik is mindig, mindenütt hajlamosak nagyot álmodni. Pályaválasztáskor könnyen csorbul az önismeret, játszi módon túl- vagy alábecsülik a lehetőségeket. De kit fűtsön a remény, ha nem egy életnek induló ifjút? És kire testálja a szülő saját megvalósulatlan vágyát, ha nem rá? Nálunk is szóba került, hogy orvos lehetnék. De saját példám nem ezért lett valamiféle másolata anyám történetének.

1950 tájékán nem az volt a legfontosabb kérdés, hogy mit tud, mihez lenne kedve annak, aki állásba, iskolába tartott, hanem az, hogy ki fia, borja: milyen származású. A munkásszülők gyerekénél legföljebb a pártmunkás szülők borja ért többet, de az ő hátuljára is rácsaphattak, hogy egy ilyen jó kádergyerek ne ez akarjon lenni, hanem amaz. Janicsárgyerekként bánhattak paraszti ivadékokkal is, de zöld lámpát elsősorban ők, „az uralkodó osztályok” gyermekei kaptak állásoknál, előléptetéseknél, iskolák, egyetemek bejáratainál is. Értelmiségi származék csak utánuk. Az ikszesnek meg a legjobb választás a fúrólyuk volt, ha oda bújt minden származását firtató kérdés elől.

Apám nyilas vezérkedése miatt akkor én menthetetlenül megbélyegzett lettem volna, de szerencsére ő kámforrá vált Nyugaton, mi pedig „megöltük”. Azt írtam az önéletrajzomba, hogy eltűnt, semmit sem tudunk róla, különben is elváltak… Az anyám után kijáró értelmiségi származás relatíve jobb volt. E picinyke malőr miatt tizennégy éves koromban nekem ugyanúgy kellett középiskolát választanom, ahogy negyedszázaddal korábban anyámnak: őt a szegénység, engem a politika kényszerített arra, hogy olyan helyre menjek, ahol az érettségi szakmát is ad, miután semmi remény nem volt arra, hogy egyetemre kerülhetek (ha apám miatt lebukunk). Abban az időben alapították az ipari technikumokat. Bár bombabiztos elhivatottságom volt a vegyipariba, eszembe sem jutott oda jelentkezni.

A bomba történethez vissza kell kanyarodni Piere-hez. Azt hiszem, miatta kezdtünk a klinikára járni. De egy professzori lakás a magunkfajta kölyköknek inkább zavaró volt, mint vonzó. „Teniszütő”. De ott laktak Gavallérék is. Gavallér Miklós. Már ez a név is, meg az arisztokratikus alkat! Édesapja az anatómiai intézet portása volt. Mielőtt belemélyednénk a bonctan rejtelmeibe (amiről apámnak szörnyű emlékei voltak, mint majd látni fogjuk), felelősségem tudatában közlöm, a világ legcsudásabb játszótere a Debreceni Klinikák. Igen, a körbe kerített klinikai telep. Disneyland? Ugyan már! Persze, volt nekünk is kis Tarzan-fánk, meg nagy Tarzan-fánk, de szülészetfáról ki hallott? Olyan fáról, aminek az ágairól egy szülőszobába lehet kukucskálni. Na? A civilizált világban ilyen fa már nem is lesz soha, manapság csiramentes levegővel pumpált műtőkben segítik világra a kis klapecokat. Nyitott ablak? Kész halál.

Szülővárosomban minden fontosabb dolog a Debreceni Református Kollégiumra (1538) vezethető vissza. Az is, hogy 1912-ben itt alapították meg a Magyar Királyi Tudományegyetemet (Pozsonnyal egyszerre). Ehhez Debrecen város – a kormánnyal és a Református Egyházkerülettel folytatott tárgyalások alapján – 112 hold területet adott a Nagyerdőn. (Az egyházkerület lemondott a Kollégium teológiai, bölcsészeti és jogakadémiájáról, és vállalta, hogy évi 70 ezer koronát fizet az államnak a teológiai kar fenntartására. Ismétlem: az egyház az államnak.) A klinikák építését folytatták az első háború alatt is és V. Károly király 1918. október 23-án avatta fel az orvosi fakultást (milyen ismerős lesz még ez a hónap és nap!), ám a professzori lakásokkal együtt csak kilenc évvel később lett készen a telep. A parkosított területen arányosan elosztott klinikai épületeket földalatti folyosók kötik össze. Már ezek is rejtélyes zugai voltak a nagy játszótérnek. Mi – „gavallérosan” – bejutottunk az Anatómiai Intézet szemléltetőeszköz-tárába is, ahol akkora nagy, sínen gördíthető ábrák voltak az emberi testtájak külsejéről, belsejéről, mint mi magunk. Mi, akik a vállizület tanulmányozása helyett tetemes időt töltöttünk a női nemi szerv méretes képe előtt. Ekkora pina! Huh! A kép egyik fele kívülről mutatta, a másik belülről. Ha már itt tartunk, be kell vallani, hogy a szülészetfai látvány hasonlított ahhoz a képhez, amit a magyar televízió kísérleti adásai idején egy hordozható Junoszty képernyőjén lehetett látni. Na de hát fantáziája is van az embernek efféle témában, különösen 13-14 éves korában. Mégis az a színtiszta igazság, hogy azelőtt láttam, láttunk szülést, hogy tisztában lettem, lettünk volna-e végtermékkészítés csínja-bínjával. (A biológia akkor gyanús tudománynak számított, nem tanultuk, és csodálkoztunk, hogy spermánk pár nap múlva ezerszer büdösebb, mint M. Bandi kémcsőben felfogott szellentése.)

Az anatómián a szemétben találtunk lúdtollal, latinul feliratozott kis dobozokban, viasz rudakba foglalt preparátumokat. Ezeken megosztoztunk, és eskü alatt vallottuk, hogy a viaszban fölsejlő foszlányok akasztott emberek kötéltől gyötört nyakáról vett szövetminták. Igen, a tudomány ilyen komoly dolog. Az értékes rudacskát sokáig őrizgettem.

Kincsesbánya volt a klinika minden zuga. A szemétből szedtük össze az akkor nem veszélyes hulladékként kezelt kémcső- és laborüveg-gyűjteményünket. Hogy véres volt vagy isten tudja, milyen, nem számított, elmostuk és kész. Nyolcadikban kémiatanárnőnk bemutatta, a káliumklorát és a vörösfoszfor keveréke annyira explozív, hogy két ujj között pattintva felrobban. Ebből a keverékből egy csipetnyit egy borsószemmel együtt fél névjegynyi selyempapírba csomagoltak, a papírt összepödörték: ez volt a négusbomba. Miért éppen négus – azaz Etiópia uralkodója –, ki tudja. Bombának csak azért hívhatták, mivel hiányozni kezdett egy jó kis háború. A négusbombát árulták a piacon. Ha falhoz vágtad, pukkant. A mi baráti brancsunk nem négusozott, az ujjunkkal pattintgatva ijesztgettük egymást és a járókelőket. Húst, tojást, jó ízű kenyeret nem lehetett kapni, de káliumklorátot és vörösfoszfort tudtunk szerezni. Talán a vegyszerellátót még nem államosították.

A „mi időnkben” a klinikák főépülete előtt már csak egy üres talapzat állt. Az Ady által megverselt „csóvás ember, a vén geszti bolond”, Tisza István néhai kormányfő, a Református Kollégium egykori diákjának a szobrát 1945-ben ledöntötték, és az egyetem elnevezéséből törölték a nevét. Fogalmunk sem volt erről, legfeljebb Gavallér Miki emlékezhetett rá, hogy első-másodosztályos korában még állt valaki ott talpig bronzban, majd „lelépett”. Rendszerváltáskor könnyen borulnak a szobrok. A kölökvilágot ez nem zavarja. Nekünk elég volt, ha a megmaradókról tudtunk nyökögni valamit. (Tisza István elegánsan, csípőre tett kézzel állt a klinikák előtt, mi meg anyámmal és másodunokahúgával, Panni nénivel hármasban ő előtte bámultunk talán 1943-ban a fényképezőgép lencséjébe. Hogy a gép mögött ki állt, soha nem fogjuk megtudni, nagyapám ilyen úri dologgal nem babrált, apám meg ekkor már elbokázott tőlünk.)

A klinikai szemét turkálásából jó kezdőlabort gyűjtöttem össze, aminek nagyanyám szorított helyet a kicsit romos, cirádás ruhásszekrényben. Ennek a – hangsúlyozom: rozoga – szekrénynek a második polcán elegáns, csiszolt üvegdugós üvegben állt az én robbanószer készletem, káliumklorátos vörösfoszfor keverékem. Egy nap gondatlanul feltehetően csak a roskatag szekrény polcának a szélére tettem be a gyúanyagot. Aztán éjszaka, álom közben belerúghattam a szekrénybe, mire az én bombám leesett a polcról és felrobbant. Nyár volt, nyitott ablak, 1950. Robbantás, letartóztatás, kihallgatás, pofon, internálás! Újságcikk: „A nyilas főispán fia bombát készített”. Szerencsére az orosz parancsnokság már évekkel előbb elköltözött az utcából, és nem akadt, aki feljelentett volna a hatóságnak. Nem volt telefon, amúgy sem mert senki a tisztelt ÁVH-hoz fordulni, mert nem egyszer egyenlő elbánásban részesült a tanú és a tettes. Megúsztuk. A robbanásnak olyan ereje volt, hogy a polc egy darabja belefúródott a fiók aljába. Fa a fába. Füst öntötte el a szobát, a padlót beborították az üvegcserepek. Rejtély, hogy a riadt ugrándozásban miképp maradt épen a talpunk. Az ijedtségnél nagyobb csak a megnyugvás volt, hogy mindhárman – nagymama, nagyapa és én is – élünk. Az örömnek, és kirobbant tekintélyemnek tulajdonítom, hogy egy pofont sem kaptam. Csak reggel jött a parancsolat: tirhítsam el a laboromat.

Volt még valakinek ilyen ajánlólevele a vegyipari technikumba? Én mégis az építőiparival szemeztem. De a Simonyi úton szerzett rajz kettes elbizonytalanított (pedig később kiderült, hogy a műszaki rajzhoz, fotóim szerint pedig a térkomponáláshoz is van némi érzékem). Nem sajnálom, hogy nem lett az ötletből semmi, mert képes lettem volna építész maradni. Végül vakrepülésbe kezdtem a Fazekas Mihály Gimnáziumban. Az első névsorolvasáskor két Pünkösti Árpád állt fel. Soha nem ismétlődő jelenet (ugyan Brassóban él egy másodunokaöcsém, aki szintén Pünkösti Árpád). Teljes névrokonom berettyóújfalui volt. Ennyit tudok csak róla, mert édesanyám addig sóhajtozott, hogy „Legalább valami szakmád legyen!”, és addig előszobázott, amíg sikerült átíratni a vegyipariba. A robbantómester révbe ért, és megmenekültem attól, hogy Pünkösti I. vagy II. Árpád legyek.

Egy technikumi osztálytársam, barátom mesélte, hogy apám katonaruhájából átalakított öltönyben jelentem meg októberben, a technikumban, és mondtam neki, hogy csak erre telik… Most már csak az a megválaszolhatatlan kérdés, hogy vajon kinek a katonaruháját szabta rám az én drága jó nagyanyám.

A technikum új iskola volt, jó hely. Mikor a kloroformról tanultunk, otthon titokban „gyártottam” egy kevéskét belőle, és megpróbáltam vele a szomszédék macskáját elaltatni. Miután végigkarmolva a kezemet elrobogott, arra a tudományos következtetésre jutottam, hogy ez a használt macska nem jó. Na, de a technikum! Ki nem érzi jól magát 14–18 éves korában, ha szerető család veszi körül, ha nagyjából van mit ennie, ha olyan diákszerelemre akad, akivel ötven év múltán is van mondanivalójuk egymásnak? De hol volt ez még!

Iskolánk a Csapó és a Burgundia utca sarkán a lányipariskolát szorította ki a helyéről. Náluk már nem indulhatott új osztály, mi viszont évről-évre hárommal gyarapodtunk. A lányok iskolájával az volt a baj, hogy a harmincas években a polgári középosztály lánykáinak tanítására alapították. Líceum volt, latint nem tanító iskola, de a tanrendben minden praktikus tantárgy szerepelt. Megtanították őket mindenre, ami egy jómódú polgári családban szükségeltetik. Értettek a varráshoz, a vasaláshoz, a főzéshez, sőt a társalkodáshoz is. Az itt végzett lányok akár egy arisztokrata családban is megállták a helyüket. Kivéve a szocializmusban, ahol nem volt szükség egy ilyen csökevényes iskolaformára.

1952 nyarán az ipariskolásokkal mentünk a Hortobágyra gyapotot szedni. Hazafelé – miképp, hogyan? – a világszép Tikos Kati ölében pihenhetett a fejem. A combja kemény volt, ringott a vagon… Egy 17 éves felnőtt nő és egy takonypóc. A neve belém égett. Vajon a vonatnyi középiskolás közül tudta-e valaki, milyen fennhéjázóan ostoba dolog a gyapottermesztés Magyarországon? Honnan értesültünk volna erről, mikor Rákosi apánk – még egy apa! – azt mondta, a határ a csillagos ég. A nagyot ígérő Liszenkó, szovjet agronómus útmutatásai alapján próbáltak Magyarországon citromot és narancsot is termeszteni. A csillagos ég akkor olyan magas volt, hogy azt sem tudtuk, mi fán terem, ha fán terem az újságban fekete-fehér gubicsnak kinéző narancs. Piere már evett… Narancsliget, Tikos Kati, alföldi róna, majmok… És a döbbenet: mind, mind valósabbak, mint Piere, aki nem létezett! Az évkönyvekben nincs egy szál Piere sem! Nem értem. Az Anatómiai Intézet akadémikus vezetője, Törő Imre professzor azonos nevű fia velünk járt… Az ő beceneve lett volna Piere? De hisz ez francia név, ha olasz lett volna, akkor Pietro! Honnan jött ez a francia, olasz fiú? Vagy a klinikákon ismerkedtünk volna meg vele? Hogy lehet a teniszütő valóság, ha ő nincs mögötte?

Mint valami Csapó utcai kis Liszenkó, úgy ábrándoztam én át ezeket az éveket (is). Munkanapló, 1953.: „A nyári gyakorlaton Rákosi elvtárs megbízásából a Kőbányai Műanyaggyár Nap utcai üzemében a műszarú-gyártást tanulmányoztam.” Mikor apám hajdani focistatársa, laborvezető tanárunk, Nagy Lajos elolvasta ezeket a sorokat, fölröhögött, becsukta a szobája ajtaját, és megkérdezte tőlem:

– Hát már szarunk sincs?

– De ebből fésűt lehet csinálni – felelte a beszari diák.

– Kenyeret nem lehet? – komorodott el a beszélgetés.

Emlékszem a szalonnás, sületlen, acattól – ennek az aszatnak is nevezett szúrós gyomnövénynek a magjától – kék, ehetetlen kenyerekre, de az orromban nem ezek savanyú illata maradt meg, hanem a friss krumplis lángosé, amire ébredtem, mert az én nagyanyám… Az is államtitok, ha tisztességes kenyér nem volt, lisztet hogy lehetett kapni? Ahogy káliumklorátot?

Tudom, észre lehetett volna venni tizenöt évesen is, hogy szörnyű diktatúrában élünk. Fogalmam sem volt a koncepciós perekről, ártatlanok százainak kivégzéséről, az internáló táborokról, Recskről, Kistarcsáról. Az egész család ilyen tudatlan volt. Úgy vettük be a maszlagot, mint a napi időjárás-jelentést. Bűn, hogy fogalmam sem volt a bűnökről évtizedekig? (Essünk túl rajta: én 1956-ot is tiszteletreméltó, hősies, és reménytelensége miatt felemelő, patetikus eseményként éltem meg. Majd kiderül, szégyent vallottam-e, vagy sem.) Nem tudom, mentség-e, hogy későn érő típus vagyok – egyesek szerint vénségemre sem nőtt be a fejem lágya. Nem tagadhatom: nekem az ötvenes évek eleje nem véres diktatúra, nem a bűnök története, hanem tanulással, meg önmagam és szűk világom megismerésével eltelt esztendők. (Más kérdés, hogy mikor eljött az ideje, megírtam Rákosi-könyveimet, az önkény történetének köteteit.) 1953 nyarán nem vettem észre, hogy Rákosi bukott, az pedig, hogy az ő megbízásából műszarakodtam, seggnyaló mondat. Nem otthon tanultam. Benne éltünk, ezzel mocskolódtunk. Észrevétlenül. Mivel a Luxemburg grófja nagyoperettet hétszer néztem meg a Csokonai Színházban Vámos Lászlóval a címszerepben, azt észre vettem, hogy álszakálla leffegésekor – mintha a szövegben lenne – odavetette riadt színésztársainak:

– Vándorszőr-renyheségem van!

Én közismereti renyheségben szenvedtem – észrevétlenül.

Pieret megszülte az emlékezetem, Tikos Katit és Ulla Jacobsson nevét megőrizte. Kortársaimmal együtt először ezt a svéd színésznőt láttuk meztelenül az Egy nyáron át táncolt című filmrománcban a zord ötvenes években. Szegény skandinávoknak háromhetes, háromnapos nyaruk ha van. Szemvillanásnyi idő a felszabadulásra, a fürdésre. A meztelen fürdésre! És ez a pillanat – legalábbis bennünk, kamaszokban – némi szabadságérzetet keltett, ma már tudjuk, hamisan.

Ulla keble, csípeje csábító volt. Mire eljutottunk az érettségiig, az igazgatói kérdésre, hogy hol szeretnék továbbtanulni, azt feleltem: legszívesebben filmrendező lennék. Az nem, felelte. Mivel akkor a magyar közép- és hosszútávfutók – Iharos, Tábori, Rózsavölgyi – voltak a világ legjobbjai és messzi nyomukban loholtam én is, kézenfekvő volt, hogy tulajdonképpen atlétaedző is lehetnék.

– Kitüntetéses érettségivel kizárólag műszaki pályára javasolunk! – tudatta velem igazgatónk, Újvárosi Imre, aki amúgy kedvelt. Csak hát az a világ nem tűrte a szabálytalanságot. A másféleség gyanús volt. A vegyésztechnikusból vegyészmérnök legyen, ne pojáca.

Így felvételizett a kicsi kecske a Veszprémi Vegyipari Egyetemre.

Társaimmal csordában utazhattunk a világvégére. Otthon Pénelopé anyám izgatottan várt:

– Sikerült, kisfiam?

Bólintottam, de már folyt is a könnyem a szerencsém miatt.

Anyám majdnem húsz év múlva vallotta be, hogy neki sem volt könnyebb: „18 éves korodban vettek el tőlem, sokáig lelki betege voltam, édes jó fiam.” Ez a „vettek el tőlem” olyan, mintha janicsárképzőbe vittek volna.

Kesergésem ellenére, mivel arra neveltek, amit elkezdek, fejezzem be, megszereztem a mérnöki oklevelet. Akkoriban amúgy sem volt tanácsos rugódozni, főképp nekem. Ráadásul – gaz áruló! – jól is éreztem magam Veszprémben. Megcsaltam Ullát, írni kezdtem, egyetemi újságot fabrikálni. Végzés után oktató maradtam – „robbantási szakértő” az ásványtan tanszéken! –, ám egy év múlva elcsábultam a veszprémi Naplóhoz újságírónak, anyám mérhetetlen keserűségére. Orvosi, főorvosi álmát, időközben főmérnökire cserélte. Akár a városi zöldházak, azaz a nyilvános vécék főmérnöke is lehettem volna, csak főmérnök! Pedig igazából író kellett neki, betűbódítás, amit apámtól, a megismerkedésüktől kezdve a házasságig tartó három és fél esztendő hosszú „különélései” alatt töményen, és életre szólóan megkapott vagy kétkilónyi szerelmeslevél és pár rissz-rossz újságcikk formájában. Ám arra ő is nehezen ébredt rá, hogy ez a titkos kábítószere, én is csak utólag, a részleteket összerakva vettem észre. Majdnem két évtizeddel a végzésem után, a tömegeket vonzó Olimpiai ötpróba keretében több száz társammal együtt én is körbefutottam a Velencei tavat (28 km). Futás közben mellettem autózó tévériporter kollégám az én orrom alá is odanyomta a két méteres rúdon lévő mikrofonját. Futó nyilatkozatomtól, és az akkortájt megjelent cikkeimtől anyám el volt ragadtatva: „Nagyon jól fejlődsz, talán nem is fogok annyit sírni a vegyészmérnök után.” És cikkeimet, később a könyveimet, erősen túlértékelve, mint valami ereklyét adták barátaik, ismerőseik között körbe-körbe.

De miért lettem épp újságíró és nem rendező, netán atlétaedző? A rendezés utáni vágy a vegyészkedésbe veszett, tanultam a mérnöki tudományokat, plusz naponta edzettem (futottam), és verseltem. „Költeményeim” abszolút tökélye azzal sem csorbult, hogy a megyei lap kulturális rovatának a vezetője a lapoldalon maradt lyukhoz szabva őket, egy-két versszakot kihúzott.

A pályaváltoztatás után, anyám kiengesztelésére képes voltam újságíróként műszaki doktorátust szerezni, hiányos humán műveltségem pallérozása helyett. Ha már főmérnök nem lettem, álljon az a kis piszok a nevem előtt, hogy megmutathassa a „bennünket” elhagyó bitang apámnak, hogy egyedül is tudott egy másik „doktor Pünköstit” nevelni! (Pimasz megjegyzés: fájlalta, hogy a több mint két évtizeden át viselt asszonynevét a második házasságában fel kellett adnia. Ha már ő nem „doktorné”, legalább a fia legyen „doktor”!)

Annyiszor mondtam már, hogy magam is elhittem: nem bántam meg a mérnöki kitérőt, mert a természettudományok megtanítottak a valóság tiszteletére. De megette a fene azt a valóságot, amelyik csak egy mérnöki diplomának adja meg magát. Mentség persze mindenre akad: a társadalmi körülmények kényszerítettek a kóborlásra. Ám a doktorálás csak anyák-napi ajándék. De vigasz ez egy kicsi forradalmárnak – aminek azért szeretném magam látni?

Édesanyám mintha rosszabbul járt volna a prepaképzőben. De mielőtt taglalnánk, vessünk pillantást anyámnak a beiratkozáshoz 1926-ban kiváltott születési anyakönyvi kivonatára. Születési helye, ideje, szülei neve természetesen nem változott, hiszen „a kivonat a debreczeni anyakönyvi kerület születési anyakönyvével szószerint megegyez” (így!). Bár az Akadémia illetékesei 1922-ben a cz-t tartalmazó szavak írásában jóváhagyta a c alkalmazását, és Ferencz Józsefből Ferenc József lett, a városnevekben évekig fennmaradt a régies írásmód. A helybéli levéltárban sem tudták megmondani, Debrecen mikor váltott. Van más említésre méltó dolog is ezen a dokumentumon, még pedig a tízezer koronás okmánybélyeg. De az inflációnak ez sem volt elég, a lepedőnyi papír aljára bélyegezték: „Kiállítási díj: 34 000 K.” Noha a korona az 1918-ban megszűnt Osztrák–magyar Monarchia közös valutája volt, az utódállamokban fennmaradt. Végül a békeszerződés is sürgette az új valuta bevezetését. De ehhez önálló jegybank – Magyar Nemzeti Bank – kellett, meg Pénzjegynyomda, Pénzverde. És mi lesz az új valuta neve? Magyar legyen vagy idegen? Régi név vagy új? Szóba került a turul, a turán, a libertás, a Máriás, végül az ezüst pengését idéző, pengőre esett a választás. (Az 1848–49-es Kossuth-bankókon pengő forint elnevezést lehetett olvasni.) 1925-ben törvény született az új pénz bevezetéséről. A törvény előírta, hogy az érméken a körirat „MAGYAR KIRÁLYSÁG”. Talán a magyarság nyomasztó királyhiányát pótlandó lett 1990-ben a Magyar Köztársaságnak koronás címere. Az első pengők 1926 végén kerültek forgalomba, 12 500 korona ért 1 pengőt. A nagy gazdasági világválságig (1929–1933) ezt a valutát kedvelték ezen a környéken.

Kék füzet, prepaképző: „Mivel nem lelkesedtem ezért a pályáért, jó rendűre romlott a bizonyítványom. A tanáraimat azért mind szerettem, kivéve a fizika-matekos testnevelőt. Mindhárom tárgyat ő tanította. Talán el is húz fizikából, ha nem vagyok kitűnő tornász. Soha nem hittem, hogy vannak kivételező tanárok, ő ennek az iskolapéldája volt. Tornaóra előtt az úri, vagy jobb családból származó tanulókat, simogatta, babusgatta, az ölébe vette. Minket, alja népeket leginkább a fizika és a matematika órán üldözött. Ha nem tudtunk valamit, rögtön odavágta:

– Nem kellett volna idejönni, mentek volna masamódnak vagy varrónőnek!

Ez húsba vágott. Úgy éreztem, anyámat alázza meg, ezért is gyűlöltem.”

A rossz tanító mutatja meg, mit kell kerülni! Manapság „jobb helyeken” ilyesmiért megverik – Amerikában esetleg le is lövik – a tanárt. Anyám a kék füzetben elnézést kért tőle: „Bocsássa meg, ha még él, hiszen tanárról vagy jót, vagy semmit nem mondok, mert végigjártam a pálya minden zegzugát.” Akadt persze „Babi nénije” is – egy férfi: „Örök emberi és pedagógusi eszményképem dr. Soós Béla paptanárom, aki a vallástörténelmet és az iskola-szervezettant tanította. Kevés ember volt, aki úgy ismerte a nő, a fiatal lány lelkivilágát, mint ő. A hivatalos óra anyagán kívül arra is tanított bennünket, hogyan viselkedjünk a fiúkkal szemben, milyenek legyünk, mint feleségek, anyák, emberek. Nem papos szónoklatokat tartott. Mi a képzőben nem tanultunk latint. De egy épületben jártunk a gimnazistákkal, akik latinul csúfoltak bennünket. Önképzőköri gyűlésen el is hangzott, hogy a képzősök ne szóljanak hozzá, mert nekik nincs klasszikus műveltségük. Ott volt Soós tanár úr is, és a következő órán kérte, egyezzünk bele, hogy minden órájából lecsípjen 5-10 percet, hogy annyi jártasságot szerezzünk a latinban, amennyire egy művelt embernek szüksége van… Az ő órájára mindenki készült. Szerettük. Jómagam is fülig szerelmes voltam belé.” Na végre. Ez a plátói érzés anyám szinte egyetlen kétség vagy csalódás nélküli szerelme: „Nagy műveltségű, emberformáló pedagógus volt. Ha valamivel többet adtam a tanítványaimnak a megkövetelhetőnél, az övét adtam tovább.” Bár az önképzőkört említi anyám, arra nem tér ki, hogy mivel foglalkoztak, sőt arra sem, amit az intézet értesítő könyvecskéje feljegyez, hogy ötödévesen ő volt az önképzőkör titkára.

Anyám 1931-ben tett képesítő vizsgát. Hajdani magyar füzetének a végén van egy előadás. A címe: „A fiatal lány helyzete a családban és a családon kívül. Elmondta: dr. Soós Béla.” Mellette a dátum: 1933. április 25. Nem jegyzet, teljes szöveg. Két évvel a végzés után valahonnan megszerezte az előadást és elkezdte másolni – óh, xerox! –, de valamiért abbahagyta. Idézet: „A férfi természetében csapodárság nyilatkozik, míg a nőknél az állhatatos hűség. Ha föltette életét egy nagy eszmére, célra, összetörhet, de meg nem változik. A rokonszenvek és ellenszenvek vezetik. Ez örök sajátsága a női léleknek, mely nem változik. Felfogásaikban sem lehet megingatni őket, mert míg a férfiak vitatkozás közben észokokkal meggyőzhetik egymást, a nőket meggyőzni nem lehet.” Vagyis lekezelte a lányait, ők pedig még rajongtak is érte – mert paposan bizony, de „megmagyarázta”! Annak idején népszerű nézete, ha halványodott is, túlélte századát.

A képzőben 70 Pengő volt az évi tandíj, 25 Pengő a mellékdíj (?). Anyám az első évtől kezdve tandíjmentességet élvezett. A gimnáziumban magasabb volt az iskolapénz (80, illetve 36 P), és a nem protestánsoknak dupla tandíjat kellett fizetniük (a gazdag zsidók gyermekei idejártak, mivel a zsidó fiúkkal ellentétben a zsidó lányoknak nem volt gimnáziuma).

Nyári vakációban a prepák táncolni jártak. Bizony ám, csak hát a „fiúk” is lányok voltak – karszalaggal. Tizennyolc éves korunktól engedélyezték, hogy a partnert ne csupán ez különböztesse meg tőlük. Csinos kicsi anyámat rögtön körüldongták a hímek, ami rémületbe ejtette. Megtörtént, hogy egy este heten kísérték haza, nagyanyám meg hátul hajtotta a sereget még kettővel. Otthon aztán a „vamptojás” zokogva borult az asztalra:

– Nekem nem kell ez a sok fiú, utálom őket; nem is fogok táncolni járni!

A fogadalom a következő alkalomig tartott, de ha tánc közben egy fiú közelebb akarta magához húzni, ő eltaszította, rámeredt és ráförmedt:

– Nem szorongatósdi ez, hanem tánc!

Hol voltam én még, de ezt a porba sújtó tekintetet, ezt a hanghordozást ismerem. Nem lep meg, hogy vadmacskának hívták. Felnőtt korban ez a kis vadmacska alkalmanként tigrissé változott, dühét, mélységes elitélését képes volt, mint valami lézernyalábot úgy fókuszálni, úgy nézni, hogy az ember gerince megolvadt.

– Ha ilyen neveletlen leszel – mondta az anyja –, elmarod a legjobb fiúkat, és sose mégy férjhez!

– Te tettél ilyenné! – vágott vissza anyám. – Mikor legyeskedni kezdtek köröttem, ki tartott hegyi beszédet? Hányszor hallottam: „neked lányom nincs más hozományod, csak a tisztességed, ha ezt elveszted vége mindennek”? Csoda, ha mindet ördögnek látom?

Az anyja elborult tekintetéből kiolvashatta, igazságtalan volt, hiszen annyit volt egyedül otthon, hogy az anyjának óvnia kellett. Csak hát ez nem nyílt beszéd volt, hanem prűd, szemforgatós riogatás, ezért a tizennyolc évesen kapott első csók után anyám rettegve várta, mikor születik meg a gyereke. Kútba akarta ölni magát, de egyik barátnője elárulta: már egy éve csókolózik egy fiúval. Hitte is, nem is. Végképp csak akkor nyugodott meg, amikor látta, mégsem nő a hasa.

Anyámék tanult (!) korosztályát az iskola és a család következetesen elvadította a fiúktól. Az iménti malőr után a legtájékozottabb osztálytársnő felvilágosította az én tudatlan anyámat:

– A gyerek az úgy lesz, hogy a fiú belepisil a lányba…

Nagymama cerberusként vigyázott lányára, nehogy elpuskázza a férjhez menetelét. Anyám meg őt biztatta, hogy menjen férjhez, akkor könnyebb lesz a sorsuk. Kommendáltak is egy vőlegényt. Nagyanyám tetszett az özvegy vasutasnak: ez a dolgos, becsületes asszony jó anyja lesz az ő nagyfiának is. És mi történt? Nagymamát a rendőrségre hivatták!

– Édes Istenem, csak nem a kommunista sógoraimért ráncigálnak megint?

Amilyen szorongva botorkált oda, olyannyira felszabadultan tért haza. Nem is jött, röpült.

– Él apád! Ő kerestetett bennünket, Oroszországban van!

1928-at írtak ekkor, 14 év telt el a háború kezdete óta. A nagylányban felemás érzések ébredtek. Az anyja áradásával, megnevezhetetlen érzelmével nem tudott mit kezdeni. Jöttek-mentek a hivatalos levelek, és egy éjszaka betoppant Vadász Imre önkéntes hadifogoly. A felesége és a lánya az ágyból ugrottak ki. A házaspár sírva, kacagva ölelgette egymást, az asszony nem kérdezte, hol a csudában voltál ennyi ideig, miért nem adtál hírt magadról.

– Szaladj, hívd gyorsan nagymamáékat! – szólt az anya a lányára.

Jött az egész népes Vadász-család. Mindenki könnyezett az örömtől, és ahogy közrefogták a nagylányt, illendőségből ő is sírni kezdett, de nem örömében. Érthetetlen volt számára, hogy egy ismeretlen férfi ölelgeti, csókolgatja az anyját, de még őt is. Semmi emléke nem volt róla, mindössze hároméves volt, mikor elment.

Kék füzet: „Anyám megszépült, kitavaszodott, lobogott. Én féltékenyen néztem az ölelkezésüket. Apám belefeküdt az ágyamba, én a heverőre szorultam. Kisemmizettnek éreztem magam, hogy ez az idegen férfi csak úgy elveszi tőlem az anyámat. A szoba-konyhás lakásban bujkálnom kellett, ha mosdottam vagy öltöztem.”

– Hiszen az apád, ne szégyenkezz! – szólt rá az anyja, de ő nemhogy bugyiban, de – úristen! – kombinéban sem mutatkozott előtte soha. Titokban azt kívánta, bár sose jött volna haza. Kapott egy apát, de elvesztette az anyját. Megviselte, próbára tette a „családi élet”. Dühítette, hogy „azok” szeretik egymást. Hozzá már az özvegy vasutas is közelebb állt, azt is jobban ismerte, mint ezt az idegent. Abba senki sem gondolt bele, mi lett volna, ha a 14 évhez a nagyapám hozzácsap még egy felet… Ha nagyanyám közben férjhez megy, nagyapám akkor talán Szibériában marad – bár a nagy szovjetben az efféle táncikolás – hazamegyek, de mégsem – nem kis kalamajkával járt volna. No, de ha hazatér, bár az asszonya már másé, mit tesz? A törvény elfogadta volna a vétlenül előállt helyzetet, leginkább szegény nagyanyámnak főhetett volna a feje. Válik-e és az „igazival” él tovább, vagy elkujtorgott első férje helyett kitart az ő vasutasa mellett? Anyám igencsak az utóbbira szavazott volna. Élővé nyilvánított „halott” nagyapám meg negyvenhárom évesen kinézhette volna a két szemét egy olyan jó bolond asszony után, mint az ő Juliskája.

A megtért fekete bárány ennek a jó bolondnak a spórolt pénzéből egy kis fűszerüzletet nyithatott a Keresztesi utcában, és ott, az üzlethez tartozó lakásban valóra vált anyám lányregényi óhaja, a különszoba. Az oskolában a református egyház „kis kertészeit” nemigen tanították giccsre, de művészi ízlésre sem. Ilyen túlzó volt a korszellem. Giccses volt az is, hogy anyám nem egy helyen Vadász Irénke néven szerepel (nemcsak szerelmetes apám borítékjain), nem pedig Irén néven, ahogy a keresztlevelében. A lányszoba berendezését az anyai kuncsafti körben álmodhatta össze. Kék füzet: „Fehér volt az ágy, a szekrény, a kisasztal, a bodros-fodros függöny. A fehér ágytakaró alatt rózsaszín selyem volt, és a fehéren áttörve gyöngyházfénybe fogta a szobát. A királyfi fehér zászlósi ruhában jött, csak a hófehér paripája nem volt. Délceg tartású, magas, kreol bőrű volt, kékesfekete haja kicsit a homlokába hullott. Ő volt Pünkösti Mihály hadapród őrmester, jogász (joghallgató, anyácska – a gyerek), a későbbi férjem, akivel IV. éves koromban ismerkedtem meg.”

Mikor nagyanyám meglátta apámat, azt mondta a lányának:

– Sajnálom ezt a szép fiút, vajon őt mikor marod el magadtól?

Nem marta el. Ha az anyjának ott a férje, neki is kell, hogy legyen valakije. Pünkösti „Miska” minden reggel várta a villamosnál. Anyámnak nem volt ereje megkérni rá, hogy ne kísérje az iskoláig, mert meglátja őket valamelyik tanár. Ha 19-20 évesek voltak is, az utcán tilos volt fiúval mutatkozniuk: egy prepa – nem rövidítve: preparandista! – nem lehetett „randista”, legalábbis nyilvánosan nem vetemedhet ilyesmire!

A képző értesítője szerint anyám végzésekor a növendékek egyenruhája, öltözködési szabályai ekképp szóltak: „1. Sötétkék tavaszi– és télikabát, sötétkék kalap, vagy sötétkék sapka. 2. Sötétkék térden alul érő lerakott szoknya. 3. 3 darab blúz: a) fehér vászon hosszú ujjal, b) kékcsíkos vászon hosszú ujjal, c) sötétkék szövet hosszú ujjal. Mind a három blúzhoz legombolható »Neumann« gallér és kézelő szükséges. (Sötétkék vászon fehér zsinórral.) 4. A növendékek csak fekete vagy sötétbarna cipőt és fekete vagy sötétbarna harisnyát viselhetnek. Az egyenkalap, illetve sapka viselése állandóan kötelező, az egyenruha minden közös kivonulás, ünnepély, vizsga stb. alkalmával. Más alkalmakkor meglévő színes ruháikat is viselhetik a növendékek, ha ezek anyaga és készítési módja megegyezik az iskola követelményeivel. Az iskolában kivágott, ujjnélküli blúz, színes harisnya nem viselhető. A nyári blúzok ujja is érjen legalább a felső kar közepéig.

Nem tiltjuk a rövid hajat, de egyszerű hajviseletet kívánunk. A haj ne árnyékolja a homlokot és a szemet. Csattal vagy kis fésűvel legyen lefogva.

Színes harisnya és színes luxuscipő nem hordható. Aki nem szabályszerűen öltözve jön az iskolába, azt a tanárkar minden tagja hazaküldheti.”

A szigorú öltözékre nem lehetett szégyent hozni holmi korzózással. Anyám gyönyörűségtől borzongva rettegett attól, mi következik a mindennapos kísérgetésből. Nem akárki, hanem a kivételezős tanárnő látta meg őket két házzal az iskola előtt. Aznap épp matek órával kezdtek.

– Fogadjunk, hogy kiszúrt: én leszek az első felelő!

Valahol középen nyílott ki a notesz, mégis katonásan csattant a hangja:

– Vadász Irén!

Anyám dacosan ment ki a táblához. Mindegy volt, mi a feladat, hiszen kitolásból, megalázásból szólította fel ez a vénkisasszony. A lábát megvetve állt máglyán, ha nem is a hitéért, a szerelemért.

– Egy tehenet négy méter hosszú kötélre kötöttek ki legelni, és másfél méteres sávban két métert haladva két és fél kiló füvet talál. Kérdés: van-e ebben a körgyűrűben 16 kiló fű, és ha igen, hány métert kell haladnia a kör kerületén ahhoz, hogy jól lakjon?

Ebben a dóczys Jeanne d’Arcban volt valami egy újszülött borjú remegéséből is. Mereven nézte a szálkás katedrát.

– Elismételjem? – hangzott a metsző kérdés.

Anyám rázta a fejét.

– Ha nem lakik jól, beljebb megy – nyögte ki a sürgetésre, mire a tanárnő felcsattant:

– Mondja, ért maga egyáltalán valamit az egészből?

– Igen, hogy a tehén ki van kötve!

– Elégtelen – sziszegte a tanárnő. – Mars a helyére! – és még utána kiáltott: – Szemtelen! Ezért osztályfőnöki rovó is jár!

A Schubert-dalokat imádó, és kedvenc tanítványával még a tízpercekben is ezeket énekeltető osztályfőnök nem tudott hova lenni, mikor értesült a „kikötött tehénről”.

– Irénkém, ez nem te voltál, mi történt veled?

Nagy sértettségét, a varrónők megalázását nem említhette. Azt sem, hogy Pünkösti Miska miatt kapta az esztelen példát. Csak sírásba és bocsánatkérésbe menekülhetett. Ezt meg kellett ismételnie a matek tanárnőnél is. Végül egy kis megalázkodás révén mégiscsak ő nyert: nem kapott osztályfőnöki rovót, igaz, a tehén-kikötőfa matekból az osztálynaplóban maradt.

Hej szerelem, szerelem… A nagylány kezdett megbékélni az apjával. Végül összecsiszolódtak: felnőttként sokkal jobb véleménye lett róla, mint nekem. Pedig ő is látta, hogy apja természete más, ellentétes az övékével. Apjának egy ma többet ért száz holnapnál, akárcsak az anyjának, a (lengyel) nagymamának. Talán nem is tudott bánkódni, aggodalmaskodni, örökké vidám, jókedvű, anekdotás és könnyed volt, aki mindenre tudott valami ízes történetet. Irigylésre méltó, de nem példás. Szerette a magyar nótákat, szép bariton hangja volt. Kedvence a „Gyógyítgatom a lelkemet az alföldi napsütötte rónán”…

Kék füzet: „Ízes magyar beszédét a tizennégy szibériai év sem csorbította. Bár jól beszélt oroszul, benne maradt csikós dédapám szilajsága, és idős korára beleköltözött a puszták csöndje. Szépen tudott táncolni is, egy Tüzép-bálon, 65 éves korában – 1950-ben – úgy jártuk a polkát, hogy a többiek csak nézték. Udvarias volt velem, soha be nem ment volna előttem az ajtón (hm! – a fölnőtt gyerek). De könnyű természete miatt képtelen volt sodrást adni az életének. Komoly összecsapásaink voltak. Antitalentum volt a kereskedéshez. Bár tele voltunk adóssággal, és a boltot apám alig tudta új áruval feltölteni, ő fűnek-fának osztogatta a hitelt. A haszon olyan gyéren csordogált, hogy anyámnak megint dolgoznia kellett. Nehéz idők voltak. 1929-ben olyan óriási tél volt, hogy kifagyott a földből a búza.”

Anyám ezt hetvenévesen írta. Nem tudni, hogy tizenkilenc éves kora tájékán, fülig szerelmesen tényleg észlelte a világválságot? Vagy annyira a léthatáron éltek, hogy képtelen volt nem észrevenni? A kilátástalanság beleivódhatott testébe, lelkébe.

3.

Szokatlanul keskeny névjegyboríték „Tek. Dr. Pünkösti Mihály úrnak” címezve. Benne apám és anyám hajtincse. Az egyik puha, mint a babahaj, a másik sprőd, de szemre semmi különbség nincs, csak a kötésük más: kék pamut illetve arany lamészál. A két vörhenyes hajtincs nem emlékeztet sem anyám sötétbarna, sem apám kékesfekete hajára. Múmiahajak. Ha a sors annak idején a lerepülőzött New York-i tornyokba vet, szénné égett maradványaim DNS-vizsgálatához ezeket a tincseket is használhatták volna. A géneken túl apámtól örököltem a lent hurkolt z-betűt – pedig hol volt már, amikor írni tanultam! –, több cirkalmas betűjét nem vettem át, pedig az erdélyi szászok gót írásából sok ragadt rá. Jóllehet már akkor is magyarkodott, igaz nem a szászokkal szemben. Tőle elég örökség ez a titokzatos „z”. Itt lógatja a „lábát” egy másik „alvilági” borítékon, két helyen is: „Őnagys. Vadász Irénke úrlány okl. tanítónőnek. Debrecen, Maróthy György u. 6 sz.”

Apám vétett a címzésben: Maróthi György nevét éveken át, következetesen ipszilonnal írta, pedig láthatta párszor a Református Kollégium közelében lévő utca névtábláit. Tévedéséből annyi hasznom támadt, hogy megtudtam, Maróthi (1715–1744) a történelem, az ékesszólás és a matematika kollégiumi tanára volt, a magyar zeneelmélet úttörője, a többszólamú zsoltáréneklés hazai népszerűsítője. Apja, „Debretzen” főbírája a fiát már tizenhat éves korában külföldre küldte tanulni. Hét év alatt megfordult Zürich, Basel, Bern, Hága, Amsterdam, Gröningen főiskoláin. Megtanult latinul, németül, franciául, hollandul és angolul. A teológia, filozófia, matematika, földrajz, csillagászat éppúgy vonzotta, mint a történelem, botanika, orvostudomány és a költészet. Tanügyi tervezetei a felvilágosodást szolgálták. Szorgalmazta az élő nyelvek tanítását, és hogy az elemi oktatás a nép anyanyelvén történjék. Kiemelte a reáltudományok és a matematika fontosságát. Újjászervezte a Kollégium énekkarát, a debreceni kántust. Műve – A Soltároknak a kóták szerént való éneklésének mesterségének rövid summája – az első magyar nyelvű zeneelméleti munka (1743). Ő az első magyar négyszólamú zsoltárkönyv kiadója is: A Soltároknak Négyes Notájik... Ugyanebben az évben jelent meg az Arithmetica, vagy számvetésnek mestersége. A könyvben leírta az általa használt új műszavakat (összeadás, kivonás, osztás, sokszorozás). Huszonkilenc évet élt…

Szóval Maróthy. Miután anyám visszaemlékezésében is így állt a név, elfogott a kétség. A postai irányítószámok jegyzékében is ipszilonnal szerepel. A debreceni utcanévjegyzék szerint épp anyám születésének évében, 1911-ben keresztelték át a Morgó utcát Maróthyra. Nem apám, hanem az emléket állító cívisváros vezető polgárai botlottak hát (fordítva, mint Dóczy-Dóczinál).

Apám kései érettségi után, húszéves korában, 1926-ban kapta meg a behívót. Azért csúszott két évet, mert negyedik elemi után nem gondoltak arra, hogy iskoláztatják. Egyrészt, mert az első háború alatt Temesvárig menekültek, másrészt, mert katonáskodó apja nélkül nem akartak erről dönteni. Így aztán apám előbb kijárta a hat osztályt és akkor a tanítónője – „első szerelme” – elment a szüleihez, hogy mégiscsak adják gimnáziumba a gyereket. (A szerelem persze „zárt” volt, ahogy apám fogalmazott, vagyis a csinos, harmincéves tanítónőnek fogalma sem volt róla, a kiskamasz nem nevettette ki magát.) Hatodik után ment tehát gimnáziumba, ezért csak húszévesen érettségizett, és utána behívták. De ő nem akart román katona lenni. Kivándorolt Magyarországra – itt lett „önkéntes”. Ennek az volt az előnye, hogy államköltségen járhatott egyetemre, csak a laktanya volt a kollégiuma, a menzája és még 30 pengő havi zsoldot is kapott, ebből mozira, bálra, de még kuplerájra is futotta. Akkoriban a hallgatóknak majdnem a tizede élt az önkéntesség adta lehetőséggel. Katonai szolgálatot jóformán csupán nyáron teljesítettek, tanévközben leginkább csak a reggeli tornát végezték el.

A kék füzet szerint: „Miska szülei jómódú erdélyi csángók voltak (nem schitarok, nem is székelyek! – a gyerek), két malmuk is volt. Szülei másodszülöttje Székelyudvarhelyen járta a gimnáziumot, és mint nagyakaratú magyar fiú megszökött a román katonaság elől. Akkor Debrecenben is volt úgynevezett egyetemi század a Pavilon-laktanyában, ahonnan a szegény vidéki fiúk a katonai szolgálat mellett járhattak egyetemre. Nem könnyű tanulási mód, de a szülők nyugodtak lehettek, gyeplő alatt tudhatták a fiukat. Miska megragadt Debrecenben, és beiratkozott a jogra, azt hiszem 1927-ben. A tanulással nemigen törte magát, inkább a Debreceni Független Újságnak irogatott, és kiváló futballistája volt a DEAC-nak.” A hét testvér közül egyedül érettségizett, diplomázott.

A malmos szülők gyermeke nem a vakvilágba menekült Erdélyből. A vezérkari tiszt Jány Gusztáv felesége a nagynénje volt, és az ő családja vette a védőszárnya alá, náluk lakott.

– Mivel Romániából jöttem, vizsgáznom kellett magyar történelemből és irodalomból – emlékezett apám 83 éves korában, Brazíliában. – Hiába érettségiztem, e nélkül nem lehetett beiratkozni egyetemre. A különbözeti vizsgát Pesten tettem le, és közben a MAFC-ban játszottam. Amikor kiszöktem, Guszti bácsi felesége, Dávid Annus nagynéném iskolaigazgató apjánál laktam hónapokig. De nem ők tartottak el, otthonról pénzeltek. Mi jómódúak voltunk, és amennyi pénzt kértem, annyit küldtek. Fél éven keresztül, amíg letettem a különbözeti vizsgát, Dávid Mihály bácsival együtt jártam Annus néniékhez vasárnapi ebédre. Én Guszti bácsi révén lettem önkéntes Debrecenben, ugyanis neki jó barátja volt a Hajdú ezred parancsnoka, Dobó István. Arra is gondoltam, hogy Debrecen közelében a határnál adok találkát édesanyámnak és a testvéreknek, de ez nem volt lehetséges.

Szíves fogadtatása ellenére a fiatalúr nem mutatkozott valami hálásnak. Öt évvel később, amikor Pesten próbált állást szerezni, azt írta anyámnak: „Nagybátyámhoz nem járok. Ugyanis postautalványon elküldtem neki a pénzt, de egy voksot sem írt. Köd utána!” Csak hát a kölcsönkapott pénzt illik személyesen megköszönni, nem csekken visszaküldeni!

Szóval Guszti bácsi! Egyszer-kétszer hallottam a családban így emlegetni a Donnál elveszejtett 2. magyar hadsereg 1947-ben háborús bűnösként kivégzett parancsnokát. Én soha nem bácsiztam őt, hiszen a túlerővel szemben összeroppant hadseregének becsületét kétségbe vonó vezérezredes csupán távoli rokon: nem is vér szerinti. De mivel annyi mindenkivel együtt pár éve „Guszti bácsi” is emléktáblát kapott, megnéztem, hogy is áll ő most az Úr színe előtt. A Nagylexikon szerint Szálasi alatt nem vállalta a szolgálatot, 1946-ban önként hazatért Nyugatról, hogy tiszttársait mentse a népbíróság előtt, 1993-ban rehabilitálták. Dicséretes. De mivel a rehabilitálásba majdnem belecsúszott a németbarát Bárdossy László miniszterelnök is, aki hadat üzent a szövetségeseknek, e perújítás jogosságára sem tanácsos mérget venni.

A szálfatermetű Jány Gusztáv (1883-1947) sváb családból származott, és a Ludovika Akadémián 1905-ben avatták hadnaggyá. Később a Ludovika tanára, majd parancsnoka. Ideális katona. Csak a kötelesség és az engedelmesség, politika semmi. A magyar hadvezetés és hadsereg idejétmúlt volt a háborúhoz, Jány tudta, mi vár rájuk: „Az a benyomásom, hogy a hadsereg feladata a német arcvonal biztosítása. Ha fegyver nincs, az élő tömeg szerepeljen sebességcsökkentő ütközőként.” Hiába kérte a Legfelsőbb Hadurat és a németeket, hogy visszavonulhassanak, nagybányai vitéz Horthy Miklós és Hitler Adolf kancellár megerősítette a hadsereg halálos ítéletét. Az ellenség ezt hatvanezer emberen végre is hajtotta. Ugyanennyi a sebesült, a hadifogoly.

Vitéz Jány Gusztáv ez után adta hadparancsba, hogy „A 2. magyar hds. elvesztette becsületét”. Pár héttel később helyreigazította magát. Hazatérve nyugdíjazták. 1944 végén Németországba menekült, ahol meghalt beteges felesége, Magyarországon pedig az édesanyja. Az amerikaiak felajánlották, hogy menjen a Horthy-csoporttal Portugáliába, de azt mondta: ha egyetlenegy ártatlanul vádolt magyar katonának könnyíti a sorsát, akkor bármi történjék is, hazatér. 1947-es népbírósági pereit, és 1993-as legfelsőbb bírósági perújítását is bohózattá silányította a részrehajlás A halálos ítéletre a válasza: „Kegyelmet nem kérek, mert ezzel elismerném bűnösségemet.” A szovjetek javaslatára golyó által végezték ki, nem pedig akasztották. Elutasította, hogy bekössék a szemét. A németekkel szövetséges hadseregek szovjetek ellen vezényelt tábornokai közül egyedül őt ítélték a hazájában halálra.

Mindent összevetve, noha Jány Gusztáv nem mindennapi egyéniség volt, vele kapcsolatban kár emléktáblázni vagy „magyar katonaerényekről” papolni, hiszen az a többvárosnyi kérdőjellé fagyott halott katona mégiscsak ott menetel mögötte. Őket senki sem búcsúztatta. Az ő utolsó álmát őrző börtönlelkész tőle viszont bizarr módon azzal köszönt el:

– Kegyelmes uram, fogadja őszinte részvétem!

Miután apám fél évig „Guszti bácsi” apósánál lakott, elkezdte az egyetemista életet Debrecenben.

– Eredetileg orvos akartam lenni, ezért naturamenti – mondja portugálul, hogy természetesen – oda iratkoztam be. Orvostanhallgató voltam egy fél évig. Kórbonctan gyakorlaton mindenkinek adtak vagdalni valót. Nekem egy olyan kövér holttetem jutott a harmadik hónap tájékán, hogy hozzáférni sem tudtam. Akkora nő volt, mint egy hordó. Karra és lábra kellett volna boncolni. Nem emlékszem, hogy aznap hányszor okádtam, pedig nem ebédeltem, nem is vacsoráztam. Ez nem nekem való! Kitöltöttem a fél évet – be volt fizetve –, de a következő trancsírozásnál már megmondtam a professzornak, ne molesztáljon, mert itt hagyom a fakultást. A Műegyetemre akartam menni, de Debrecenben félig-meddig már otthon voltam, így átiratkoztam jogásznak.

Apám életét két dolog mozgatta: a foci, majd a politika. Egész életünket, mindkettőnk mulasztásait felhabzsolni kívánó brazíliai beszélgetéseink a család, Magyarország, és az ő pátriája, Erdély körül forogtak, csapongtak. Háborgott az ottani állapotok miatt, közben észre sem vette napokig, hogy újból és újból elindítom tenyérnyi magnómat.

– Akkor a magyar törvény szerint az iskolában 18 foknak kellett lennie. Ott volt minden tanteremben a termometru – portugálul meg románul is –, és a fűtésre mi vittük a fát. Akkor 18 foknál ke-ve-sebb nem le-he-tett! Több igen. Ez még az első háború idején is így volt. Ötödik osztályban, tizenöt éves koromban kezdtem a futballt, és harminckét évesen hagytam abba. (Papa, ha előbb elvégezted a hat osztályt, akkor ötödik gimnazistaként nem 15, hanem 17 éves voltál, másrészt a legaktívabb 24–27 éves korodban nem játszottál – a gyerek.) Nem emlékszem, hogy derült ki, hogy van labdaérzékem, azt tudom, hogy jártam a Concordia meccsekre. Mivel a gimnáziumnak nem volt pályája, náluk tréningeztünk, így fedezhettek fel. Két évet játszottam a Concordiában. A futball végett hatodikban átmentem Székelyudvarhelyre, a Hargitába játszani. A Hargita sokkal jobb csapat volt, Székelyudvarhelyen talán még a közönségben sem volt oláh – vágja ki a lényeget. – Balösszekötő voltam. Bár Székelyudvarhelyen végeztem, mivel össze lettünk vonva, Segesváron érettségiztem: román nyelven. Románul már semmit sem tudok – mondja szinte büszkén, majd hozzáteszi: – Az oláh a malomban ragadt rám, de nem impresszált (sic! papa – a gyerek) a román történelem, mert már akkor is tele volt hazugsággal. – Mosolyogva folytatja: – Csak a DEAC-ban lettem centerhalf. Jobb lábbal rúgtam a szabadrúgást, ha rúgtam, de mindkét lábamat használtam, ám nekem inkább fejelni kellett. Mi még nem mindennap, hanem hetente háromszor edzettünk. Csáki János századába tettek, aki előttem tagja volt a DEAC-nak, így én edzésre, és játékra is mehettem. A DEAC a kelet-magyarországi kerület első osztályában, jó középcsapat volt. Tőlük kaptam ezt az aranygyűrűt, nézd meg, belevésették: „Századik bajnoki mérkőzésed alkalmából – DEAC”. Ez az én igazi diplomám.

No de ezt a diplomát fújhattad negyvenéves korodban, a nagyvilágban, tatuskám. Persze a magyar jogászi végzettség sem ért többet Ausztráliában majd Brazíliában – e hányódásról majd még szót ejtünk. (Miközben én fürödtem a tengerben, apám a parton sétáló rendőrrel trafikált, és amikor kimentem éppen ezt az „igazi diplomát” csavargatta le az ujjáról, mert ott, Futbóliában ezt a rendőrnek is látnia kell. Utána még engem is bemutatott az érdeklődő mulatt fickónak, és ha jól értettem, azt is elmondta neki, hogy magyar újságíró és író vagyok…)

Dicsérjem már meg atyámat, hiszen 1930-ban a Debreceni Egyetemi Atlétikai Club egyik ifjúsági alelnöke volt három társával együtt, igaz, hogy évfolyamtársa és barátja – sőt anyám első szereleme – Makády Béla, a főtitkárságig vitte.

– Nemcsak az első osztályú Bocskai akart szerződtetni, hanem az MTK is (a „libások”? – a gyerek) – folytatta apám este már csak nekem. – Elhívtak próbajátékra. És mi történt? A Nemzeti Sport azt írta: Kisfiú nagy cipőben – ugyanis adtak a 41-es lábamra egy 43-as cipőt, és úgy totyogtam, hogy én szégyelltem. Interjúvolásom során megmondtam: az istenüket, hát ezt a cipőt tudták adni a lábamra! Az egyetem elvégzése után Kisújszállásra vittek el trénernek és játékosnak, onnan pedig Nyírbátorba csábítottak, a NYAFÉ-hoz, mivel épp megnyerték a II. osztályt és felkerültek az elsőbe. Ide is trénernek és játékosnak szegődtem meg ügyvédbojtárnak. Profizmus akkor alig volt, Sárosi kereshetett annyit, mint én: minden játék bevételének a fele az enyém volt mindkét helyen. Annyi gólt fejeltem, mint az egész csatársor együttvéve, különösen szabadrúgásokból, szögletekből. Ha nagyon magas játékossal álltam szemben, a lábáról ugrottam fel, és ő nem tudott ugrani – hiába volt akár húsz centivel magasabb nálam. Én 172 centi voltam.

Én, a fia 176 – legnagyobb kiterjedésem idején. Kellemetlenül érintett, amikor Brazíliában először egymás mellett állva láttam, hogy apám kisebb nálam. Ötvenhárom éves gyermekként is azt gondoltam, egy apa legyen magasabb, akire fel lehet nézni. Ma ehhez hozzáteszem, ne úgy legyen magasabb, hogy más lábáról rugaszkodik el.

Na és a dicsekvés, hogy a 61-szeres magyar válogatott Sárosi Györgyhöz méri magát, miközben évekig nyomorgott munka és futball nélkül. Miért nem kapkodtak utána?

Szüleim válásának kimondásáig nagymamáéknál éltünk. Náluk próbálta meg anyám túlélni ezeket a hónapokat, így az iskolát Debrecenben kezdtem. A második osztályt már nem ott jártam, mert 1943-ban visszamentünk a Felvidékre. Apámmal együtt még Tornalján laktunk, de a válás után anyám az emlékek miatt képtelen volt oda visszatérni. Augusztusban a Tornaljától 15 kilométerre lévő Özörény református presbitériuma kántortanítóvá választotta. Az erről szóló értesítést dr. Vásárhelyi Lajos református lelkész, iskolaszéki elnök írta alá. Ő volt az első, aki azt hitte, egy frissen elvált – és régi ismerős! – asszony alig várja, hogy valaki ágyba döntse.

Szóval elhagytuk a debreceni szülői, nagyszülői menedéket és Özörénybe költöztünk. A háború miatt a presbitérium a két tanerős iskola tanítóházaspárja helyett (a férfit behívták, az asszony szüleihez költözött) egyedül a tizenhárom éve végzett és gyakorlatlan, de betegesen lelkiismeretes anyámat fogadta fel. Válásba bénulásának talán használt is, hogy megoldhatatlan feladatot kapott. Második osztályban ő tanított engem a két tantermes iskola egyik felében 83 társammal együtt.

Özörény (Ezerény) a Gömöri-hegyek oldalában két középkori település, az egyaránt szláv eredetű Horka és Özörény egyesülése útján jött létre. A törökök által elpusztított és már-már elfelejtett Özörény neve szebben csengett a magyar fülnek, ezért a múlt század elején, tizennégy esztendőn át, majd 1938 és 1945 között ezt a nevet viselte a község. A mai név Gömörhorka, Gemerská Hôrka, az ezredforduló évének 1 059 lakosából 82,5% a magyar. Az eredetileg földműveléssel, juh- és kecsketenyésztéssel, fuvarozással, szénégetéssel foglalkozó település sokat nyert azzal, hogy 1883-ban a Pelsőcre vezető út mentén, a vízimalom helyén cellulózgyár épült. Édesanyám szerint az özörényi férfiak zöme a gyárban dolgozott, és a túlnyomó részben református falut ő tehetősnek látta. Az is volt, hiszen a családok nagyobbik része az iparból is hasznot húzott. A gyár a múlt század vége felé a Sajó mérgezése miatt rászabott pénzbüntetéseket egyre kevésbé volt képes kipengetni, 1992-ben fel is számolták. A kémény robbantását a fél falu könnyes szemmel figyelte. A cellulózgyár a helyébe állt egy svéd tulajdonú cég (mai neve SCA Hygiene Products) félezernyi dolgozóval, sőt még egy műanyaghulladék-feldolgozó üzem is került ide, így Gömörhorka – ha a külsőre alig-alig csillantja is ki – Szlovákia az egyik legmódosabb települése.

Édesanyám talán nem véletlenül elfelejtette megemlíteni, hogy a jelentős munkásréteg miatt Özörényben komoly hagyománya volt a baloldali mozgalmaknak. A múlt század elején ebben a községben megalakult a szociáldemokrata majd a kommunista párt helyi szervezete, volt munkáskör, és létezett iskolai, vagy községi színjátszó kör is. A környékben hajdan csak „kis Moszkva” volt a falu beceneve, ami a történelmi forgandóság miatt egy ideig előnyt jelentett.

Jelképes is lehetne, hogy Özörényt az iskola uralta, mivel a hozzá tartozó tanítói lakással együtt a falu legmagasabb pontján állt. A hegynek szökő, terméskő lábazatú épület lehetett vagy negyven méter hosszú. Az első bejárat a pincébe vitt a földszintről. Az épület közepén lévő lakásba tizennyolc lépcső vezetett fel, az utána álló két tanterembe, szertárba is még négy, így lett a pince után a hegyoldalban az iskola vége is földszinti. Édesanyám a kék füzetben galériának nevezi azt a fedett tornácot, ami L-alakban körbeölelte a lakást. Innen be lehetett látni nemcsak a falut, hanem az egész környéket, a Sajó szalagján túl homályba vesző hegyeket. 1944 nyarán láttuk az angolszász légitámadáskor Miskolcra ledobott, Sztálin-gyertyának nevezett, lassan lebegő, mindent bevilágító „karácsonyfákat” is. Légvonalban 55 kilométere volt a nagyváros, ahová 1945 áprilisában, a kitelepítéskor elkeveredtünk. Ott jártam először emeletes házban, és a tériszony miatt a körfolyosón hátammal, és két kezemmel a falra tapadva araszoltam.

Kék füzet: „A szertár elég gazdagon volt fölszerelve, még harmónium is volt. Az iskolának csak elől, a falu felé volt kerítése, hátul a hegy teteje volt a határ, alatta az oldalban feküdt a temető. A gyümölcskert is felnyúlt a temetőbe, néha egy-egy sírhantról szedtük a körtét vagy a szilvát. Matildom (ha csúnyán hangzik is: ő a háztartási alkalmazott, sőt cseléd, akiket azonban anyám „lányomnak” szólított, és közel úgy is kezelt – a gyerek) félt a temető közelségétől, este mindig vele kellett lenni Árpinak vagy nekem. Számomra megnyugtató volt a temető csendessége. A lakással szemben, az udvaron túl volt a nagy konyhakert, a nagyszoba ablaka alatt az utcára néző szép virágoskert. Úgy jártam-keltem én itt, mint valami úrnő. Nem volt ez a lakás olyan díszes, mint a tornaljai, nem volt fürdőszoba, nem volt villany, mégis fényesebbnek tűnt. Szép volt, mert a falut egyszerű, tiszta emberek lakták, és mert a magaménak éreztem a munkám után.”

Anyám nem említi, de én a falutörténésszé avanzsált idevalósi Ambrus Sándortól megtudtam, hogy annak idején három iskolája volt Özörénynek. A református elemi iskolát 1792-ben alapították és anyám volt az utolsó tanítója. Az evangélikus iskolát 1900-ban építették, a szlovák nyelvű állami népiskolát pedig 1932-ben nyitották meg, és Magyarország legnagyobb dicsőségére a Felvidék „visszatérésekor” magyar iskolává alakították át, majd 1945 után a magyar iskolát számolták fel…

Na, de Matild! Ő ismerte anyám minden gondolatát, nélküle nem szentelhette volna magát szívvel-lélekkel az iskolának, vagyis nem létezhetett volna, mert ő csak teljes odaadással tudott dolgozni, másképp nem. A kerek arcú, copfos, teltkarú Oláh Matildnak külön története van, nem csoda, hogy szinte családtag lett. Még Nyírbátorban szerzett apám egy kedves, különös dzsentri barátot, Fülöp Dezső nagyságos urat a felvidéki Csoltóról. Kék füzet: „Embernek nagyszerű volt, de gazdaként hűtlennek bizonyult a birtokához, teljesen el volt adósodva, viszont a politika érdekelte, de azt is mindig a sete oldaláról fogta meg. Miskával olyan jó barátságba keveredett, hogy még a Nyilaskeresztes Pártba is belépett. Családfájának szinte minden ága, az összes jó állami állásban lévő ember beleroppant a hírbe. Egy szombati nap vacsorára voltunk hivatalosak Csoltóra. Vagy harmincan ültük körül az asztalt a hatalmas ebédlőben. Feketézés közben a csendes beszélgetés vitává fajult. Testvérei, rokonai szidni kezdték a házigazdát, hogy foltot ejtett a család hírnevén a Nyilaspárttal. Késhegyig menő szóváltás kerekedett, amiből magas fejhangjával kitűnt az egyik testvér, a pesti OTI főorvosnője. Verte a mellét, hogy az ő nemességét senki el nem veszi. Dezső és Miska derekasan állták a sarat, érveltek, vitatkoztak, de nekem kellemetlen kezdett lenni ez az egész és a kisfiúval bementem a kedves, de ódon illatú és bútorzatú vendégszobába. Azt se tudom, Miska mikor feküdt le. Nekem csak azért lett emlékezetes ez az este, mert itt találtam meg az én leghűbb, legkedvesebb cselédlányomat, Matildomat, akivel máig is jó kapcsolatban vagyunk (íródott ez 1979-ben – a gyerek). A vendégjárás alkalmával a gyér benti cselédség mellé a faluból is hívtak segítséget a kastélyba. Matild a csoltói kocsmáros lánya volt, és csak ilyen kivételes alkalmakkor fordult elő a kastélyban. Reggel mikor fölkeltünk, kiszellőztettem, és rendbe raktam a szobánkat. Nemsokára megjelent Matild takarítani. Mikor meglátta a rendet, az ő sajátságos módján, összecsapja a két kezét:

– Szent szűz anyám, ilyen rendes nagyságos asszonyt ebben a kastélyban én még nem láttam!

Többször kijártunk Csoltóra, de nem ilyen fényes családi vacsorákra. Egy alkalommal Matild oda súgta nekem:

– Anyukáék nem engednek el cselédnek, de ha a nagyságos asszonynak lenne rám szüksége, addig beszélnék, amíg beleegyeznének.”

De hát akkor anyáméknak épp volt cselédjük, egy megesett lány, akinek apám megítéltette a tartásdíjat. Aztán mikor 1940-ben Julis Tornaljáról visszament a kislányához Nyírbátorba, akkor anyám a szaván fogta Matildot, aki jött is nagy örömmel, majd követett bennünket Özörénybe is.

Matild arca helyén fehér folt élt bennem: rendőrségi fotó egy ártatlan teremtésről. Őt nem is próbáltam felidézni, belefeledkeztem a családomba. Aztán a napokban, az uszodában a víz alatt odakapom úszószemüveges tekintetem egy helyes, fiatal, tenyeres-talpas teremtésre. Mikor kiemeljük a fejünket a víz alól, ránézek. Kellemesen vastag ajkak, kedvesen előreálló fogsor: Matild! Legfeljebb harmincéves, istenigazából talán nyolcvanon is túl lehet, ha még él, de azért – vagy épp ezért – ráismerek. Matildka, hát maga nem emlékszik rám?

Említettem már, hogy anyámnak semmiféle gyakorlata sem volt mielőtt a nyakába szakadt két tanító munkája és a kántorkodás. Az osztatlan iskolában pedig, nyolc osztálynak egyedül kellett tanítania a betűvetéstől kezdve a fizikáig, kémiáig minden tárgyat. „Mi a képzőben még egy elemi iskolás osztálynaplót sem láttunk. Tömték a fejünket az oktatási paragrafusokkal, de hogy egy falusi iskolát hogy kell vezetni, adminisztrálni, hírből sem hallottuk (de ismerős panasz! – a gyerek). Ott álltam magamra hagyatva. Előszedtem a poros osztálynaplókat, a tanítói segédkönyveket. Így sajtoltam ki magamból egy kezdő, a krétát is reszkető kézzel fogó, szürke kis tanítót. Szegény gyerekeim egy tanterembe szorulva egymáshoz tapadtak a padban, mint a szardíniák a dobozban. Különösen az írás volt nehéz: »Tanító néni, Pista meglökött!« »Tanító néni, kiömlött a tinta!« Sokszor lett volna szükség Salamon király igazságtevésére. Ezerszeműnek, ezerfülűnek kellett volna lennem. Egyik osztállyal végeztem, és csendes foglalkozásként kapták a tanultak gyakorlását. Ha történetesen a másik osztályban fizikából vagy kémiából kísérlet volt, vagy földrajzórán képeket mutogattam, mind a nyolcvannégyen azt figyelték, nem a saját munkájukat. Később befogtam segíteni a jó tanuló nagyobb gyerekeket. Lassan kikerekedett a dolog és kezdtem örömöt lelni a munkában. Szerettem a gyerekeket. Az életben minden feladatot először a szívemmel tapogattam ki, aztán vettem elő az eszemet. Ez sokszor kamatozott, de sokszor a tőke is ráment.”

Mint általában faluhelyen, Özörényben is tudtak mindenről, mindenkiről mindent. Ismerték a fiát egyedül nevelő, elvált ügyvédné történetét, a nagyobb iskolások bele is fülelhettek a rólunk szóló beszélgetésekbe, és a község hallgatólagos gyöngédséggel vett körül bennünket. Anyám szeretetre méltó egyéniségén túl szerepe lehetett ebben a tanító néni hírének is, hogy nem kivételezik, nemcsak az ilyenek-olyanok kapnak egy-egy nyaklevest, hanem az édesfia is. Nekem Özörény, a kert, a hegyoldal, uram bocsá’ még a háború is jó volt, a tanítónő viszont nem smakkolt, sőt kifejezetten rossz volt, hogy másodikban és a harmadik első felében édesanyám tanított. Egy nap a hegyoldalt is felölelő játszadozásban elfeledkeztem a házi feladatról. Reggel, amikor iskolába indultunk, már későn volt. Odasündörögtem a „tanító nénihez”:

– Édesanyám, elfelejtettem megírni a leckét! – Döbbenten nézett rám, mire én kötelességtudóan hozzátettem: – De a többiekét megnézem! – ugyanis, mint a legjobb másodikos tanuló, én voltam az osztály leckefelelőse.

– Jól van fiam, édesanyád tudomásul vette, a többit az iskolában intézzük.

Mikor rám került a sor hősiesen jelentettem, hogy a leckéje mindenkinek megvan.

– Neked is? – kérdezte az elvetemült asszony, visszaélve a bizalmammal.

– Nekem nincs – sunytam le a fejem, és ölni tudtam volna. Hát ilyen egy anya, még ha tanítónő is?

– Na, nézzétek csak, milyen leckefelelősünk van: a maga mulasztását elhallgatja. Ezért ezennel leváltjuk!

Hogy milyen jó iskolába járni, azt csak a következő tanévben tudtam meg a Hajdú megyei Földesen, amikor már nem anyám elé jártam. Nem igazságtalan voltam, csak éretlen édes szülém kettős szereposztásának megértésére.

1943. október 20-án reggel indulunk a szomszédos tanterembe, és ahogy anyám kilép a lakásajtón, virágba botlik. Nem is botlik, virágon jár ő is, én is. Hiába kerülgetnénk, a lépcső, az udvar végig virágokkal van felhintve. Mi ez? Máskor társaim zümmögtek, zsivajogtak a tanítás előtt, most mintha kihalt volna a tanterem. A virágszőnyeg befutott a kis előcsarnokba és a tanterembe is. Padunkból Gürtl Tóni mosolyog rám. A tábla körül virág-girland, az asztalon csokrok és képeslapok – anyám nem talál helyet a naplónak.

– Üljetek le! – mondja, de egy nyolcadikos lány állva marad.

– Drága jó tanító néni! Az iskola minden tanulója és szüleink nevében is boldog Irén napot kívánunk. Szeretetet, boldogságot, jó egészséget! – Meghajlására felpattant a nyolcvan tanuló:

– Bol-dog név-na-pot kí-vá-nunk!

Velük kiabáltam én is.

Anyácskám, mint aki gombócot nyelt, csak állt, állt, aztán fátyolos hangon megszólalt:

– Köszönöm, kedves gyermekeim… Messze vagyok mindenkitől, akik engem szeretnek, a szüleimtől, a barátoktól, akik tudnak a névnapomról, így kétszeresen jól esik, hogy itt, Özörényben is ünneppé tettétek ezt a napot, hogy az otthont jelentitek nekem.

Ekkor már könnyezett a tanító néni, és ebben nemcsak a lányok segítettek neki.

– Gyerekeim, azért ez nem temetés, ne pityeregjünk már! Az örömöt, amit nekem szereztetek, azzal viszonzom, hogy tanítás helyett ma kirándulni megyünk!

– Hurrá, éljen a tanító néni! – szabadult el a csikó had.

Mikor nekivágtunk a hegynek, anyám megkérdezte:

– Imposztorok, honnan tudtátok meg, hogy ma van a névnapom?

– Hát nem tanító néni küld mindennap valamelyikünket a postáért? Olvasni meg tudunk és a szép képeslapokon… – A díszítésben segített Matildka is – egészítette ki egy másik.

A hegytető kis ligetes tisztásán telepedtünk le. Uzsonna után kezdődött a játék. „Csön-csön gyűrű”, „Elvesztettem zsebkendőmet”, „Hátulsó pár előre fuss!”, „Adj király katonát!” A volt focista-feleség még erre az itt nemigen ismert játékra is tanította a fiúkat. Özörényben nem volt focipálya. És karórája sem volt a tanító néninek. Késő délután fel is kiáltott:

– Fel a nyúlcipőt fiúk, lányok! Otthon azt hiszik, büntetésből becsuktalak benneteket!

Hiába pilledt el a társaság az egész napos játékban, hazafelé menet torkunk szakadtából fújtuk: „A csitári hegyek alatt régen leesett a hó…”

Kék füzet: „Ettől fogva még szorosabban kötődtem hozzájuk; mind több örömömet leltem a tanításban. Ha szorongatni kezdtek az emlékek, fölmentem a temetőn keresztül a hegyoldalba és belefeledkeztem a kékbevesző hegyek látványába. De nem sokáig maradhattam egyedül. Nagyobb gyerekeim kilesték magányos sétáimat, és délutánonként menetrendszerűen megjelent öt-hat fiú, lány, velük aztán nagyokat kószáltunk. Árpikám is elkódorgott mindig valamerre, vagy játszott az iskolaudvaron a vele egykorú, és az iskolával szemben lakó Gürtl Tónival meg a Balázs fiúkkal. Nem egyszer csak vacsorára került elő, de a falu vendégszeretetéből ő már túl volt a vacsorán.”

Gömörhorkán ma is az iskola áll a falu homlokán, csak nem az a régi. Gyanítom, hogy többe került a hajdani kőbástya elbontása, mint az új, tizenkettő egy tucat épület felhúzása. Itt három pedagógus és három segítőjük pásztorol 2007-ben 35 gyermeket, és panaszkodnak, hogy sok a munka. Az eperfa, a kamra, a budisor, a konyhakert, a virágos előkert eltűnt, az udvar kietlen, viszont a temető irdatlanul elterebélyesedett, halottasház is van és kerítés, kerítés, kerítés.

Apám, a „szép Pünkösti Mihály” idős korában nem emlékezett rá, hogy ismerkedett meg anyámmal. De arra igen, hogy előbb majdnem megnősült:

– Addig jártam Hajdúszoboszlóra fürödni, futballozni, amíg kialakult valami kapcsolat egy nagygazda lányával. Nem volt ez mély szerelem: keveset voltunk együtt, hisz én Debrecenben éltem. Természetesen nem volt testi kapcsolat sem köztünk. Akkor a lányok még az első háború előtti szülői múltban éltek, a fiúk is a háború előtti nyugodt, magabiztos, boldog élethez próbáltak igazodni. Az az idő nem volt sem cicás, sem emberes. Semmiféle szabadosságot nem engedett. A fiúk talán azért nem mentek szűzen a házasságba, mert ők ellátogathattak a kuplerájba. Én is voltam, nem is egyszer. Három is akadt kinn a periférián (a kisállomás közelében, a Szepességi utcában – a gyerek). Tudod, milyenek a mindig éhes katonák. Ők meséltek róla. Először Bosznay nevű önkéntes társammal mentünk. Hozták a lányok a teát, cirógatták az embert, és amelyik megtetszett, azzal felmentél a szobájába. Fiatal lányok voltak, az ember azt sem tudta, hogy kerültek oda. Akivel én érintkeztem (finom! – a gyerek), annak a háborúban maradt az apja, az édesanyja meg nagyon szegény volt, és ő valahogy elkurvult. Nála vesztettem el a szüzességem, csak vele voltam vagy kétszer-háromszor – szerénykedett. – Egy ilyen látogatás nem volt drága, az őrmesteri zsebpénzből vígan futotta. Természetesen nem töltöttük ott az éjszakát. Részint sok lett volna, meg be kellett menni a laktanyába. Adott órában volt a takarodó, az ébresztő, és egy őrmesternek példát is kellett mutatnia.

Nem emlékszem pontosan, hogyan ismerkedtem meg édesanyáddal – mondta apám. – Talán a futballpályán találkoztunk. Jött valami meccsre, de nem miattam. Makády Bécivel együtt játszottunk, ő udvarolt Irénkének, én meg, amikor tudtam – de nem hetenként! – kijártam Szoboszlóra, amíg a kisújszállási rendőrkapitány magával nem vitt trénernek és játékosnak.

De közben volt még apámnak egy jókora budapesti álláskereső, nyomorgó kitérője is. Ahogy erről elfeledkezett, úgy tévedhetett abban is, hogy anyámnak prepa korában más is udvarolt, hiszen a megbízható kék füzetben szó sem esik erről. De egy véletlen folytán kiderült, kivételesen apámnak volt igaza. A debreceni Napló 1983. október 5-ei számában megjelent egy 1930-as fotó a DEAC focicsapatáról, apámékról. Én tőle kaptam erről a hírt, Brazíliából, amit továbbadtam anyámnak. Ő aztán elárulta magát: „Sajnálom, hogy nem láttam a Naplóban a DEAC-képet. Annak idején kijártam a meccseikre, két komoly udvarlóm volt a csapatból. Az egyik Makády Béla, itt Debrecenben lett bíró, apád jó barátja, az első szerelmem volt két évig. Tavaly halt meg.” Na tessék! Anyám vajon miért hallgatott róla, és hogyan lett vége a kapcsolatuknak? Miképp cserélte fel a két barátot, és ők hogyan intézték el a szerelemcserét egymás között? Biztos, hogy békésen, hiszen a szüleim már jegyesek voltak, amikor a DEAC Makády vezérletével elment Kisújszállásra barátságos meccset játszani apámékkal. Lehet, hogy annak idején a Vadász–Makády páros épp szakítás előtt állt? De miért? Ez sem fog már sosem kiderülni. Akárcsak az, hogy apám miért kísérte el a barátját a randevújára? Halászni akart? Mert tilalom ide, tilalom oda, a tanítás végén a fiúk, a Dóczytól ugyan tisztes távolban és az ellenkező oldalon, de várták a lányokat. Mikor apám is odakeveredett, anyám első szerelme, apám barátja, mutatta be egymásnak a leendő házaspárt… Az esküvőjükön Béni már csak tanú volt. Ez a cserebere sem akármi. Ha nem ismerném anyám életét, azt mondanám, alamuszi nyúl volt, vagy felkiáltanék: hajrá Vadász Irén!

Kék füzet a találkozásról: „Mikor megláttam, valami ősi asszonyi ösztönnel nyomban megéreztem, hogy egymáshoz tartozunk. Messze laktunk, villamosbérletem volt. De nem szálltam villamosra a Kossuth utcán – ahol akkor még villamos járt –, csak mentünk, mentünk, és nagyon rövid volt az út hazáig.”

Álljatok már meg egy szóra! Hát Bécit hová tettétek? Atyuskám, hogy intéztétek el ezt egymás között? És anyuskám, csak ennyi volt az első szerelem? Vagy Béci olyan lovag volt, hogy rögtön észre vette, benneteket az isten is egymásnak teremtett, és jó utat kívánva hazabandukolt? Látom, a szád elé tartod a mutatóujjad, hogy hallgassak, és ömlik belőled a szerelem: „Ő más volt, mint a többi. Okos, szerény, ugyanakkor valami arisztokratikus gőg keményítette vonásait. És ami nekem nagyon tetszett, nem rohant le szerelmi tirádákkal, bókokkal, csak néha rajtam felejtette fekete szeme pillantását (óh! – a gyerek). Első írásos szerelmi vallomása – »Teste-lelke szép arányossága« – is mértéktartó volt. Persze mindenki a maga szerelmét tartja a legszebbnek, én is ezt teszem. Jó humorú, jókedvű fiú volt, évfolyamtársai, sporttársai szerették. 1930. november 2-án, IV. éves prepaként, tizenkilenc éves koromban ismerkedtünk meg és ettől fogva minden reggel leszálltam félúton a villamosról, hogy elkísérjen az iskolába, aztán délben is várt rám. Nagyon szerelmes voltam. Színesen kavarog millió emlék. Már karácsonykor pazar ajándékot kaptam tőle, egy örökzöldekből és piros rózsákból álló élővirág kosarat. Kaptam én már virágot eleget, de ilyet sosem. Különösen, hogy tudtam, nincs pénze, csekély kis zsoldjából tengődik. (Hm! – a gyerek.)

– Honnan szerzett egy vagyont erre a gyönyörű kosárra?

– Eladtam a hegedűm. Látom, magának van, egy családban meg elég egy, ugye?

Ez nyílt vallomás volt. Ezután már egymásért éltünk. Minden szabad időnkben együtt voltunk, sétáltunk, fényképeztünk. Magunk hívtuk elő a képeket – sötétben. Ez nagyszerű volt, mert a szigorú szülői felügyelet ellenére is válthattunk egy-két csókot.”

Ez a hegedű história kicsit gyanús. Soha máskor nem került szóba, hogy apám vagy anyám hegedült volna. Aztán felrémlik a kép: Tornalján anyám zongorázik, apám hegedül… Ez egy filmből kopírozódott rájuk, hisz „a zongora helyén” az ebédlőasztal állt, annál varrta anyám szüntelenül a rávaló – és ma is meglévő – kelimabroszt, amit négy-ötévesen még én is öltögettem.

Továbbá itt a fényképezés. Apámnak a csekély zsoldjából gépre, papírra, vegyszerekre is futotta. Nézegetem „csókos” fotóikat. Nem hiszem, hogy objektív tudok lenni, de a prepák csoportképei alapján én is anyámat választottam volna. Feltűnően bájos volt a lágy hullámos hajjal – sütővas? – körülölelt arca. „Szép lánynak mondtak” – írja ő is a kék füzetben. Csupán 154-155 centiméter magas lehetett, mégis sudárnak tűnik a képeken. Karcsú volt, kellemes jelenség, bár a bokája formája sejtette – amit akkor nem mutogattak –, hogy nem szép a lába, a melle is csak akkora volt, amekkorát a húszas-harmincas években illő volt viselni. (Szegénykémnek végül „itt” kezdődött a veszte: mellrák-gyanúval.)

Egy ízben a prepa Vadász Irént majdnem „bűnbe vitte” a szerelem. Ajándékom lett a története:

„Egy májusi délután, amikor a nyíló akác szinte behavazta az utcákat és mézes illata átjárta a várost, hosszabb sétára kérezkedtünk el a szüleimtől. Csacskaságokat beszéltünk, futkároztunk, csókolóztunk, és egyszer csak azt vettük észre, hogy a fancsikai erdőben vagyunk. Megszomjaztam, és azt mondtam Miskának, bemegyek a közeli tanyára inni. Mikor visszaértem, mit látok? Egy akácágakból készült kis menedéket, és az alja terítve volt akácvirággal. Egy noteszból kitépett papírra írva az állt a tetején: »A mi házunk.« Csábított, bódított a szerelem, az akácillat, a tavasz. Felgyúlt vágyakkal borultunk le az akácvirágos ágyra. Vadul csókolva, egymáshoz simulva, testünk minden idegszálát érezve égtünk a vágyban. Már úgy éreztük, beleveszünk, mikor felugrottunk, mert tisztának kellett maradnunk. Még visszafeküdtünk a majdnem nászágyunkra. Lágyan átkaroltuk egymást és magafeledten bámultuk a fényeket, a hajladozó fákat, a fölöttünk futó fellegeket a réseken át. Buja volt a tavaszi erdő hangja is. Csicsergett a világ, figyeltek a virágok. Feljött már a hold mire hazaértünk.

Erről nem beszéltem soha senkinek. Most is szégyellem, hogy neked gyónok, fiam. De legalább tudod, miért várom kölyök korodtól fogva, hogy az első akácvirággal meglepjél, ha távolból is, préselve is, csak ne feledd és jelentkezz vele minden évben.”

Jaj, drága anyácskám, hát így kábított el egy életre ez a percvirág? Vagy akácszerelemhez ez dukál? Robinia pseudo-acacia. Szeret-nemszeret-fa. Ha páratlan (9–17) levelén „szeret?”-tel kezded a kiszámolást, mindig ez az eredmény. És Te egész életedben csak így tudtad kezdeni. Nem játszásiból maradtál annyi évre pártalan! Ott, azon szédítő ringlispílen – vagy legalább később – nem vetted észre a töviseket?

Sok hasonló leveledből az 1983-ast idézem: „Először csak tapogattam, mit rejtegethet az a kis hepehupa a levélborítékon, most aztán nem előzött meg senki az akácvirágküldésben. Drága fiam, csak nem kerítést másztál érte, mint hajdanán Veszprémben? Végtelenül örültem neki, még illata is volt, úgyhogy két napig vízben állt. Hálásan köszönöm a gyönyörű emlékektől terhes akácvirágomat. Nincsenek már tanítványok, akik öllel rakták körül a katedrát vele.”

Szentségtörő módon bevallhatom, kizárólag miattad köszöntöm májusonként ezt a virágot. Nem szeretem. Ugyan elrágok a kelyhéből egyet-kettőt, ez a gyermekkori szokás is téged idéz. Kézcsókot? Anyai csókot? Lehet. Csak azt tudom: akácanyám, anyám-akác. Nélküle is köszöntelek napjában örökölt mozdulataiddal, örökölt aggályoskodásoddal, örökölt lelkesedéseddel, örökölt mindeneddel, amit átplántáltál belém. Az enyéim ezekről néha észreveszik, megjegyzik, hogy te vagy, amitől magamban berzenkedek, hiszen ez én vagyok, én, én, én! Egyébként ez a mihaszna virág legfeljebb palacsintatésztában kirántva ér valamit. De a bodza ízletesebb.

„Akácos út, ha végig megyek rajtad én…” – részeg cikornya. Jó, nem ócsárolom tovább. Akácméz is létezik. Kubában engem a mimóza varázsolt el. Megérintettem a levelét és becsukódott. Érinted, zár, érinted, zár. Az akácia is az érzőkefélék (Mimosaceae) nemzetségébe tartozik. Illik hozzád.

Kék füzet: „A tanítóképző vizsgák 1931 májusában kezdődtek. Magyar dolgozatunk címe: Gárdonyi egyénisége az Én falum című művében. Szép tétel volt, csakúgy futott a tollam a papíron. Az osztály összeadta a pedellus lefizetésére a pénzt, hogy zöld utat engedjen a puskafolyamnak. Én is megkaptam a Miska által kidolgozott tételt, de nem volt rá szükségem. Ő kívülállóként és nem jövendő tanítóként írt (és szerintem rosszabbul – a gyerek), én azonban már át voltam itatva e hivatás varázsával. Noha nem akartam tanító lenni, tanáraim elfertőztek, és ma, öregkoromra is viszket tőle minden porcikám.”

Anyám hetvenéves volt e sorok írásakor, és mint egész életében, ekkor sem állta meg szó nélkül, ha gyerekek rendetlenkedtek. Hiába próbáltam visszafogni, képes volt az utcán is odamenni hozzájuk és rájuk szólt. Lehetett a fellépésében, a személyiségében valami, hogy sosem utasították vissza, nem léptek fel vele szemben, hanem abbahagyták a civakodást és elsompolyogtak. Igaz, a huszadik század hatvanas-nyolcvanas éveiben szelídebbek voltak a viszonyok.

És Puskás Árpád bácsi halála 1980-ban? Ő a magyar „húgom” apósa volt. Jutott ugyanis nekem itthon is egy „féltestvér”: anyám második férjének a lánya, Éva. Tizenegy évesen került hozzánk, és az ő apósa volt Árpád bácsi. Megjegyzem, Éva férje is Árpád – ő a „kis Pusi” –, így elárpádosodott a családunk. A presbiter Árpád bácsi karácsony tájékán észre vette, hogy két suhanc dobálja a templom ablakát. Akárcsak anyám, rájuk szólt, mit csináltok. Őt válaszul fellökték. Koponyalapi törés, és egy hét múlva meghalt. Mivel eszméletlen volt, kihallgatni nem tudták, a szemtanú virágárus pedig az alkonyat miatt képtelen volt pontos személyleírást adni; a tettesek megúszták. A tragédia ellenére is állítom, jóval szelídebbek voltak akkor a viszonyok. Azt már nem bogoznám, hogy ez milyen mértékben volt a diktatúrának köszönhető, ha egyáltalán…

Na de a képesítő: „A vizsgákra három osztálytársammal együtt készültünk a Kossuth utcai temetőben: itt találkoztunk minden reggel ötkor. A mi időnkben még meghitt hangulata volt a temetőknek, a kis padoknak, fakereszteknek – legalábbis húszévesen így láttuk. Bár Miskának megtiltottam, hogy ebben az időben hozzánk jöjjön, egy pénteki napon mégis beállított, hogy a padtársam, Paál Márta üzeni, megfordították a névsort, hátulról kezdik a vizsgáztatást, így én az elsők közé kerültem! Ijedtemben elejtettem az ajándékba hozott drazsét. Négy tárgyba még bele se néztem. A többiek is így lehettek, mert igazgatói engedéllyel a névsor teljes vége visszalépett. Futni akartam én is, de Miska lebeszélt, hogy milyen okos vagyok, meg milyen bátor. Így kerültem a képesítő vizsgára, ahol a történelmet kivéve jól ment minden. Ebből egy jegyet rontottam, mert alig tudtam valamit hebegni I. Ferenc francia királyról.”

Anyám képesítői végbizonyítványában szerepel vagy harminc tárgy. A jegyek többsége jó (2), van egy pár kitűnő (1) osztályzata, de elégségese (4) is. Számomra érthetetlen a Magyar nyelv és irodalom elégséges, de a Közgazdaságtan kitűnő és a Zene elégséges is.

Kék füzet: „Balga szűz, mikor kiléptem a Dóczy kapuján, azt hittem enyém az élet. Állásom lesz, tanítani fogok, Miska végez és megesküszünk. A remény jó reggeli, de silány vacsora, különösen gazdasági válság idején, amikor az emberpiacon nagy az olcsóság. Ha kertásás, trágyahordás – bármi jobb munka – akadt, már hajnaltól fogva egymás alá ígértek az emberek: az éhesebbje elszegődött a betevő falatért is. Mit akartam én ebben a bolettás világban? Hat pengő volt egy mázsa búza, erre kapta a termelő a bolettát, hogy ne menjen el a kedve a vetéstől.

Apám üzlete is csődbe ment, a lakást felmondták. Elköltöztünk a Maróthy György utca 6. szám alá. Apámmal ketten cihelődtünk neki, mert anyám akkor is varrni volt. Billegett a bútorokkal megrakott, nagymamától ránk testált himihumival, fazekakkal púpozott kocsi.

– Térüljön már a temető felé, megfizetem! – mondta apám a kocsisnak.

– Csak nem valami kriptába költözünk? – kérdeztem nevetve.

– Ha eljár a szád anyádnak, odaduglak – mondta mosolyogva. Apámban nem élt semmiféle nosztalgia a régi tárgyak iránt. Míg mentünk a temető mellett le-leugrált a kocsiról, és hol egy kopott fazék, hol egy vizeskanna vagy letört mázú vaslábas, teáskanna röpült a gödrökbe, bokrokba. Mindez sebet ejtett anyám lelkén. Még idős korában is emlegette:

– Hogy volt szíved eldobálni azt a sok edényt? Milyen jó volna most a tyúkoknak vizet adni!

A Maróthy utcai lakás rendes volt, főleg annak örültem, hogy kétszobás. De hol volt az ablak alatti violával, verbénával teli kiskert? A gazdag parasztcsalád udvara puszta volt, de a szobák négy ablaka az utcára nyílott. A házigazdáék jóindulatú emberek, csak a bácsiban túltengett a cívisgőg, a cselédleigázó természet. Inaszakadtáig tudott dolgozni és ezt követelte másoktól is. A házinéni dolgosságom miatt szeretett. Egyidős voltam az egyik lányával, akivel barátságba keveredtünk. A házaspár tavasszal kiköltözött a tanyára, és Manci otthon maradt az aprójószágokat, a két tehenet etetni, a házra vigyázni. Nekik fürdőszobájuk is volt. De mindennél jobban csábított a csodaszámba menő újdonság: a rádió. Sokszor aludtam Mancinál. Ilyenkor éjfélig, a Himnusz elhangzásáig végighallgattunk mindent. Nekünk mindegy volt, hogy cigányzene, operett, tudományos előadás, csak szóljon.

Aratáskor kimentem én is a tanyára. Ínségmunkásként volt időm segédkezni, tésztát gyúrni, csigát csinálni, sütni-főzni az aratómunkásoknak. A gazdáéknak volt egy szép, büszke fiúk is, a szemük fénye, a vagyon örököse. Ő tanított lovagolni, míg egy csúfos esés után abba nem hagytam. Befogott a bricskába, és versenyt futottunk a vonattal. Észrevettem, hogy a figyelme kezd több lenni a vendég szórakoztatásánál. Sürgölődés-forgolódás közben a néni meg is jegyezte:

– Gazdag lányt akarok a fiamnak, de magát egy pendelyben is elfogadnám menyemnek; de hát magának tanult fiú kell, a Miska!”

4.

Pillanatok alatt otthonra leltünk Özörényben. Anyám soha nem siránkozott a városi élet, Debrecen után. Itt szerették és viszontszerethetett.

„Szépek voltak Özörényben a vasárnapok, az elsepert házelők tisztaságot sugároztak. Reggel a gyerekek – kimosdatva, ünneplőbe öltöztetve – az iskolában gyülekeztek. Az első harangszó után indultunk el a község közepén álló, 1786-ban épült templomba. Az ajtó előtt már ott beszélgetett a kurátor, hozzá hasonló korú férfiakkal. Benn leültettem és rendre intettem a gyerekeket, aztán fölmentem a karzatra az orgonához, hiszen kántor is voltam. Ez is nagy erőpróbát jelentett. Órákat gyakoroltam egész héten át a templomi orgonán, tizenhárom éves kihagyás után így készültem minden vasárnapra. A fújtatásban soros fiútanítványom mindig velem jött.”

Mint egy fél libikóka, úgy állt ki az orgona oldalából a fujtató deszkája. Felkapaszkodtam rá én is, de a cingár, nyolcéves gyerek ereje, súlya kevés volt ehhez a mesterséghez. Viszont a vasárnap délutáni istentisztelet idején, amikor nem kellett már a templomban ülnöm, a tanító néni fia felmászhatott a harangozóval a toronyba. Utána vagy két napig csengett-bongott a fülem. (Ha a régi harangozók süketek voltak – ma már a harangozás is gombnyomásra jár –, akkor itt kezdtem hallásomat rontani.)

Édesanyámnak gyógyír lett a prepaképzőben kitanult kántorkodás (harmóniumi – orgonálási – tudás) foglalkozási „ártalma”: a templomozás, az imádkozás, az éneklés, még ha először remegő hangon kezdte is a zsoltárt: „Ím bejöttünk nagy örömmel…”

„Imádság után jóízű volt a lelkem. Egyetlen menedékem az Isten unszolása volt, hogy adja meg az egyetlen kapaszkodót: a felejtést. Elmerülve magamban néha alig vettem észre, hogy a záróének következik. »Megáll az Isten igéje. És nem állhat senki ellene…« Mire lejöttem a karzatról, a gyermekeim már sorba álltak a templom előtt és visszatértünk az iskolába, onnan mentek csak haza.

Délután háromkor újból istentisztelet, de ekkor nagyon kevesen voltak, gyerekek meg egyáltalán nem. Ilyenkor kevésbé féltem az énekléstől.” Kivéve, amikor a Bogár is besegített. Tavaszi vasárnap volt és én elcsámborogtam anyám után a kis fekete pulinkkal. A nyitott ajtón bementünk a délutáni istentiszteletre. Amíg a prédikáció tartott nem is volt baj, de amikor megszólalt az orgona, a templom közepén üldögélő Bogár is rázendített. A pár idős asszony rosszallóan nézett ránk. Este nem tudtam olyan későig elmaradni, hogy ne kapjam meg jutalmam a hangversenyért. „Jó volt a kántorság jövedelem szempontjából is. Járt érte egy hold kaszáló, egy évre elegendő búza, rozs, és tüzelőfa. A kaszálóért mindennap két liter tejet adtak. Beletörődtem már mindenbe, de a temetések kínpadra feszítettek. Az énekkarral már a halottasháznál elkezdtük a búcsúztatást, aztán végig a falun – én az élen. Minél messzebb volt a halottasház, annál hosszabban kellett énekelni a sírig. A pap beszéde után megint énekeltünk: »Nincs már szívem félelmére. Nézni sírom fenekére. Mert látom Jézus példájából. Mi lehet a holtak porából.«

Mindig egy voltam a szenvedő emberekkel, de a magam bánatával púpozottan alig bírtam elviselni az övékét is. Sosem felejtem az egyik legszomorúbb temetésem. Kedves kis tanítványom, Koncz Jani hasát felhasította egy aknaszilánk. A pap azt mondta, nekem kell búcsúztatni az iskolától. Könnyekkel küszködve írtam egy éjszakán át a búcsúbeszédet. Végig szenvedtem az éneklést is, a pap beszéde után a sír szájához léptem és elkezdtem: »Kedves Koncz Janika, kis tanítványom! Belépek a tanterembe, és üresen tátong a helyed a padban…« Tovább nem bírtam. Az asszonyok húztak el a sírtól, nehogy beleszédüljek. Amikor nem érintett ilyen közelről a halál, akkor is szenvedés volt minden temetés. Kértem a papot, vegye le rólam ezt a keresztet, hívjon mást. Azt felelte:

– Ne vegye úgy a szívére! Én mindig a tömeg sírásán mérem le a beszédem hatását. Megszokja maga is.

Megdermedtem a cinizmusától. Prédikálhatott nekem ezután akármit, én magamban imádkoztam. És mennyi vaj volt még a tisztelendő úr fején! Kupeckedett fával, mésszel, és nős ember létére szerette a nőket! (Óh, jaj! – a gyerek). Az iskolaszék elnökeként a feljebbvalóm is volt, sok iskolai dolgot vele kellett megbeszélnem. Egy ilyen alkalommal a lakásomon, mint egy őrült kakas rám rontott, letepert a rekamiéra, már a blúzom gombjait is leszaggatta, amikor ki tudtam szabadítani magam. Ahogy voltam, tépetten kimentem az előszobába és szóltam Matildnak:

– Légy szíves hozz egy pohár vizet a nagytiszteletű úrnak! – Matildom annyira tüsténkedett, hogy a »nagytiszteletű« úrnak nem volt ideje rendbe szednie magát. Erre olyan lett, mint egy feldühödött vadkan. Vadkan? Vulkán! Izzó láva ömlött a szájából:

– Ezt a napot keservesen megemlegeti!

– Szégyellje magát, hogy pap létére bosszúról beszél. Vasárnap még a hitvesi hűségről papolt, hogy nem szakadt le a szószék maga alatt!

– Ne adja az ártatlant, maga asszony és ez magának hiányzik.

– Addig beszél, hogy kegyelet lesz belőle, és az Isten jobbjára kerül! (Hipp, hipp, hurrá! – a gyerek). Rögtön hagyja el a lakásomat!

Kiviharzott és úgy lett, ahogyan mondta »megemlegettem« azt a napot! Lány-, legényegyletet vezettem, színdarabot, táncot, éneket tanítottam, a műsoros esték után a bevétel harmada nekem járt volna, de egy fillért sem láttam belőle. Neki vastag, száraz hasábfákat szállítottak a parókiára, nekem vékony gallyakat adatott, némelyiken még a levél is zöld volt. 150 pengő kántori díj is meg volt állapítva, azt se kaptam meg. Mikor szabadságra ment, a szomszéd falu papja helyettesítette. Ő később elmondta nekem, hogy festett le a kollégája. Első istentiszteletére várt egy festett, önteltségtől begyes, nem tanítónőnek való démont, de a gyerekek élén megjelent egy alázatos asszony. Molnár Sámuel, gicei tiszteletes volt ő, már a szilicei temetőben alussza örök álmát.”

Jelezném, hogy a gicei tiszteletes nem elfogulatlan anyámmal és ő sem a lelkész úrral szemben. Erről majd később. Fontosabb, hogy az egyház ügyekben képzett anyám oly annyira tisztelendőnek tartotta a tiszteletes urat, hogy tisztelendőnek nevezte mindegyiket a kék füzetben, pedig csak a katolikus papok tisztelendők – többnyire –, Vásárhelyi csak tiszteletes volt. Vagy az sem igen: nem igazán tisztességes. Nem azt vetem a szemére, hogy anyámra rontott, noha ez bugris stílus, nem egy doktorált paphoz méltó. De istenem, a ló is botlik, egyszer egy életben talán meg is eshet ilyesmi, mint ahogy az is, hogy visszautasítják az emberfiát. Ám hogy ezért bosszút álljon, az túlmegy minden határon. Faluja sem lehetett valami nagy véleménnyel róla. A Vásárhelyi család hemehumiját is széthordták az ostrom alatt, és neki nem adták vissza, nem is jelentkezett értük, örült, hogy hazamenthette Hódmezővásárhelyre az irháját. Bár a „hongyarapítás” lázát ügyesen kihasználva, jelentős anyaországi adományokból felújította a templomot, ám nem volt szerencsés, hogy a „kis Moszkvának” a nyilaspárt reprezentánsa volt a papja. Ha a pásztor csak egyetlen bárányát adta volna labancok kezére, az is sok lenne, de az ő rovására többet írnak. A cellulózgyár – lőpor alapanyag! – vezetőjét is ő vitette el, és a honmentés nyilas pillanataiban az ő vezetése alatt indult újra a termelés menetszázadból visszahozott szakemberekkel. Most ezt mennyire kell a javára, és mennyire a rovására írni? Megmentett a falujából tíz-húsz embert, de a segítségükkel készült lőpor hányat öltek meg? Egy pap ne álljon bele kötésig a politikába, főképp ne játsszon háborúsdit. Ellentmondásos szerepét mutatja, hogy a háború utolsó pillanataiban két helyre is eladta a cellulózt, és két helyről kasszírozta be az árát. Dicsőség ez? Akad, aki isteníti érte, mondva, hogy ez a pénz is a falut gyarapította… De van, aki úgy vélekedik róla: „Minden volt, csak pap nem!”

Vásárhelyi tiszteletes úr hághatnékja az én bimbózni kezdő lelkemet is megkarcolta. Leteperési kísérletéig mi sokszor vendégeskedtünk Vásárhelyiéknél, ahol három lány volt, és a legkisebbik… Vagy két évvel később Földesen volt ez a három lány? Bizony, bizony: csélcsap az emlékezet! Ambrus Sándor, Gemerska Horka, azaz a korábbi Özörény történetének krónikása tudatta velem, hogy Vásárhelyi Lajosnak három fia volt, a Három a kislány „apja” tehát Franz Schubert, nem Vásárhelyi Lajos! A papékkal mindenesetre lehűlt a kapcsolat.

Menet állj! Semmi sem igaz! Egy osztálytársam hatvan éven át szigorú titokként őrizte a „valós történetet”, ami azért eljutott hozzám Budapestre. Eszerint nem a tiszteletes úr akarta megerőszakolni anyámat, hanem az elvált tanítóné csábította el őt. Mikor anyám volt tanítványai, hajdani iskolatársaim 2007 májusában vendégül láttak az özörényi nyugdíjas klubban – bocsánat, nekem idegen a Gömörhorka név –, akkor osztálytársam elnézésemet kérve a nyílt színen is előadta a koholmányát. Elmondta, egyik nap anyám késett a tanításról. A tanulók türelmesen vártak öt, tíz, tizenöt percet, de a tanító néni csak nem jött. Erre ő, aki hetes volt, megnézte nincs-e a szertárban, az udvaron, végül felment a lakásba, halkan kinyitotta a konyha- majd a szobaajtót is – náluk nem volt szokás kopogtatni? –, és ott enyelgett a tanító néni a tiszteletes úrral. Mivel észrevették, zavartan visszament a terembe, és nemsokára megérkezett anyám is. Feladatokat osztott ki, majd ezt a fiucskát kihívta a szertárba és megkérte, soha senkinek ne mondja el, mit látott…

Hát ez egy új asszony! Hetyegős, számító, a háromgyermekes főnökével nyilván érdekből összebújó, kiéhezett vamp, aki egész életében félrevezetett engem és az egész környezetét, na de Vajda János az utolsó pillanatban bemutatta az igazi lényét!

Szegény, mániákusan kötelességtudó asszony belebetegedett volna a vádba, hogy életében csak egyszer is késett a tanításról! Inkább azt mondták volna, hogy egy laktanya szeretője volt. Azért az utált Vásárhelyit már nem vállalta volna, azt hiszem. És a cselédlány hol volt, hogy ez a gyerek szabadon sétafikálhatott? Vajda János azt mondja, hogy ő reggel hétre ment az iskolába, mert a hetes fűtő is volt, és Matild az eperfa alatt állt. Hogy mit eprészett télen, azzal ne törődjünk és azzal sem, hogy akkor már Irén szolgált nálunk. Akár Matild, akár Irén, hogyhogy nem állította meg a fiúcskát: hát te, hová, gyerekem?

Én minden reggel együtt mentem át az iskolába anyámmal, gyanús helyzetbe miattam sem keveredett volna. Ha mégis előre küld, akkor iskolatársaim elsősorban engem kérdeztek volna, hogy mi van édesanyámmal, és nekem kellett volna utána néznem.

– Hát te még nem voltál iskolás, ez 1940-ben történt – felelte Vajda János.

Akkor tényleg nem voltam iskolás, és Vajda János is csak négyéves volt, anyámék meg boldog házasságban éltek: Özörénybe csak 1943 szeptemberében kerültünk.

Nem akarom találgatni, mi lehet e rágalom hátterében. Vajda János Vásárhelyi rajongója, amikor a tiszteletes úr 1972-ben és 1979-ben egyesek szerint „titokban” ellátogatott a faluba, állítólag csak három embert keresett fel, köztük az egyik Vajda János volt.

Noha a három Vásárhelyi kislányból egy sem létezett, másodikos koromban mégis elkezdődött az én „szerelmi életem”, kicsit ugyan bumfordin, de istenem, ilyen kegyetlen sorsot szabott szegény „félárva” magamra az élet.

Az iskola tíz pottyantós vécéje egymás mellett sorakozott az udvar hátsó szegletében. A nagyobb fiúk tudták, hogy a lukon át le lehet mászni a vécéket tartó gerendákra, és meg lehet lesni a szomszédban dolgukat végző lányokat. Leskelődtek is bőszen, az sem kizárt, hogy a lányok tudtával. Mikor sorra kerültem, próbáltam én is lemászni, de a bűz meg a félsz a lepottyanástól erősebb volt a kíváncsiságnál. Azért a többiekkel együtt csámcsogtam a látottakon, és még legalább húsz szemérmes esztendeig nem láttam valódi puncit, csak azt a papírra kasírozottat az anatómiai intézetben. (Volt az több is, hiszen évekig, sőt évtizedekig szemérmesen „felé sem” néz az ember. Irigyeltem is évfolyamtársunkat U. Mikit, ezt a Kantot olvasó parasztfiút, aki úgy kezdte, hogy felfektette az asztalra a kedvesét és megkérte rá, hadd nézze körbe, miről is van szó.)

A vadkan tiszteletes úrral szemben anyám a vőlegényéhez, Laci bácsihoz fordult „védelemért”. Ugyanis az én jóságos apámba annyi tisztesség (?) szorult, hogy a kicsikart válás idején fogott egy férjjelöltet is anyámnak. Kék füzet: „Unokahúgomtól, Pannitól később megtudtam: a váláskor Miska félt, hogy öngyilkos leszek, és pénzt adott neki, hogy vigyen moziba, színházba. Sőt megpróbált férjhez is adni. Elment Vajna Pistához, aki mindig mondogatta, kár, hogy nincs legalább egy testvérem, mert rögtön megnősülne (a szülészorvos Vajna apám medikustársa, majd esküvői tanúja, aztán világra segítőm volt – a gyerek). De ő finoman nemet mondott, azzal, hogy úgyis összebékülünk. Miska ezután felkereste a Nyírbátorból ismert katonatiszt barátunkat, Szüle Lacit. Eleinte ő is kitért, ám a végén megígérte neki, ha elfogadom, vigyázz reám és feleségül is vesz.”

Így kommendált az én tisztes úriember apám vőlegényt anyámnak. Mert ha ő egy „munkát” vállalt, és nem tudott vele végezni, akkor kötelességének tartotta a helyettes állítást!

Apám majdnem negyven év múlva nagyjából ezt fogalmazta meg (Pinhais, 1981. november 3.): „Mi Pünköstik, ismereteim szerint mindannyian, mindenhol és mindenkor helytállók, küzdők, kitartók, és talán mértéken is túl teljes felelősségvállalók voltunk és vagyunk.”

Meg büszkék és kicsit hazudósak, némelyik talán kelekótya is.

A pergő idő elfödi, vagy átfesti az eseményeket. Valamit kiemel, valamit eltüntet. Ha kedve támad, szamárfület is rajzol, képre képet rak, már rá se ismerni az eredetire. Van a bőrkötéses családi fényképalbumban egy közös kép apámról, Laci bácsiról és rólam. A helyszín feltehetően a Felvidék – talán az egyik kirándulásunk a Pozsállóra –, a háttérben hegyek. Apám hátizsákkal a hátán fél térdre ereszkedett a fűben, én a másik térdének támaszkodva nézek a gépbe – anyámra? –, és a szintén hátizsákos, de álló Laci bácsi és apám kezet fognak. Baráti fotó. De a történtek ismeretében úgy is olvasható a kép, hogy a térdeplő most ajánlja fel asszonya után a gyermekét is a másik férfinak. Apám fejtartása, Laci bácsi ragyogó mosolya, a szertartásos kézfogás, mind, mind ezt sugallja. A történet folytatásáról nem is beszélve.

Van egy másik hármas kép is, de azon apám helyett anyám szerepel. Ő a négyéves magammal egyforma nagyságú köztéri szobrocska egyik oldalán áll, én a másikon, előttünk guggol Laci bácsi, és olyan félreérthetetlen rajongással néz anyámra, mint valami szentre. Apám nem volt vak: van egy másik hármas fényképünk is, ha jól sejtem, a nyírbátori udvaron három-négyéves koromban. Laci bácsi ezen is úgy néz anyámra, hogy apámnak észre kellett vennie, a barátjának a legkevésbé sem közömbös a felesége. Tekintete érthetővé teszi, miért is fogadta el a képek készítésekor „velünk” még boldog házasságban élő apám későbbi különös ajánlatát, és talán azt is, hogy apám miért épp hozzá fordult. (Világra segítőmmel, Vajna doktorral – a másik kiszemelt pótférjjel – anyám nem volt ennyire szoros kapcsolatban, de hát ő Debrecenben élt, anyámék pedig Nyírbátorban, ahol Laci bácsi is szolgált.)

Soha nem fogom már megtudni, hogy ezt a – bocsánat! – „ha ló nincs, szamár is jó” kapcsolatot mikor váltották „hivatalossá”, mikor jegyezte el Laci bácsi anyámat. Mindenesetre a háború idején ő anyám vőlegényeként „szerepelt”. Mint említettem, a tiszteletesi rohammal asszonyi mivoltában sértett anyám írt Szüle László tényleges katonatiszt főhadnagynak a frontra, hogy amint teheti, jöjjön „haza” szabadságra, szüksége van a segítségére. Kék füzet: „Jött is nemsoká, és én nem minden célzatosság nélkül bemutattam a nagytiszteletű famíliának a vőlegényemet… Felakadt a szemük. Igaz, szegény Lacival viaskodnom kellett egy egész estén át, mert ő mindenáron ki akarta hívni párbajra a papot. Alig tudtam visszatartani, hiszen ezzel csak nekem ártana, meg a tiszteletes ártatlan családjának. Engem ekkor már nem is érdekelt, hogy a pap – más eszköze nem lévén – anyagilag próbált bosszút állni rajtam. Mi Matilddal hármasban igen jól feltaláltuk magunkat. Esténként mesélgettünk, Ember ne mérgelődj! társasjátékot játszottunk.”

A „mencsergere” – Mensch, ärgere dich nicht! – kockadobós, mérgelődős, sőt nekem ríkatós társasjáték volt. Ha a cél előtt kiütötték a bábjaimat, vagy ha nem én nyertem, dühömben, szégyenemben bizony sírva fakadtam.

„Özörényben még egyszer meglátogatott Laci, és akkor is kedvesen tervezgetett a jövőnkről. Este kikísértem a rozsnyói gyorshoz és valami megnevezhetetlen sejtéssel azt mondtam:

– Úgy érzem, sose leszek a feleséged.

– Azért, mert meghalok?

– Nem, de valami közénk fog állni.

Cáfolatként Laci a szokottnál is nagyobb szeretettel ölelt át bennünket a fiammal együtt. Nehezen kapható élelmet, pénzt küldött, hogy ne szenvedjünk szükséget semmiben.”

Anyám jóslata beteljesedett, nem lett Szüle Lászlóné, bár Laci bácsi túlélte a háborút. Míg fogságban volt, tartottuk a kapcsolatot a Szüle famíliával, vendégeskedtünk is náluk. Vagyis a család, és anyám is elfogadta, hogy esküvő lesz. Csak most veszem észre, tőle nem őrzött meg egyetlen levelet, tábori lapot sem anyám! De bolond vagyok, hiszen hogy őrizgethette volna egy háborús bűnös leveleit? Én szerettem ezt a kedves, nyugodt, szép embert. Döbbenetes, hogy halálra ítélték és kivégezték, azzal a váddal, hogy brutális parancsnok volt.

Jófajta „katonás” család az övé. A Szüle papa is volt katonatiszt, aztán „amerikázott”. Kinn megszedte magát, itthon házat vett, elspekulálta, aztán kezdte újból. Négy fiúk volt. Az első, János (1906) Amerikában született és az apja nevét kapta, 1926-ban vissza is ment, ott élt és halt. Laci bácsi (1908) a második a sorban, akárcsak a két évvel idősebb apám. István (1910) azon kevés politikai detektív közé tartozott, akit 1945 után a „demokratikus rendőrség” is megtartott (részben zsidók mentése miatt). A „volt horthysta rendőr” (szakember) történelmi „kaszt” lett Magyarországon. „Pártolásukkal” is vádolva három belügyminisztert – Rajk Lászlót, Zöld Sándort és Kádár Jánost – jutattak sírba, vagy börtönbe. A legkisebb Szüle fiú, Kálmán (1911) szintén katonatiszt volt, 1956-ban a bátyja után kiment Amerikába, a felesége hét évvel később követhette.

Nevelőapa-jelöltem, Szüle László két évet járt orvosira Budapesten, de mivel a folytatásra nem volt pénzük, 1928-ban kimaradt az egyetemről. Vajon miért nem jelentkezett önkéntesnek, mint apám, hogy folytathassa a tanulást? Katonatisztnek állt, a nyírbátori laktanyába került és ott ismerkedett meg az esküvő után Nyírbátorba költöző szüleimmel.

A miskolci népbíróság 1948. július 15–17-én nyilvánosan tárgyalta a 40 éves Szüle László hivatásos honvéd százados és az ismeretlen helyen tartózkodó, 34 éves Őri Ferenc csapatcsendőr őrmester ellen háborús bűntett miatt indított bűnügyet. Szüle Lászlót halálbüntetésre, a II. rendű vádlottat (távollétében) 15 év fegyházra, mellékbüntetésként pedig mindkét vádlottat „a nyugdíjigény elvesztését is magában foglaló állásvesztésre” ítélte.

Laci bácsi 1944 elején hathetes csapatcsendőrtiszti kiképzést kapott, majd három hónapig szolgált ebben a minőségben. A szembesítések során is tagadta, hogy bűnös. A népbíróság tizenöt tanú vallomására hivatkozva „tényként állapította meg”, hogy „úgy ezred csapatcsendőrtiszti, mint zászlóalj vagy századparancsnoki beosztásában a legénységgel állandóan brutális kegyetlenséggel bánt, állatként kezelte őket, alárendeltjei, beosztottai körében rettegett híre volt”. Négy tanút két ízben, ötöt tizenegyed magával, egyet tizenketted magával „közelebbről meg nem határozható helyen és időben… tettlegesen, kézzel, korbáccsal vagy bottal bántalmazott, másokkal bántalmaztatott”. „Tényként” állapították meg, hogy 1944. július végén Delatin térségében két honvédet kivégeztetett, de előbb megásatta velük a sírjukat. Az esetet egy ember tanúsította, aki csak hallott a történtekről.

Szüle László: „Mint csapatcsendőrtiszt senkit ki nem végeztettem, és ki nem végeztem. Embereket ütlegeltem, de olyan esetben, amikor bűncselekményt követtek el és így büntettem, ahelyett, hogy hadbíróság elé állíttattam volna őket.”

1944. november végén a vádlott Bodroghalász községben, valamint Bodrogolasziban kidoboltatta, hogy a katonaszökevények jelentkezzenek, illetve jelentsék fel őket. A II. r. vádlott vezette egység 17 személy állított elő. Az I. r. vádlott 13 civilt elengedett négy katonát viszont kivégeztetett. Ezt bizonyította, hogy ő volt a legmagasabb rangú tiszt a két faluban, ő hallgatta ki a civileket, ő rendelte el két helybeli katonaszökevény letartóztatását, és állítólag meg is üzente a családjuknak, hogy reggel kivégzik őket. Hogy miért üzent, nem derült ki. A kivégzést Hollósi őrmesterre bízta, ám ő a parancsot megtagadta… A két másik állítólagos kivégzettről semmit nem tudni, de apadáskor két ismeretlen hullát találtak a Bodrogban. A két helybelire nem akadtak rá, pedig a bíróság szerint Szüle László elrendelte a levetkőztetésüket és a Bodrogba dobásukat. Minderről a vádlott nem tudott. A két szökevény kihallgatása után utasította Virág Emil főhadnagyot, hogy vizsgálja ki az ügyüket és tegyen jelentést. Másnap viszont a falu határában meglátta a két ember holttestét. Virág főhadnagy azt mondta neki, hogy kivégzésüket egy csendőrtiszt rendelte el, jelentést is ígért a történtekről, amit állítólag közvetlenül a hadosztályhoz küldött. A népbíróság szerint a vádlott védekezése lényegtelen. Pedig a foglyok átadása után ő a rajvonalba ment és onnan csak másnap reggel – a kivégzés után – tért vissza.

A népbíróság súlyosbító körülményként értékelte, hogy a vádlott hónapokon át „tartotta testi és lelki terror alatt a nehéz sorban lévő, nélkülözéseknek kitett honvédeket” és „kegyetlenségének hat honvéd esett áldozatul”. „Embertelen brutalitását, állatias kegyetlenségét különösen kiemeli”, hogy a Bodrogolasziban kivégzettek egyike sebesült volt, és akkor gyilkoltatta le őket, „amikor a felszabadító Vörös Hadsereg már a Bodrog közelében harcolt”.

„Miskolc, 1948. július 17. Dr. Fűrész Endre nb. tan. elnök.”

A perirat olvasásakor gyermeki érzelemből fakadó emberismeretem úgy roppant össze, mint a hártyajég a bakancsok alatt. Egy ilyen történettel kapcsolatban szabad-e szólni? Egy csapatcsendőrtiszt, vagy egy ávéhás, egy lágerparancsnok tettei védhetők-e? Noha tudjuk, elvétve, köztük is akadt emberséges ember. De szabad-e egy olyan tisztért szót emelni, aki két-három felnőtt katonáját pofon vágja? Lehet-e pofonnal életet menteni? És nem verték-e ki belőle, hogy legalább a pofozást vállalja? Nem ígérték-e, hogy ebben az esetben nem ítélik halálra? Csupa göthös kérdőjel.

Évtizedekkel Szüle László kivégzése után anyám azt írta a gyónó füzetébe vőlegényéről: „Áldott jó, nyugodt természetű, antik szobor szépségű férfi volt, remek humorérzékkel, intelligenciával; a nők rajongtak érte. Nem törődött velük, úgy könyvelte el, hogy ez a külsőnek szól, ezzel nem élt vissza. Mindig az emberi tartalmat kereste. Azt mondta szegény: a belső harmóniát csak a zene és én testesítem meg a számára. Nagy zenei érzékkel és műveltséggel rendelkezett, óraszám tudott a rádióban hallgatni, kommentálni egy-egy opera előadását: – Figyeld csak ezt az áriát… – Tanultam zenét, de sosem tudtam ennyire vájt fülű lenni, vele valóban élmény volt zenét hallgatni.”

Szappanbuborék. Ismerünk a lágerekből, a kiszolgáltatottság tetthelyeiről elállatiasult széplelkeket. Akkor hát?

Itt fekszik előttem egy halom egérrágta – igen, sok-sok cifraszélű, fél oldalból álló – kihallgatási jegyzőkönyvrészlet és a kíváncsiság nem hagy nyugodni. Szüle László 1947. november végi vallomásában azt mondta: „én a Don mellett kisebb alakulatom elégtelen felszerelése miatt a bevetési parancsot megtagadtam és ezért hadbírósági eljárás folyt ellenem egy éven keresztül”.

Ez a hősinek is nevezhető tett miért maradt említetlen? Mert kiderült volna, hogy mégiscsak törődött a katonáival? Csak nem a parancsmegtagadás miatt, hűsége bizonyításaként kellett vállalnia a csendőrtiszti tanfolyamot?

Másik részlet: 1945 januárjában Rozsnyótól keletre, Somos szds. huszárszázadából 80 ember átszökött a szovjet hadsereghez, „ezért őt felelősségre nem vontam” – „vagyis nem szolgáltam gondolkodás nélkül a fennálló rendszert”.

Tegyük hozzá, hogy Horthy kiugrási kísérlete, 1944. októbere után a megszállt ország, főképp a hadsereg látszat függetlensége is megszűnt, a magyar alakulatokat a németek alá rendelték. A hadsereg harci szelleme katasztrofálisan megtört: a katonák eldobálták a fegyvereiket, a tisztikar zöme is egyre értelmetlenebbnek találta a harcot, tömegessé vált az átállás, különösen miután a Kárpátokból visszavonuló 1. magyar hadsereg parancsnoka és több ezer katona átállt a szovjetekhez.

Szüle László már a tárgyalás előtt kérte többek kihallgatását, de közülük senkit sem idézték be. Viszont a felvonultatott tanúk – csupán egyetlen tiszt volt közöttük! – többségének feltűnően egybe csengtek a szavai, és az állítólagos kivégzéseknek egyetlen szemtanúja sem volt, mindenki csak hallomásokra hivatkozott. A mesékbe hiteltelen abszurdok keveredtek.

Spaller János, Sopron azt vallotta, hogy Királymezőnél szemtanúja voltam, amikor Szüle százados agyonvert egy honvédet, mert a bakancsa feltörte a lábát és lemaradt… Sárospatak közelében hét embert agyonlövetett… az egyik bodrogolaszi honvéd felesége odament a haldoklóhoz, ráborult, Szüle az asszonyt is agyon akarta lőni… „A prágai harcokban Szüle otthagyta a századot és átszökött az angolokhoz.” Tegyük hozzá, nagyot kellett volna szöknie, hogy angolokra találjon.

Révész Ferenc, Tuzsér azt vallotta, hogy a százados, és a csapatcsendőr őrmester állandóan „kétméteres bottal jártak a legénység között és ütötték a szemük elé kerülő honvédokat”.

Bíró Kálmán, Gyüre vallomása: a százados a hátra vonuló legénység sorai közé több esetben géppisztolysorozatot engedett.

Az efféle rémmeséket lehet-e csupán az ávo egyoldalú kihallgatási módszereinek tulajdonítani? A hiányos iratokból kiderül, hogy legalább négy katonai egység tartózkodott 1944 novemberében a két Bodrog-menti faluban, „ahol nyíltan beszélték, hogy a kivégzést Szüle László szds. hajtatta végre”. Még mielőtt Laci bácsi hazatért volna a fogságból, népbíróság elé állították és elítélték a vele egy időben Bodrogolasziban tartózkodó Pál István gh főhadnagyot. Szüle László szerint ebben a perben azért hárították rá minden vádat, „mert rólam úgy tudták, hogy eltűntem”.

De ne csűrjük, csavarjuk: ha Szüle László valóban brutális állat volt, miért nem lőtték agyon a katonái, amire a fejvesztett visszavonulás közben nyilván ezer módjuk lett volna? Vagy ez a magyar katonaságnál nem volt szokás? De miképp úszhatta meg az orosz fogságot? 1945 májusától kezdve 27 hónapon át az oroszoknak és megalázott katonáinak kiszolgáltatott fogoly volt. Hogyhogy nem jelentették fel a táborparancsoknak?

Szüle László hazatérése után az öccséhez ment Kecskemétre. A detektív István állandóan azt kérdezte tőle, tett-e valami olyasmit, ami miatt eljárás indulhat ellene? Unokahúga szerint ő mindig azt felelte, semmi olyasmit nem követett el. Tudtommal – de ez korántsem biztos – három héten át nem értesített a menyasszonyát, anyámat, hogy hazatért, de az is lehet, hogy anyám nem merte megőrizni a levelét. De mi oka lehetett Laci bácsinak a bujdokolásra? A letartóztatásáról már értesült anyám, azt pedig, hogy 1948. november 10-én a miskolci fogház udvarán felakasztották, akár az újságban is olvashatta. A kivégzés után Szüle Istvánt elbocsátották a rendőrségtől. Anyámnak nem esett bántódása.

Nyilván elsiratta, de úgy, hogy ne tudjak róla. Ezért én otrombán abban éltem, hogy Laci bácsi elvesztése a számára egy napon nem említhető esemény volt a válás okozta sokkal. Van is benne igazság. De azért a fényképalbumba a lányszoba-ablak külső párkányon ülős saját képe két oldalára apám és Laci bácsi fiatalkori képét rakta. Apám Nyugatra menekülése, vőlegénye tragikus végzete megijesztették és még inkább elriasztották a szerelemtől, ami ezerszer annyi bánatot, mint örömet okozott neki. Nem csoda, hisz a sarki szatócs lánya szüntelen balkézzel húzott. Maga az is valószerűtlen, hogy egy szegény sorsú, állástalan tanítónő a későbbi Borsod megyei nyilas főispán felesége lesz, válás után pedig egy háborús bűnösként kivégzett katonatiszt mennyasszonya. És Pünkösti Mihály meg Szüle László sorsa is Miskolcon teljesedett be! (Utáltuk is ezt az ártatlan várost.)

Anyám megijedhetett. A snájdig katonatisztről készült fényképet a következő hátirattal küldte a szüleinek: „Az én drága Lacikám. A Ti örök szeretetetekbe ajánlom Őt igaz szeretettel.” Ez eddig rendben is van, ám az évszám eszeveszett kaparás áldozata lett, csak annyi maradt: „máj. 18-án”.

Laci bácsi kivégzése után az én 37 éves kicsi anyám dacosan és némi mártíromsággal úgy határozott, hogy egyetlen „férfinak” szenteli az életét: nekem. Bennem még nem csalódott, és eltökélte: úgy fog nevelni, hogy ne is legyen rá alkalma. Persze ez felesleges áldozat, amit nem érdemel meg egyetlen gyerek sem. Szükségtelen is. Egy jó nevelőapa, az anyja boldogsága csak hasznára lehet annak a kölyöknek, amint azt anyám kései – „jóváhagyásommal” kötött – házassága is bizonyította.

Anyámat a politikától elriasztotta két lecsukott nagybátyja meg a saját és a férje sorsa is. Nem érdekelte ez a vircsaft. 1945 után a családi hagyományoknak megfelelően beiratkozott a szociáldemokrata pártba. 1947-48-ban inkább a tantestületben, mint Földesen (Vámospércsen?) párttitkár is lett. A mindenkori alkalmaztatási feltételekhez igazodva előbb kántortanítóként az egyházat szolgálta, majd a pártot. A kommunista és szocdem pártok 1948-as egyesülése után persze kirakták, ami nem rázta meg. Nem tudom, 1956 után miképp úszta meg, hogy példás pedagógusként beléptessék az élcsapatba. Invitálása, kitérése sose került szóba. Nyilvánvaló, hogy vőlegénye kivégzése is erősítette idegenkedését a politikától.

A kilencvenes évek perújításai során Szüle László „jelentéktelen” ügyét nem vették elő. Senkinek nem volt érdekében, hogy e túl ágas-bogas, semmi haszonnal sem kecsegtető történetről kiderüljön – ha ennyi setesutaság után egyáltalán kiderülhetne –, igaz úton járt-e az igazságszolgáltatás.

Laci bácsival én nem voltam igazán közvetlen kapcsolatban, nem is jutott eszembe, merre vitt volna, ha ő lesz 12 éves koromban a nevelőapám. Rettenetes története ellenére az a kegyetlen gondolat kavarog bennem: mégis talán jobban jártam volna vele, mint apámmal. Feltéve, ha… Ha nem igaz, amit fogaskerékszerű együttműködéssel legalább félszázan összehoztak ellene. De ha így lenne, lett volna, akkor is áll a kérdés: tényleg pofozkodott, és vajon engem is pofozott volna? Olyan évek, évtizedek vannak mögöttünk, hogy már a szívünknek sem hihetünk.

(Este tíz óra felé tettem pontot ennek a résznek a végére és éjszaka anyámmal, nagyanyámmal álmodtam. Jó volt őket újra látni. Elkapott a hév, hogy megköszönjem nagymamának anyámat. Zokogtam, mint a zálogos tehén anyám jósága miatt, de hiába mondtam, hogy négyszemközt szeretnék nagyanyámnak valamit mondani, anyám sértetten ott gyüszmékelt, rakosgatott a sosem létező, falhiányos szobában. A bőgéstől felébredtem, aztán visszaaludtam, és az álomvideó újra indult. Én még jobban bömböltem a boldogságtól, így újra ébredtem, anélkül, hogy elmondhattam volna, amit oly annyira akartam.)

Az apám szerezte vőlegény nyomasztó történetének lábjegyzete: véletlenül akadt apámnak egy korántsem lidérces szerzeménye is. Szóba került már Éva húgom apósa, a templom ablak alatt leütött dr. Puskás Árpád bácsi. Nos ő apám évfolyamtársa, a DEAC-ban pedig a csapattársa volt, civilben vállalati jogtanácsos. Mint régi ismerős vasárnapi istentisztelet előtt vagy után pár percre megvizitálta anyámékat megtudni, hogy vannak, nem lehet-e segítségükre valamiben. Az ismeretséget tetézte, hogy a felesége, Ilonka néni anyám kolléganője volt, egy tantestületben tanítottak. Ebben az ismeretségben talált egymásra a Puskás família legkisebb gyermeke, az ifjabb Puskás Árpád, és Éva húgom. A „kis Árpi” – én vagyok „a nagy”! – jó helyre került: ugyanis anyám annak idején lekevert egy pofont a leendő vejének. Ezt ők ketten sokszor felemlegették. Hatodikba vagy hetedikben a Puskás szülők hegedűórára járatták a kicsi királyfit. Ő annak rendje-módja szerint el is kérezkedett a különórára a tanulószobás tanárnőtől, anyámtól. De egy félóra múlva anyám lenézett az iskolaudvarra, és lám csak a kis Pusi ott focizott veszettül! Visszament aztán hót koszosan, izzadtan, kivörösödött fejjel.

– Te hol voltál, kisfiam? – kérdezte anyám.

– Hegedűórán – felelte az ártatlan gyermek.

Ekkor csattant el a pofon, amit később anyám úgy emlegetett Bence és Gábor nevű unokái apjának:

– Emlékszel, hogy meggyepáltalak?

Csapongok itt mindenfele, megszámlálhatatlanul sokat keringtem anyám és apám válása körül, közben még össze sem adtam őket. 1931-ben lett anyám „karikagyűrűs menyasszony”, ami akkor rang volt, főképp mivel ilyen jó partit csinált. Mint említettem már, apám hazautazott Erdélybe, közölni a családjával, hogy mire készül.

– Már rég magyar állampolgár voltam, magyar útlevéllel utaztam – idézte fel Brazíliában. – Aki elcsatolt területről érkezett, annak mindnek a törvény biztosította az állampolgárságot. Otthon nem nagyon örültek az eljegyzésnek, mert nem ismerték édesanyádat, de azt mondták, csináljam.

1931. november 6-án apám a Brassó melletti Tatrangból azt írta anyámnak: „Itthon vagyok végre. Ez ideig semmi bántódásom, és lehet hinnem, hogy ezután sem lesz semmi, noha még sehol nem jelentkeztem. De az egész falu tudja, hogy itthon vagyok, és ha sürgős volna, bizonyára már leviziteltek volna a szimpatikus csendőrök nálam… Ha tényleg sikerülne elhelyezkednem, úgy engedélyem van a karácsonyi, vagy legkésőbb kora tavaszi eljegyzésünkre. És ebben az esetben kívánatosnak tartják, hogy együtt hazajöjjünk.”

Válaszában anyám nem reagált arra, hogy felnőtt Mókusának szülői engedély kell az eljegyzésre. Akkor ez, főleg egy jómódú családban – az elvárt hozomány miatt – szokott volt. Anyámnak persze nem az ilyen részletkérdések voltak fontosak, hanem a szerelem, hogy a második legszebb levelet kapta tőle „miólta” elment. Kérte, gondoljon reá, mikor megpillantja szülőföldje hegykoszorús arculatának forrón szeretett rögét, és adja át „általa” Erdélynek „a délibábos magyar róna üzenetét”. Csak semmi émelygés, ilyen giccses volt a kor, és a szerelemtől szédelgő húszéves lány ezt cifrázta (egy évtizeddel „innen” az Ady köteten).

A szépelgésben atyuskám sem hagyta magát, „relytett” (sic!) témáit is felfedte az ő drága Garbókájának ekképp: „a tiszta öröm a szív bánatkamrájából fakad, azért olyan mély és azért felejthetetlen a könnyekkel áztatott öröm. És nekünk hány ilyen könnyes örömnapunk van? …és még hány lehet?” Lett, de az öröm helyett inkább a bánatot áztatták. Apám „bánatkamrájából” sejthető, milyen tárcákat, novellákat írhatott ő annak idején. Kár, hogy Garbókája nem vágta ki, nem köttette egybe őket, mint később az én írásaimat. Gondolom, őrizgette ezeket is, de jött a válás, meg adódott egy háború is, majd kitelepítettek bennünket Felvidékről (Csehszlovákiából). Az a csoda, hogy ennyi minden megmaradt. Számomra apám írásaival kapcsolatban az a leginkább érdekes, hogy mi lett volna, ha állástalan kósza ötletére hallgatva újságírónak áll? Akkor nem főispánként, hanem valamelyik nyilas lap szerkesztőjeként menekült volna Nyugatra. És vajon kivel? Csak nem velünk?

Az ásatag hazai jobboldali pártok és kormányok, a fennen hirdetett revizionizmus, a figyelmen kívül hagyott éles társadalmi egyenlőtlenség – a fasizmus, a nácizmus európai térhódítása – szinte életre hívta a szélsőjobboldali tömörüléseket, pártokat Magyarországon is. Apám véletlenül-e vagy sem, az ő sajtójukba botlott, oda írt már egyetemistaként. 1989-ben, Brazíliában elmesélte, hogy egy éjszakai csapatgyakorlatukon részt vett a nála kilenc évvel idősebb, akkor vezérkari századossá kinevezett Szálasi Ferenc (1929–30-ban ő a debreceni gyalogezred tisztje volt, ahol apám önkénteskedett). Éjjel a vaksötétben tíz-tizenöt percenként kilőtt rakéták fényénél egymás kezét fogva bukdácsoltak. És Szálasi az ő kezét fogta! Soha nem derül ki, mi lett volna, ha fogékony apám egy illegális kommunistával összekapaszkodva botorkál…

– Hogyan lettél hungarista?

– Úgy, hogy Szálasi megalakította a hungarista mozgalmat, és én emlékeztettem arra az éjszakai menetgyakorlatra, hogy egyik lukból a másikba esve órákon keresztül egymás kezét fogtuk…

– Azért lettél hungarista, mert sötétben fogta a kezed?

– Nem, hát nem azért!

De 1989-ben, Brazíliában apám eszmei, ideológiai vonzalmat nem említett, vagy nem kívánt vele előhozakodni, hisz nem volt valami elvi ember (a nemzetvezető is inkább csak elvieskedett). Egy „ismerős”, akiből nagy ember lett! Talán csak ez szívta be a pártba, no meg, hogy fészekmelegre, otthonra, testvérekre találjon az új hazában (a pártban ez volt a megszólítás: testvér).

1938 nyarán Szálasit az alkotmányos rend felforgatására irányuló törekvés miatt három évre ítélték, és a szegedi Csillag börtönbe került. Apám meglátogatta. Ott ült akkor az ugyancsak a „rendtörvény” alapján nem pár évecskére, hanem életfogytiglani fegyházra ítélt Rákosi Mátyás is. Saját köreikben mindkettőjükből hőst faragtak, és a Csillag kisebbfajta zarándokhellyé vált (Az ezerszer rangosabb Rákosit külföldi parlamenti képviselők is felkeresték). Apám szerint Szálasival jó barátok voltak, és miután 1940-ben amnesztiával szabadult, sokszor meglátogatta a lakásán is. (Pár hónappal később szovjet közbenjárásra Rákosit is szabadon engedték, de ő, ellentétben Szálasival, nem maradhatott itthon, várták is a Szovjetunióban, és oda emigrált.)

– Nem akarok értelmetlen vitába keveredni veled – mondtam apámnak –, de elolvasva Szálasi néhány írását, nem az volt a benyomásom, hogy idegen az eszmevilága, hanem az, hogy a sok „röggyökér” mögött rengeteg a zűrzavar: nem volt komolyan vehető ember.

– Mert meghamisították! – felelte 83 éves apám eltökélten. Majd tiltakozott, hogy ő nem nyilas volt; hanem hungarista: – Szálasi sem a Nyilaspárt, hanem a hungarista magyar nemzeti mozgalom vezetője volt. Ellentétben a nyilasokkal, a hungarista mozgalom nem volt mindenféle borzas csőcselék tábora – állította. – Diplomás emberek töltötték be mindenhol a számottevő posztokat, helyettes itt-ott persze volt még analfabéta is.

– Mennyire volt Szálasi a hitleri fajelmélet híve?

– Szálasi nem helyeselte a zsidótörvényt, ami mindig szorított rajtuk. Neki az volt a véleménye, hogy nem zsidótörvényt kell csinálni, hanem magyartörvényt: megvédeni a nemzetet. Szálasi alatt nem fogtak le, és vittek táborokba egyetlen zsidót sem, de Horthy idejében sem! – állította apám. – Akit táborba vittek, azt a németek vitték.

Így sem lett volna jó, de legalább…

Szálasi, akinek örmény, német, szlovák és ruszin vér csörgedezett az ereiben, kezdetben valóban aszemita volt. A cionistákhoz hasonlóan önálló államban képzelte el a zsidók életét – kitelepítéssel teremtett zsidónélküliséget kívánt, de a harmincas években erre reális lehetőség nem volt.

– Hatalomra kerülése után Szálasi miért nem számolta fel a gettókat, miért nem váltotta fel a zsidótörvényeket magyartörvényekkel?

– Őt nem foglalkoztatta a zsidókérdés. Éltek egy szektorban, ahonnan csak engedéllyel lehetett kimenni. De egymás között voltak, és a gettó nem láger, ott nem fogoly!

Szálasi kiforrott tézisei szerint az istenhit, a bajtársiasság és a hazaszeretet az egész nemzetet egységbe forrasztja a Hungária Egyesült Földeken, azaz Nagy-Magyarország területén. A hungarizmusba, már az elnevezésből is adódóan már benne foglaltatott a ZSIDÓK, de a CIGÁNYOK vallási és faji színezetű GYŰLÖLETe is. Minden jel arra mutat, hogy elfogadta a fajelméletet, természetesen a „turáni fajba” tartozó magyarokat ő egyenrangúnak ítélte az „árjákkal”. „Én nem vagyok fanatikus. Én több vagyok ennél. Bennem igazság van, melyben hiszek… Arról nem tehetek, hogy a hungarizmus alapigazsága bennem és nemzetünkben született meg” – írta 1945-ös börtönnaplójában a nemzetvezető.

Azt már meg sem kérdeztem bősz öregemtől, hogy nyilas testvéreivel együtt miért vették olyan könnyedén tudomásul a gettókat, és miképp „találták fel” a nekik nem tetszők – elsősorban a zsidók, továbbá a kommunisták, a katonaszökevények – Dunába lövését. A gyilkosságok ellen egy fia „testvér” sem lépett fel. Apám sem. Ők mindnyájan a „magyarokat” védték (mai követőik is ezt teszik). Apám különös „barátsága” Szálasival végül is világkörüli turnéba torkollott. Megszenvedett érte. Miatta. Maga miatt.

Eljegyzésük otthoni bejelentése alkalmával apám hosszan időzött a szüleinél. November közepén arról írt Garbókájának, hogy kettős öröm érte: levelet kapott tőle és az öccsével járt a zajzoni temetőben. „Samuval voltam át és zokogva gyomláltuk a két drága sírt. Nagyapa és nagyanya pihennek benne, de mi ketten az ők fiai voltunk. Előbb engemet, később Samut nevelték féltő gonddal hosszú éveken keresztül.”

– Apámnak – a Te nagyapádnak, akit nem ismertél – egy, majd két kocsija is volt Bukarestben, hogy pénzt szerezzen – mesélte nekem Brazíliában. Azt nem említette, hogy a hétfalusi csángók körében népszerű mesterség volt a fuvarozás. – Az egyik kocsit ő hajtotta, a másikra volt embere, birzsás (románul a birzsár kocsist jelent – a gyerek). Szóval éjjel apám kocsizott, nappal meg a birzsás. Amikor már kettő volt, akkor az egyik éjjel is ment, ha volt fuvar. Apám ezzel a bukaresti fuvarozással szedte össze a malomra a pénzt, ugyanis a nagymalmot a brassói szászok el akarták adni, de neki nem volt rá pénze, hogy megvegye. Mikor megszerezte, a malomban sem a molnár dolgozott éjjel, hanem apám, mert szeretett éjjel dolgozni, és úgy tele voltunk őrleni valóval, hogy nem volt megállás. Édesanyám is molnárlány volt, egyedüli gyermek. Ahogy Tatrangból Zajzonba vagy Pürkerecre menet átkelsz a hídon, ott volt a szüleinek a malma. Abban a zajzoni malomban nevelkedtem – édesanyámnak ez lett az öröksége. Az ő édesanyja, az én nagyanyám könnyíteni akart a fiatalok sorsán. Engem, a második legnagyobbat a nagymama magához vett, hogy ott, Bukarestben ne kelljen nekük (igen, a székelyek így mondják – a gyerek), a szüleimnek a gyerekkel foglalkozniuk. Így én náluk nevelődtem Zajzonban egészen addig, amíg gimnáziumba nem mentem Sepsiszentgyörgyre.

A faluk úgy össze voltak épülve, hogy iskolába nem Zajzonba, hanem Pürkerecre jártam – magyarázza –, mert közelebb volt. Az igazgatóm és a tanítónőm vették rá a szüleimet, hogy adjanak gimnáziumba. Azt mondta a tanítónőm – akibe szerelmes voltam –, hogy Misi nagyon értelmes, gyors a felfogása, vétek lenne nem taníttatni. Amikor gimnáziumba mentem, akkor Samu, a harmadik fiú költözött a nagymamához, ő követett náluk. Elemista korunkban bennünket a nagyszülők neveltek. Gyurit, a negyediket, a szüleim vitték magukkal Bukarestbe, amíg szopott; rá nem tartottak igényt a nagyszülők. Szívesen látták, de ilyen kicsi nem kellett nekik. Nagymamától nemcsak hétvégén jártunk haza, hanem amikor akartál, mentél. De gyalog messze volt. Futottunk a hegy aljában, a téglagyáron keresztül, hogy rövidítsünk egy kicsit. Szaladtunk haza, köszöntünk, megcsókoltuk egymást, ettünk valamit és mentünk vissza. Illetve mentem, de gondolom, Samu is ezt csinálto (sic!).

Hétfaluból négy – Bácsfalu, Csernátfalu, Hosszúfalu, Türkös – teljesen összeépült, az apám által említett Pürkerec, Tatrang, Zajzon – nagyon közel esnek egymáshoz és Négyfaluhoz is, így jön össze Hétfalu Brassó karéjában. Négyfalu (Sãcele) 2000 óta már megyei jogú város.

Apám még egyszer írt az eljegyzés otthoni fogadtatásáról: „Különben sem a drága szüleim, sem a testvéreim nincsenek megijedve a »szörnyű fenyegetéstől«. Vállalnak!” Apáméknál hat fiú után, utolsó gyermekként született egy lány, tizenhárom esztendővel apám, és tizenöttel az első szülött János után. Ilonka – Ilike – második gimnazista (mai rend szerint hatodik osztályos) volt, mikor apám otthon járt. És a tizenkét éves kislány rögtön bejelentette, hogy levelezni akar leendő sógornőjével, anyámmal. A hét testvér közül apámon kívül csak Ilike nagynéném szakadt ki Csángliából – a Brassó körüli csángó hétfaluból – és települt át Magyarországra. Szüleim válása után Ilike néném tartotta a kapcsolatot a világban bolyongó apámmal, tőle kaptunk némi hírt felőle. „Iluska” férjhez is ment, és szép kislányuk született, Gabi. Őt az utolsók között, a Sabin-cseppek megjelenése előtt elkapta a gyermekparalízis és ötévesen a fél lábára megbénult. Kegyetlen gyógykezelésekre hordták Nyírbátorból Budapestre, Keszthelyre. A napi súlyzós nyújtást Gabi végigsírta, üvöltötte. Nagynénémék sok bajuk közepette is kötelességüknek érezték – mintegy apám helyett –, hogy segítsenek bennünket. Önfeledt nyarakat töltöttem náluk, és az én szép nagynénémbe voltam először, kiskamaszként szerelmes. Már vegyipariba jártam, amikor gyermeki civódás közben az asztal körül szaladgáltam felpaprikázott unokahúgom, Gabi elől. Sántaságában reménytelen volt hogy utolér, dühödten sziszegte hát utánam:

– Te, te kis vegyszar!

Mint említettem, apám állítólag „Hű legyél, hű leszek!” beírású karikagyűrűkkel tért vissza Erdélyből 1931 novemberében. De a pár hónappal később kettőjük történetéről írott – és később még szóba kerülő – Aranyszárnyú legyecske című tárcában a Zajzon Árpád nevű főhős, szerelme zálogául „Hűséggel: Árpádod, 1931. 11. 21.” vésetű karikagyűrűt ad a menyasszonyának. Ez a valószínűbb, a személyesebb. Az eljegyzésről többet nem tudni. Abban az állástalan világban biztos nem volt nagy trakta. Bár apám a kabátjába varrva átcsempészett ezer pengőt, de arra kapta, hogy kaucióként letéve valami álláshoz jusson. Egy pesti zsidó megígérte neki, hogy 100 pengő ellenében elhelyezi egy ügyvédi irodába írnoknak… Anyám szerint másnap, mikor apám kereste, hogy az ígért állásba elvigye, az illető sehol sem volt: hamis volt a cím, a név, minden. „Miska ilyen naiv, jóhiszemű fiatalember volt. Megmaradt pénzéből kivett egy pici bútorozott szobát Budapesten a Vadász utcában, hátha a név szerencsét hoz. Innen irogatta nekem a hol szomorú, hol mennyei boldogságot ígérő leveleit. A jobb sarokban fölül mindegyiken ott állt a mottó: »Hű legyél, hű leszek!«” (Kék füzet.) Anyám évtizedek múltán is emlegette, apám ezer fogadalma ellenére elhagyta, pedig ezen ígéret árfolyama épp annyi, mint oly sok szerelmes esküé, beleértve azt is, amit a pap vagy az anyakönyvvezető előtt teszünk.

Akkor jó asszonyi érzékkel – vagy csupán a szerelmes válasz kiprovokálására – szóvá tette, minek minden levélre felírni a „hű leszek” fogadalmat. Ám a leendő jurátus ragaszkodott a „szerzett joghoz”. Tárgyalás: „Mi sohasem voltunk ebben a szerelemben közönséges szürkék, mi sohasem voltunk sablonosok, mi nem a világ szája miatt lettünk jegyesek és leszünk férj és feleség. Mi nem fátyolnak használjuk ezt a viszonyt az idegen szemek megvakítására (ez vaskos képzavar, papa! – a gyerek), hanem lettünk, mi vagyunk, és már vagyunk, ami mindig leszünk: önfeláldozó lelki társak! Hiszen éppen ez az, amit Benned felfedeztem, és ami többé-kevésbé minden lányból hiányzik, a mély lelki indíttatás az egymásba kapcsolódásra. Ez több mint vágy, több mint szenvedély. Ez maga az isteni szikra, az ihletes küldetés, amit megérezni és meglátni csak kivételes tehetségű embereknek adatik meg és csak kivételes esetekben. Csak ha mindkét fél érzi, és közösen akarja! Kivételes embereknek van csak mennyei kalauza ehhez, de a kivételes emberek is csak nagyritkán találják meg egymást.”

Kivételes apám – „Zajzoni Árpád” – szárnyalt, mint valami zajzoni Ady:

„Az emberi sorsszínjáték rendezője a végzet. A végzet pedig nem minden figurát állít oda ezen a sáros Földtekén, ahová kellene. Minket az eredetileg kijelölt helyünkre állított: egymás mellé! S mi elég erősnek mutatkoztunk arra, hogy a kijelölt helyünket elfoglaljuk.”

És egy héten belül még rátett egy lapáttal:

„Imádott Mennyasszonykám! Ha úgy alakulna az életem, hogy rólad bármilyen okból le kellene mondanom, becsületszavamra habozás nélkül választanám a halált.” Szenved, mert „nincs senkim, akinek látnám a lelkét”. De a levél többi része fontosabb – legalábbis számunkra –, mert kiderül belőle, apám rendre nádszálnak támaszkodott, nem volt realitásérzéke.

Megígérte anyámnak, hogy Budapesten szerez állást neki is. „Mindig a pillanatnyi benyomások embere voltam, most is ennek az eleve »gyanús« zsidó inkorrekt cselekedetének a hatása alatt állok…” Emiatt ígérete ellenére azt kellett táviratoznia anyámnak, hogy ne jöjjön! Pedig már a háziasszonnyal is megegyezett, hogy 20 pengőért „lakást” ad anyámnak is „maguk között (férfi nincs!), olyan formában, hogy nappal úgyis nálam tartózkodtál volna, és csak este 9-kor mentél volna át hozzájuk lefeküdni”. (Hogy tartózkodott volna napközben nála, ha dolgozik? – a gyerek). Apám azt írta, két állásajánlatot is szerzett anyámnak: „Egy bornagykereskedő pénztárosnak és teljhatalmú főnökhelyettesnek alkalmazna 80 pengőért, egy faáru vállalkozó irodai és lényegtelen könnyű fizikai munkáért ígért ugyanennyit és lakást is raktára egyik mellékhelyiségében, azzal, hogy berendezi, és lakótársnőről is gondoskodik egy szerény kiszolgáló lányka személyében, hogy ne félj és apró igényeidre segítséged legyen. De hát én nem ilyennek képzelem el a Te jövődöt (sic)! És ebben nem alkuszom!!

Különben kérem apusodot (sic!), hogy menjen ki az állomásra és érdeklődje meg, mennyibe kerülne egy vagon Budapestig. Mert én vitatlanul (sic!) úgy látom jobbnak, ha együtt vagyunk. Én szívesen bérlek egy 2 szobakonyhás, kamrás lakást, ha feljöttök. Nem is beszélve arról, hogy itt nemcsak anyus keresne, mint otthon, és nem is csak én, hanem rövidesen mind a négyen. Budapesten mindenki kap foglalkozást, akinek van lakása, van hol megvetnie a lábát.”

Az hiányzott csak, hogy anyám és a szülei is feltüremkedjenek Budapestre, beleugorjanak a bizonytalanba. A családfenntartó nagymama is elveszítette volna a kuncsaftjait. Mert a gazdasági világválságnak nem akart vége szakadni. Nemhogy csökkent volna a munkanélküliség, inkább nőtt és szüleim példája szerint is átterjedt a diplomásokra. Ha a mainál nagyságrenddel szűkebb volt is ez a réteg, társadalmi befolyásuk miatt a kormány tartott attól, hogy nézeteik szélsőségessé, baloldalivá válnak, ám e helyett, amint a húszas évektől kezdve nyilvánvaló volt, a szélsőjobb, a „magyar fajvédelem” kapott lábra. Az állam létrehozta az Állástalan Diplomások Országos Bizottságát (ÁDOB), és több száz munkanélküli diplomást helyezett ideiglenes állásba – mai szóval: közmunkába –, 80 pengő fizetéssel. Anyám is jelentkezett ádobosnak, és kapott is ínségmunkát. „Így dolgoztam én is két hónapot az adóhivatalban. Gyűléseztünk, szónokoltunk, kivonultunk, fel akartuk borogatni a villamosokat. De semmi nem lett belőle. Mindent akartunk, ám semmit sem tettünk. Látnivaló volt, hogy a magyar a világ legtürelmesebb birkája. Orvosok, jogászok mentek télen havat lapátolni, vagont kirakni vagy villamoskalauznak – alkalmi munkára.”

Naivnak bizonyult apám hite, hogy „Budapesten mindenki kap foglalkozást, akinek van lakása, van hol megvetnie a lábát”. Weinberger úr állásígéretéből sem lett semmi – bár volt neve! „Az aljas zsidó 100 P. előleggel lóg. Ma följelentettem a rendőr-főkapitányságon. Talán ők majd visszaszerzik a pénzemet. Különben köd utána. Végső esetben beérem a lecsukásával is. Ez már a rendőrség dolga, ők pedig tudják a kötelességüket.” Ám az ügyvéd úr elismervény nélkül adta oda a száz pengőt. Emiatt a rendőrség semmit sem tudott tenni. Jobb híján apám egy ügyvéd inkasszálója lett. Naphosszat járt a város egyik végéből a másikba a nem fizető kliensek után, száraz koszton élt, és fűtetlen albérletben lakott. Miután a tehetősebb kliensektől összeszedte a pénzt, az ügyvéd felmondott neki; inkább veszni hagyta reménytelen követeléseit, hogy legalább apám bérét megspórolja.

Anyám – vőlegénye biztatására – beiratkozott egy gyors– és gépíró tanfolyamra, hátha így majd könnyebben kap állást. De mivel nem tudták a tandíjat fizetni, kimaradt. Írógépet bérelt, és otthon tanult. Apámnak persze ekkor is voltak magabiztos tanácsai: „Állítom, hogy egy hónap alatt igenis meg lehet tanulni gépírni. Én két hét alatt tanultam meg, pedig nem is állt gép korlátlanul a rendelkezésemre. Fontos csak az volna, hogy minden ujjal írj, mintha zongoráznál. Alapvető törvény, hogy minden betűt azzal az ujjal kell leütni, amelyikhez éppen a legközelebb esik. Egyik kézzel pedig nem szabad a másik elé csalapálni… Igaz, hogy én magam csak a két mutatóujjal gépelek, no de nekem nem is volt szükségem az iskolagépelést megtanulni.” (Egy leendő ügyvédnek? – a gyerek.)

A másik – valamennyire már gépelni is tudó – munkanélküli a kék füzetben: „Jelentkeztem mindenhová, ahol állás volt kilátásban. Egy Fejér megyei községbe hívtak tanítani. A szüleimnek ez nem tetszett. Írtam Miskának, mi a véleménye róla? »Ne törődjön az én kényelmemmel, ha kenyeret szerezhet valahol, menjen 20 pengőért is, ha élelmezik, és lakást adnak. Ha elmegy, vegye le a karikagyűrűt, hogy legalább ne kelljen szégyenkeznie a mátkaság miatt, én miattam.«” Anyámat végül a szülei nem engedték el a messzi Dunántúlra.

„Kicsi Garbókám! Nekifogtam a cigarettának és a bornak, de tiltakozásod folytán mától kezdve nem nyúlok többet hozzá… Azért csütörtökön kimegyek az állomásra, mintha jönnél. Én mindig várlak.” A Miskád aláírás itt is, ekkor is az egekbe tör. Álmodott hát újból egy nagyot: „Hát igen! Vagyonosodok, házasodok! Ugyanis most jövök az Intenberg Családházépítő Szövetkezettől, ahol megrendeltem a saját házam (miért nem többes szám? – a gyerek), és lefizettem tagsági díj címén 20, azaz húsz kemény magyar pengőt. Az építéshez már februárban hozzá is fognak és augusztusban már beköltözhető is lesz. Drága Menyasszonykám, ha láttad volna az alaprajzot, hogy milyen gyönyörű házat rendeltem. Remek! 100 négyszögöl a telek, 55 pengő lesz havonta. A mi házunk! Mondjad csak te is! Ugye milyen szép?” A kék füzet: „A Maglódi úton sosem láttuk ezt a házat. Máig sem tudom, miért maradt el. Aztán megint a reménytelenség: állás nélkül, a cikkeiből is keveset fogadnak el. Egy-egy csomagocskával enyhítettük, próbáltuk feledtetni az alázkodásra kényszerített akaratot. 1932 novemberében azt írta: »Nincs egy parányi bizalmam senkiben, de annál több önmagamban. Úgy érzem, szégyen nélkül le tudnék alacsonyodni a kutyamosó szerepéig, csak élni tudjak. Undorodom magamtól, megvetek mindent, ami szép, mert nem vehetem a birtokomba… Nincsen számomra hely, legalábbis ott nincs, ahol a jutalmakat osztogatják, ahol a munkát honorálják.”

Nem értem apám nyavalygását. Miért Budapest és miért újságírás, nem pedig foci, amiben állítólag nagymester volt? Végső sorai: „Az élet nem fogadott a kegyeibe soha, számkivetett mostohája voltam mindig, s úgy látszik, így halok meg valahol, és úgy löknek egy útszéli árokba, mint egy döglött kutyát.”

Ilyen látnoki szülők mellett az ember óhatatlanul figyelni kezdi önmagát, és igyekszik mértékletesen bánni a szavakkal. Apám tényleg az árokparton végezte. Ami lehetett akár egy közkórház is, de az elhagyatottság, az idegen környezet árokparttá tette. Anikóéknál ugyanis nem találta a helyét, vándorolt hát főleg az ő környékükön valamilyen ifjúkori, elsősorban erdélyi településre emlékeztető, olcsó helyet keresve. (Garanhusból írta, hogy ott is van borvízforrás…)

Mikor 1989-es találkozásunk végén a brazíliai Salvadorban rakodtunk a repülőtérre vivő taxiba, köröttünk tébláboló, búcsúzkodásra készülődő idős apám kibökte, nem költözhetne-e haza hozzánk.

– Nem akkora a lakásunk, és két otthoni szülőnk sorsára is kell gondolnunk – feleltem gyorsan, hátha akkor kevésbé szégyellem. Nem enyhítő körülmény, hogy ő mennyit törődött gyerek velem, a patikamérleg nem idevaló. Mit szólt volna anyám, ha befogadjuk, és mit mesésen emberséges második férje, akinek állandó kisebbségi érzése volt „dr. Pünkösti Miskával” szemben, noha apám nem ért a bokájáig sem.

Az elutasítás ellenére apámtól egy zacskó apró, olajban sült rákocskát kaptunk az útra. Olyanok voltak, mint a sült szöcskék, undorítóan finomak és feltehetően drágák is.

1991-ben apám azt írta: májusban hazatelepül. Aztán kiderült, egyszerre szeretne Brazíliában és Magyarországon is élni. 1992-ben meg is fogalmazta: „gondolkodom, hogy érdemes-e nekem hazamenni”. Szeptember 26-án azt válaszoltam: „a sorsod úgy alakult, hogy ott már nem vagy, itt pedig, nem lennél otthon”. Ezt a levelet a brazil posta négy hónap múlva, december 3-án küldte vissza a ráragasztott nyomtatvány ama rubrikájának a beikszelésével, hogy a címzett „Falecido”. Nem értettem, mégis tudtam, mit jelent. Anikó húgom Brazíliában csak fél év késéssel, az én levelemből értesült apánk haláláról. Aztán megírta, hogy 1992. június 20-án hunyt el Brazília Minas Gerais államának Săo Lourenço városában és közköltségen temették el. Vajon van-e fejfája? És az van ráírva: „Miguel M. Punkosti 1906–1992”?

Nem így tervezte. Két és fél évvel a halála előtt azt írta: „Ha meggyógyulnak a lábaim, 84. évemre, hálaadásra São Paulo-ba is elutaznék (nem tette – a gyerek). Jó volna ott meghalni, onnan eljövetelem előtt gondoskodtam a krematóriumba való bejegyzésről, mert e nélkül senkit se égetnek el, ezt az élőnek kell elintéznie. A lányaim tudják, mert közvetlen hozzátartozóknak is alá kell írni a közjegyzői felhatalmazást. Ha onnan messzi fejezném be az életem, nem tudom, hogy lehetne végrehajtani ezt, mert a klíma miatt 12 órán belül el kell temetni a halottakat.”

Hálaadás? Amerikai ünnep – a Thanksgiving napja –, a betakarítás ünnepe. Sosem tudom meg, erre gondolt-e apám, vagy inkább az unitáriusok ezt megelőző, Szent Mihály vasárnapi, őszi hálaadási ünnepére, vagy inkább magánhálaadásra a gyógyulásért? Noha ő csak 1952-ben ért São Paulo-ba, egyszer említette, hogy a metropolisz – egyik? – evangélikus templomát heten alapították. Itthon nem volt különösebben vallásos, de az emigrációban hitvallóvá válik szinte mindenki, hiszen őket csak az egyház, istenük képes összetartani – ha egyáltalán. Vajon apámat egyházi szertartással temették-e? Ha volt is a helyhatóságnak pénze rá, szinte biztos, hogy evangélikus pap nem került. Nem is igen tudhatták, milyen vallású. Ott ez akkor már tényleg nem számított.

5.

Kék füzet: „Egyetlen fogózkodónk a szerelmünk volt. Itt vannak előttem kiterítve, a háború után megmaradt szerelmes levelek. Nem is tudom, merengeni, vagy inkább sírni szeretnék ködös, mégis boldog menyasszonyságomon. Csak másnaponként írtunk egymásnak, mert a bélyegköltség is számított. Olvasom: »Legfőbb vágyam teljesítette Isten. A szerelemben erre vártam, Téged kerestelek. Te vagy a földön az én bibliás beteljesedésem. Benned mindent megkaptam. « Mindent elkövettünk – különösen ő –, hogy mihamarabb a felesége lehessek, de ez sokáig csak vágy maradt. Ő kezdett irogatni. Az Ország-világban, a Tolnai Világlapban, a Debreceni Független Újságban jelentek meg cikkei. Az „Új Árpádok” című regénybe is belekezdett, nem tudom mi lett vele, talán töredék maradt.”

Mivel a szüleim 1934-beli debreceni esküvőjéről nem csupán hírt adott, hanem bőséges tudósítást is közölt valamelyik helyi újság és abban „jeles” íróként említette a nyírbátori ügyvédjelölt Pünkösty (sic!) Mihályt, megpróbáltam felkutatni apám (újság)írói munkásságának a nyomait. A Debreceni Független Újság olyan volt a húszas évek végén, a harmincasok elején, mint egy mai vidéki lap. Sok hirdetés és főképp rövid híradások, tudósítások. Tárcákat ritkán közöltek, akkor is névtelenül, így ha a „jeles író” nekik dolgozott, jelentősnek nem nevezhető munkái eltűntek a ködben.

Kutakodásom kiderítette, hogy anyám tévedett, Pünkösti Mihály a Debreceni Újság „külső munkatársa” volt, és a Tiszántúli Szépmíves Céh Almanachjában (1932. Szerkesztette: Benyovszky Pál és Szalacsy Rácz Imre) a „Fiatalok” írásai között megjelent az Aréna című novellának nevezett írása. „A XX. század csak gyilkol és háborúzik, vagy csak futballozik. Lenn a zöld gyepen összevillan a 11 magyar Herkules szeme, s a másik pillanatban már százszoros erővel feszülnek a ziháló mellkasok, a címeres trikó alatt. Megdobban a magyar szív, s egy pillanat múlva ott táncol már a labda a cseh kapu hálójában. Magyarország-Csehország 2-1.

Sportverseny volt, állítólag vértelen és lovagias küzdelem. De a győzedelmes kicsiny sereg autóbusza bevert ablakokkal érkezik a számukra kijelölt szállodába, s benn a kocsiban is vér folyt. A győztes magyar gól szerzőjének, Titánnak a fején bezúzott véres seb tátongott. Egy jól irányzott kő zúzta véresre. Az angol újságírók megérdeklődik, hogy lehet az, hogy Prágában lovagias elismerés helyett ököllel és kövekkel fizetnek a győztes csapat tagjainak, és ekkor hangzik el a válasz:

– Uraim, mi magyarok vagyunk – feleli a véres fejű hős csatár, és aléltan vágódik végig a padlón... az évszázados küzdelmekben megszoktuk már, hogy akkor gyilkolnak bennünket halomra, amikor a csatát győztesen fejezzük be. Nekünk nem szabad győzni, mert mi magyarok vagyunk.”

Óh!

Anyám tévedéséből is tudható, hogy apámnak Debrecenben lett volna máshol is megjelenési lehetősége, de valami nehezen megmagyarázható véletlen folytán ő egyetemistaként éppen azt a lapot találta meg, aminek a hírhedten antiszemita Kolosváry-Borcsa Mihály volt a főszerkesztője (1945 elején a Sajtókamara pénzével és bizalmas irattárával Németországba szökött. A Népbíróság halálra ítélte, kivégezték). Nekem apám 1989-ben, Brazíliában azt mondta:

– Fiatalkoromban az egyetlen debreceni újságban jelentek meg novelláim. – Furcsálltam ezt, ki is derült, amikor itthon utána néztem, hogy Debrecennek három-négy újságja is volt.

Az ifj. Falk Zsigmond szerkesztette Ország-világ képes hetilap jellegzetes terméke a kornak. Kis formátumú újság, rengeteg kitűnő minőségű műtermi arcképpel (köztük kétszer-háromszor nagybányai vitéz Horthy Miklós kormányzó fotójával). Falk Miksához, ismertebb nagybátyához hasonlóan, Zsigmond is sokat ír. És kottákat közölt a lapban (ő hozta Magyarországra az első szedőgépet, ő honosította meg a hangjegymetszést). Lapjában ritkán jelennek meg tárcák, és szintén névtelenül. 1927–32 között nem írták le apám nevét (A futball című vezércikk sem az ő dagályos stílusában íródott). 1932-ben viszont átalakult a lap, ettől kezdve szinte egyetlen írást sem jegyeztek névvel. Nem zárható ki, hogy az Amiről mindenki beszél című kis színesek csokrába egy-egy szál a „jeles” írótól származott. (Állandó hirdetés 1927-ben: „Takarítson Vámpyr porszívóval!”)

A Tolnai Világlap képes hetilap, tömeglap. Az akkori időknek megfelelő színvonalú a tördelés, a papír, a képanyag. A lap tücsköt-bogarat összehordott mind a négy égtájról, és tárcáit többek között Karinthy, Kosztolányi, Márai jegyezték. Gondolom, 1932-ben nem apám írta a Hogyan boldoguljunk? sorozatot. Bár… De ebbe a csapatba ő más lábára állva sem fért volna be.

Egyetlen újság a hetenként megjelenő Nagykunság, ahol valamivel több, mint egy éven át szinte minden hónapban szerepelt, nem egy esetben az első oldal alján – cím alá írt névvel jelzett – tárcával, vagyis megbecsülten. 1932. március 12-én, az első oldalon a Március 15. című cikket „ÍRTA: PÜNKÖSTI MIHÁLY” – mintha a szerző fontosabb lenne a témánál. Idézem:

„Reszket a kezem, amikor ezt az ünnepnapot papírra írom. Úgy érzem, mintha méltatlan volna a fekete tintába mártott közönséges toll e nap szentségéhez. Még soha egy sort nem írt gyémánt tollat kellene Kossuth Lajos vérébe mártani, s ezt a tollat, miután ezt a napot papírra vetettük vele, szent ereklyeként csatolni I. István királyunk bebalzsamozott Szent Jobbja mellé.”

Bár a halott Kossuthnak nehéz lesz vérét venni, a mumifikálódott Szent Jobb mellett jól festene a töltőtoll. Ha pedig tényleg „feltámadunk”, ahogy a cikk ígéri, Szent István nyomban megírhatná a „Régi Árpádok” című könyvet. Autentikus szerző, az egyik legrégibb Árpád fia.

Írásaiban apám szívesen használta az Árpád keresztnevet, alteregóját többnyire így hívja. Tárcái „hőseiből” és az „Új Árpádok” című regény ábrándjából való az én keresztnevem. Gyerek, gyerek… (Apámra, az egyetemet végzett bátyjára felnéző Samu bácsi, ugyancsak Árpádnak kereszteltette utánam született, már említett másodszülöttjét – akit még két további legényke követett. Fiús volt ez az ág – amíg apám át nem ojtotta Jókuthyba.)

– A házasság előtt még hazavittem édesanyádat bemutatni – idézte fel apám, nem említve, hogy ez két évvel a házasság előtt, 1932-ben esett meg, és az ezer pengős szülői támogatás, meg a focidiploma ellenére sem tudott még „családfői” állás szerezni. – Azt nem merném mondani, hogy megszerették édesanyádat, a szeretet más, mélyebb ismeretség kell hozzá. Segített itt-ott anyámnak, és azt mondták, helyes kislánynak látszik.

Anyám: „A szülők kedvesen fogadtak, csak anyósom jegyezte meg: »Kár, hogy ennek a tűzről pattant lánykának nincs egy sarki háza!« Hát ezt bizony én is sajnáltam.”

Apám megjegyzése, hogy „segített itt-ott”, sértő, hamis, anyámat nem „itt-ottra” nevelte az anyja. A budapesti házmester nagybátyja is emiatt kedvelte. A Szentkirályi u. 5. szám alatt lakók nem győztek csodálkozni, hogy a tizenegy éves kislány mennyi szemetet hord le az emeletekről, hányszor mossa fel a keramitkockás udvart. Kék füzet: „Minden munkát szívesen végeztem. Magától értetődő volt, ahova megyek, ott segíteni kell. Mivel anyám házakhoz járt varrni, nekem ötéves koromtól magamnak kellett a lakást rendben tartani. A tornyos ágy tetejét nem értem fel, hogy letöröljem. Anyám végighúzta rajta az ujját, és mikor menteni próbáltam magam rám kiáltott:

– Kisszék is van a világon, lányom!”

A „rónasági” lány elbűvölte Erdély, itt látott először hegyeket. „Leültem a Tatrang vize mellé csodálni a vízimalom kerekének forgását, fürödtem a zsilip vizében, és néztem az őrlendő gabonával térülő szekereket. Anyósom büszkesége volt a kert, ahol katonás rendben álltak a virágok, a vetemények, ahol lányának, Ilikének mindennap kötelező volt egy órát gyomlálnia.” Nagy csűr, széna, istálló, fényes szőrű lovak… Feltűnt neki, mennyire kedvelt Erdélyben a kicsinyítő képző, a becézés, hogy a kiscsirkét „csűrkecskének” hívják. „Bár a malomból nyílott a két lakószoba, de azokban egy lisztszemet sem lehetett látni. Kaptak a fiúk, ha lisztes ruhával merészeltek belépni!” Az apjuk viszont azt követelte meg, hogy minden fia segítsen zsákolni. Mikor apám VII. gimnazista – 19 éves – volt, a vakáció kezdetén csak nézte, hogy vetik a vállukra a zsákokat a fiúk, de az apja nyakon terítette:

– Mi a fene, fiatalúr lettél?

Ettől nyomban hazatalált.

Pünkösti nagyanyám nem olyan volt, mint a másik, hanem szögletes, szigorú: malmosné, hat fiú és egy lány anyja. Anyámmal nem rajongtak egymásért, más bordában szőtték őket (elképzelhető, hogy nagyanyám Tatrangban nem engedte anyámat dolgozni). Anyám is rendszerető volt, de az idegeire ment, hogy nagyanyám egy ronggyal járt járni tanuló unokája után, és ahol összefogdostam a bútort, azt letörölgette.

– Nem tudom, honnan veszed, hogy a nagyanyád rigorózus asszony volt – védte őt apám Brazíliában. – Nem volt szigorú sem az apám, sem az anyám. A család összetartó volt, a szüleim igen megértők voltak egymással. Nem anyám viselte a kalapot. Elnézte, hogy nagyapád minden vasárnap kocsmázik a barátaival. Akkor ő is élt egy kis magánéletet; mondjuk olvasott. Azt sem vette rossz néven, ha apánk egy kicsit pityókásan jött haza, csak ide-oda lökdöste.

Délben a hosszú asztalnál együtt ebédelt a család a szolgákkal.

Kék füzet: „Apósom nagyon jó ember volt. Minden rászorulón segített, ha kellett akár váltó aláírásával is. Szerencse, hogy anyósom kardos őrzője volt a házi tűzhelynek. Kaptunk mi is 300 pengőt, mikor eljöttünk. Miska húga, Ilike, és öccse, András igen megszerettek. Ilikével együtt olvastuk első szerelmes levelét, amit egy papnövendéktől kapott. A búcsúzkodáskor Andrist, aki akkor már 17 éves volt, úgy húzták elő a csűrből, mert ott sírt:

– Ne menjen el, mert megszerettük magát! – mondta, és ekkor már ketten sírtunk.”

A családi legendárium szerint az általam nem ismert Pünkösti nagyszüleim keményfájú – ahogy ott mondják: nagyfejű – emberek voltak. Nagyapám úgy tanította úszni a fiait, hogy amikor elérkezett az idő, bevágta őket a Tatrang felduzzasztott vizébe. Csak három-négy méter széles volt itt a patak, ki lehetett belőle evickélni. Ismétlésekkel kialakult a fiúkban valami úszásra emlékeztető mozdulatsor. (Anyám az alul csapó vízikerék utáni, térd alá érő sekély vízben hűsítgette magát. Három nagyon rossz, kétbélyegnyi kép is megörökíti őt, ha jól veszem ki, fürdősapkában, pedig a debreceni lány a deréknál feljebb érő vizekben sosem volt járatos.)

Talán Ilike nagynénémtől hallottam a családi anekdotát, miszerint a szénapadláson négy kismacska volt és öt, osztozásra képtelen Pünkösti-fiú szerette volna őket cirógatni. Végül testvérei úgy oldották meg a megoldhatatlant, hogy közülük a második legidősebbet, vagyis apámat pokrócba csavarták és rátették a padlásra vezető létrára. Ám a létra meredekebb volt annál, hogy legurulhatott volna. Apám a hátára esett, fuldoklott. Az anyja nyomban ütni kezdte, amitől megszűnt a gyerek légzésbénulása.

– Vasárnap egyébként pénzzel a zsebében mindenki ment amerre látott, aztán hazajött, amikor hazajött – bizonygatta apám Brazíliában szabadelvű nevelésüket. – Senki sem kérte számon. János bátyám kedvelte az éjjelezést. Hazajőve ő nem a szobába, hanem a csűrbe tartott, a szénába. Azt hiszem, egyszer-kétszer mindannyian ezt tettük, hogy ne zavarjuk a többieket. János korán meghalt, úgy lettem én az első a maradék öt fiú és egy szem lány között. Néhányszor én is aludtam a szénában. Anyám reggel csak annyit kérdezett: „Hány órakor jöttél haza? Kialudtad magadot?”

Szüleink nem csináltak skandalumot akkor sem, ha az ember reggel egy kicsit tántorgott, amikor kapaszkodott fel a szekérre, és indult összeszedni az őrleni valót. Az emberek kikészítették a kapuba, mi elhoztuk, és délután vittük haza – persze a vámot levettük belőle. Nagy stráfkocsi volt, aminek nem volt oldala, arra dobáltuk fel a zsákokat… Minek kellett volna cédula? A molnár is ismerte a zsákokat, azt is tudta, mi van benne, meg mikor van otthon az illető, netán nem kell-e a szomszédnál hagyni. A többség árpát őrletett, aztán kukoricát, rozsot, búzát. Ahogy a zsák bejött a malomba, azonnal le lett mérve, ráírták a súlyt, és abból is tudtuk már, hogy kié…

Szóval a fiúkkal borzasztóan liberálisok voltak – erősítgeti apám. – Nem tudom, hogy Ilikével, a legkisebbel, a lánnyal hogy volt, mert hamar elkerültem a családtól. Én még a vakációm egy részét is a nagymamánál töltöttem, aki engem nevelt. Ő épp úgy küldött nekem Sepsziszentgyörgyre csomagot a meszesekkel, mint az anyám. Ha szerencsém volt, egy héten az egyiktől és a másiktól is kaptam.

Hogy, hogy nem, amivel apám már eldicsekedett: 1932-ben Kisújszállásra hívták futballozni, meg edzőnek és egy ügyvédi irodában álláshoz is jutott. Egy kedves, idős házaspárnál bérelt szobát, és ők úgy szerették, mintha a fiuk lett volna. A nyert meccsek bevételéből kis részesedést kapott, meg irogatott a helyi lapba.

A Nagykunság, 1932. március 26-án tudósítást közöl a KTE (Kisújszállási Torna Egylet) terveiről. Eszerint: „E héten telepedett le városunkban állandó tartózkodásra – a debreceni egyetemi csapat többszörös kerületi és az Országos Főiskolai Futballszövetség válogatott centerfedezete – Pünkösti. Neve a magyar sportéletben nem ismeretlen. Ősszel több professzionalista club – köztük a Hungária – versenyzett érte, de mint jogszigorló, nem látta biztosítva a jövőjét a profi egyesületeknél, és ezért nem szerződött el sehová. Most ő edzi (trenírozza) a KTE csapatát, s így feltétlen fejlődés várható. A héten kedden és csütörtökön du. a pálya használhatatlansága miatt a Vásártéren tartott két gyakorlati és hétfőn este az OMKE helyiségében egy elméleti futballiskolát a KTE tagjainak. Nyilatkozata szerint a rendelkezésére álló futballista anyaggal meg van elégedve és reméli, hogy fegyelmezett, szorgalmas, sportszerű élet mellett sokat tud kihozni a csapatból.” Az újság gratulált a KTE elnökségének, hogy ilyen jó kezekbe helyezte Kisújszállás sportjának jövőjét.

A Nagykunságban jelent meg apám Aranyszárnyú legyecske című elbeszélése. A kék füzet szerint egyik debreceni látogatásakor a büszkélkedni akaró arája főzte az ebédet. Az első fogás paradicsomleves volt apró nokedlivel. Anyám gyorsan bekapta, és boldogan nézte, milyen jóízűen eszik a párja. Már az utolsó falatoknál tartott – egy csók, egy kanál leves –, mikor anyám ledermedt, mert a kanálban lévő nokedlin egy szárnyszegett légy kapaszkodott. Uram, segíts! Apám karjába akaszkodva még kipréselte a torkából:

– Ne egyél! – aztán olyan keservesen kezdett zokogni, ahogy csak ilyen szörnyű tragédiák idején szokás. Apám ölelése, vigasztalása semmit sem használt, de amikor felkiáltott: – Nézd már, ennek a légynek aranyszárnya van! – akkor könnyei fátyolán át anyám is úgy látta:

– Ennek tényleg aranyszárnya van!

Így vonult be a magyar irodalomba a Nagykunság hasábjain anyám egy légy 18 karátos szárnyán.

Csak hát az aranyszárnyból trombitaréz lett. A történetet ellocsogó Zajzon Árpádot Garbókája azzal biztatta: „Az lenne munkám legszebb dicsérete, ha sokat ennék…” De jött a légy és a menyasszony „elsápadt, mint egy citrom”. A vőlegény: „Garbókám ne sírj, te nem tehetsz róla, tudom. Februárban, hidegben nincsenek legyek, csak ez az egyetlenegy volt – ez az aranyszárnyú… az Isten akarta ezt így, hogy megnyilatkozhassék a lelked.”

Most forduljunk el, mert „egymásra borultak, s csókosan felnevettek”.

A szirupba fulladt legyet a magyar irodalomtörténet helyett a Nagykunság őrzi (1932. április 2.).

Ugye, hogy a március 15-ei megemlékezés jobb volt ennél? Pedig az is húzós! Nem értem anyámat. Az önképzőkörben, különösen titkárként, némi jártasságot is kellett szereznie a műbírálatban. Hogy írhatta hát le „Így vonult be az irodalomba ez a légy”? Ennyire elvakította a nyomtatott betű varázsa, a szerelem? Nem érezte, hogy apám nem igazán tud írni?

A Nagykunság hasábjai nyitva álltak előtte és ő teljes gőzzel belehasalt az újságba. Talán a foci rovására is. Április 16: KTE–kenderesi MOVE 4:1. Dicsérik a csapatot, de Pünköstit meg sem említik. Két szolnoki csapattól is kikapnak és ő sehol, a futball-tudósítások túlnyomó többségében sem edzőként, sem játékosként nem szerepel a neve. Aztán május 28-án a 6-2-re győző KTE-ről azt írják: „Hatalmas fejlődésen ment át a szakszerű oktatás mellett, és ha tovább is így halad, még sok szép sikernek lehet a részese.”

Ugyanebben a számban első oldalas nyitócikkben a Rómában lezuhant hős magyar óceánrepülő és vitéz kísérőjének halálát gyászolja apám. A cím a két név: Endresz–Bittai †. A legendás gép felirata: Justice for Hungary! – Igazságot Magyarországnak! „Ennél izzóbb könyörgést nem hordoztak még meg a nap alatt, a mérhetetlen tengereken, két világrész között gépmadár testére írva.” Megemlíti, hogy Bittai Gyula alma matere (is) a sepsiszentgyörgyi gróf Mikó kollégium volt (akárcsak az övé). Apám lobogó hazaffysága kicsit trehány: ünnepli Bittait, de közben Bitainak írja a nevét.

Egy hónap múlva folytatásos tárcát közöl tőle a lap. Tatrangi Dávid maga építette gépével akarja átrepülni az óceánt (ezt tette, világcsúcsot felállítva Endresz György). Ám Tatrangi a tengerbe zuhant, de egy hajó legénysége kimentette… A szerző új háborút vizionál, amiben visszaszerezzük az oroszok által már megtámadott Erdélyt. Brassó felett, a Cenken – hol másutt, mint az Árpád szobor tövében –, Tatrangi Dávid csapzott haját szép menyasszonya rendezi fürtökbe, miközben fél kezével a dicső piros-fehér-zöld trikolort tartja magasra. Ez már döfi! De a hős székely fiú végóráit éli, meghal…

Apám az emigrációban az Erdélyi Világszövetség aranyjelvényes tagjaként több ezer társával együtt küzdött az erdélyi magyarok jogaiért, beleértve Erdély felszabadítását. Még 82 éves korában is azt írta nekem: „Én is szeretnék Erdélybe utazni partizánnak.”

A „hős székely fiú” Kisújszálláson újból nagy fára hágott: „Tudod Kicsi Szívem, rövid idő alatt olyan népszerű lehetnék, s olyan tekintélyes ember Kisújszálláson, ami később azt is lehetővé tenné, hogy ügyvédi irodát nyissak, vagy hírlapot indítsak, netán, hogy képviselő legyek. Én nem félek, hogy nem tudok karriert csinálni, csak az fáj, hogy 26 éves fejjel kezdek díjnokoskodni. Különben ki tudja? Lehet, hogy a szóban forgó egy év alatt olyan sikert csinálok az irodalomban – mert az Új Árpádok c. regényemet, ha törik, ha szakad, meg akarom írni ebben az évben –, ami feleslegessé tesz minden hivatalt. Ha már egyszer befutottam, akkor tízezreket kereshetek egy írógéppel. Amint láthatod, erre pedig több mint esélyem, biztos sanszaim vannak.”

Lehet, hogy apám tényleg nekifogott a regénynek, hiszen a helyi újságban megjelent a Meghalt Árpád! című folytatásos tárca, ám utána egyre ritkábban jelentkezett. Október 1., első oldal: Egy asszony, akinek szeretni nem szabad, novella. Az asszony ugyan megcsókolja hajdani első táncosát, de többet nem enged neki, hiszen férjnél van! Ebben a hónapban még megjelent az Egy szál fehér rózsa című novellának nevezett tárcaszerű valami, aztán apám gyakorlatilag eltűnt az újságból. Felhagyott volna az írással? Vagy a „regényíró” Krompachi Holló Lenke teljes elszabadulása szorította volna ki őt a lapból? 1933 májusában-júniusában megjelenik Estike című három folytatásos elbeszélése egy kilesett szerelmespárról, és ezzel vége. Még futballtudósításokat sem közöl az újság. És „Pünkösty” Mihály 1934 márciusában már Nyírbátorban focizott, lezárult a tündöklése Kisújszálláson.

Hibbantan trehány, hanyag, sőt felelőtlen voltam, hogy 1989-es találkozásunk előtt nem készültem fel apámból. Győzelemre mentem: az „ifjú komszomolec” hazavágja az „öreg nácit”. Én őstulok! Persze, hogy eljutottam oda – legalább másfél évtizede –, ahová megannyi kortársam, hogy „már nincs kit kérdezni”. Csakhogy velük ellentétben nekem mégiscsak a kérdezés a mesterségem! Jó, nem gondoltam családtörténet írásra, de hát a kíváncsiság hol a bánatba veszett? Megkérhettem volna anyámat, mit kérdezzek. Szegénykémet nyuvasztottam az önéletrajzírással, de életében bele se szagoltam, mit körmölget szépen kiírt, egyre recegősebb betűivel, nem dicsértem, nem biztattam, pedig akkor most nem kellene a fejemet fogni, hogy miért nem írt az apám által rátestált vőlegénye kivégzéséről, miért hagyta abba 1945-tel a történetet, miért nem három, négy kék füzetet írt tele? Ha Brazíliába készülődve elolvasom csak az ő visszaemlékezését, mi mindent kérdezhettem volna még apámtól, mennyivel alaposabban írhatnék famíliám sorsáról! Csak egy tizedrangú kérdést említek, hogy az Új Árpádok regényből miért nem lett semmi? Egyáltalán neki fogott? Bár apám meg a harmincas évek erősödő jobboldaliságának ismeretében maga a cím is árulkodó, de jó lett volna a tőle hallani, miről is akart írni? És miből gondolta, hogy nyomban tízezer pengős sikert ér el a „Zajzoni” família történetével? Mit gondol, miért nem lett író? És mennyire volt jártas az irodalomban, kiket olvasott? Száz kérdésnek is egy a vége: voltaképp alig-alig ismerem apámat.

Pedig amikor 1977-ben levelezni kezdtünk, űztem, hajtottam a kérdéseimmel.

De miért csak negyvenegy éves koromban ébredtem rá, hogy apám is van? Tudatában voltam én ennek mindig, csak diákkoromban kimondatlanul is tilos, majd pedig nem volt ajánlatos a nyugati levelezés, különösen nem egy újságírónak és főképp nem volt nyilas főispán apjával. Egy futótársam a forradalom idején Amerikába disszidált. Ő nemcsak melltartó nélkül napozó évfolyamtársnői fotójával lepett meg, hanem egy a pikáns hírrel is. Az amerikai tévéállomások egyenesben közvetítették, hogy a szovjet pártfőtitkár, Hruscsov az ENSZ 1960-as közgyűlésén a cipőjével verte az asztalt! Én ezt elhittem, sőt terjesztettem is, amíg főszerkesztőm – a megyei pártbizottság felszólítására – felelősségre nem vont – noha a bizalmas jelentésekből ők tudhatták, ez bizony megtörtént! A fejemre olvasták, hogy bedőlök az imperialisták mesterkedéseinek, pedig tisztában lehetnék vele, hogy a tévé mákonyát szívó tömegeket dublőrökkel manipulálják. Lett volna ellenvetésem, de olyan nagy volt a skandalum, hogy éreztem, hallgatni kell, mert képesek galambepéjű főnökömmel elbocsáttatni. Hruscsovhoz képest olcsón megúsztam. Neki mai magyar pénzben körülbelül tízmillió forint büntetést kellett fizetnie az ENSZ-nek a „félcipőért”. Az én figyelmeztetésem a káderlapomra került, és ideológiailag fejletlenségem miatt hamarosan a marxizmus-leninizmus esti egyetemen találtam magam, bár én voltam a Naplónál az első diplomás, egyedül én vizsgáztam a „foximaxi” tárgyaiból egyetemi szinten. Persze „beleszerettem” az esti fejtágítóba, szakosítóra is jelentkeztem, öt esztendőn át szilárdítottam a világnézetemet, mert a harminc napos tanulmányi szabadság miatt vastagon megérte. Ha nincs rendszerváltás, talán ma is ott tanulnék! De mivel eljöttem Veszprémből, abbamaradt ez a gyönyör is. Épp akkor szabadultam, amikor Adzsubej megírta a Pravdában, hogy vérmes apósát, Hruscsovot mi késztette arra, hogy az ENSZ-ben cipőjével verje az asztalt…

1967-ben „titokban” készülődtem a Népszabadsághoz, és ekkor vettem be éjszakára az első altatót. Jelentős forduló volt ez az életemben, de még az éjszakai nyugodalmamban is. Gyáva voltam azzal púpozni a váltás kalamajkáit, hogy kapcsolatba lépek apámmal. Magyarázat a zsebben: miért innen én kezdjek, és nem ő a „szabad világból”? Különben is eleget hanyagolt ahhoz, hogy ne kapálózzak utána, ne kockáztassak miatta, főképpen nem az MSZMP központi lapjának újsütetű munkatársaként. A Népszabadságnál 1970-ben a törökországi nyaralásról hazahozott szakállamat is leborotváltatták, hiába mutogattam a főnök falát díszítő szentek – Marx, Engels, Lenin – ábrázatára. Aztán 1975 tájékán rákérdeztem, levelezhetnék-e apámmal, azt mondták, inkább ne. Miután 1976-ban átmentem az Új Tükör című hetilaphoz, kérdezés nélkül felvettem az 1948-ban elszakadt fonalat. Ha ő nagyon akarta volna, nem szakít velem: a Nyírbátorban, majd Nyíregyházán élő húgának küldött levelekben írhatott volna nekem is. Először talán óvta a fiát, aztán szégyellte, hogy „bértollnok” lett belőle, végül megszokta, hogy nem létezem.

Nem előítélet-mentesen vettem fel vele a kapcsolatot. Azt írtam akkor anyámnak: „Az, hogy elvált tőled, vagy elhagyott, bocsáss meg, olyan dolog, amire én közömbösen tekintek (itt keménykedett, kivagyiskodott – a gyerek). Ha igazából egymásnak lettetek volna rendelve, nem váltok el. Ebben nem akarok perújítást tartani. E fölött napirendre kell térni, noha az én bőrömre is ment. Számadásom mással van. Él a világban egy ember, aki meghatározta génjeim alakulását azzal, hogy ő nemzett. Hogy jobban értsem magam, érdekel hát ennek a valakinek az élete, sorsa, ahogy a szíve és fájós lába is. De leginkább az érdekel, miért volt korlátolt, hogyan lehetett egyetemi végzettséggel, pontosabban ennek ellenére hülye, antihumánus (óh, szent együgyűség! – a gyerek), hogyan szolgálhatta ki utolsó pillanatig a legvéresebb diktatúrát. Szeretnék vele találkozni, hogy mindezt gyarlóságokba, vétkekbe, magyarázkodásokba foglalhassam. Édesapámat ezzel a találkozóval vagy önmagam számára is halálra ítélem – jóváhagyva a népbíróság hajdani ítéletét (ami nem létezett – a gyerek) –, vagy az önmagára is kiszabott életfogytiglanit kapja: életfogytiglani távolmaradást, életfogytiglani apaságot. Ennyi a történet, és nem több.”

Már leveleinkben sem csupán két generáció, hanem két világ találkozott. Apám nyomban megpróbálta „tágítani” a látókörömet. 1978 decemberében – akkor még São Paulo-ban laktak – tudatta velem, amiről mi – szerinte – nem értesülhettünk. Vagyis, hogy a nyugati hatalmak a háború befejeztével érvényben akarták tartani a bécsi döntéseket – a Felvidék, a Délvidék, Erdély, Kárpátalja egy részének Magyarországhoz csatolását –, „de Moszkva a román, jugoszláv, csehszlovák szerelem folytán ehhez nem járult hozzá”. Ám ez nem igaz: a vesztes Magyarország számára az USA és nyugati szövetségesei minimális határkiigazítást hagytak volna jóvá, az ellenséges Német- és Olaszország szülte bécsi döntéseket semmiképp.

Nem drága jó, hanem kedves édesapámnak szólítva megírom neki, hogy nem értem, minek kell a leveleinkben politizálni, amiben világok választanak el bennünket egymástól, és sok állításán mosolyogni kell. A magyar hírszolgáltatás tűrhető, Magyarországon lehet külföldi lapokat kapni, újságíróként nekem naponta a kezemben vannak a világlapok fontosabb cikkeinek a fordításai is. Egyébként az erdélyi magyarság sorsát illetően meglehetősen tehetetlenek vagyunk. Édesapámnak is be kellene látnia, ha a világ legnagyobb hatalma, az USA képtelen Ceauşescut jobb belátásra bírni, mit tehetünk mi? Erdély ügyében mi tipródhatunk ameddig akarunk, vagy bírunk, miközben nem tudom, hogy mivel foglalkozik édesapám, nem tudom, miként és hol él. Nem tudom, miért kell postafiókba levelezni – jóformán semmit sem tudok. Abban viszont biztos vagyok, hogy a magyar politikai rendőrséget nem lehet félrevezetni azzal, hogy Eszternek tetszik címezni a levelet, M. Rab feladóval. Egyrészt ez hál’ istennek már nem téma, ha pedig újból az lenne, akkor úgyis mindegy. Miért nem magunkról írunk? Az én politikai tájékozottságom van annyira naprakész, hogy nem szorulok brazíliai információkra. Szóval kérem, javaslom, váltsunk témát. Nyáron Erdélyben az unokaöcséméknél kiderült, hogy levelezésünk ellenére ő jóval többet tud édesapámékról, mint én, Samu bácsinál még fényképeket is láthattam édesapámékról. Ne kerülő úton, harmadkézből halljam, hogy netán át tetszenek települni Burgenlandba…

Semmi válasz az Ausztriába településről – ekkor apám már elvált Kláritól, amiről hallgatott –, viszont világnézetem formálását megpróbálta a Szittyakürt és más nyugati emigráns lapok kivágott cikkeire bízni. 1979 júliusában egy félarasznyi fecniről megtudhattam, hogy Magyarországon állandósult a zsidóság visszavándorlása – vagyis nem igaz, hogy elpusztították őket –, „és szintén titokban bevándoroltatják a romániai cigányokat. Az oláh cigány Csaucseszku (sic!) 500 ezer cigányt szivárogtatott be éjszaka Magyarországra. ’56-ban 60 ezer cigány volt Magyarországon, most félmilliónyi”…

Részlet 1980. májusi válaszomból: „Nem szeretném elismételni, amit három évvel ezelőtt megírtam. Így hát röviden: fájdalmas volt apa nélkül felnőnöm – lelkiekről beszélek! – és az egész hányódás, háború bennem misztikus apaképet alakított ki, és túl a negyvenen a nosztalgia is elkapott, hogy találkozzam a valódival. Ez és csak ez volt az oka annak, hogy újból írni kezdtem. Ám rövid lelkendezés után levelezésünk olyan lett, mint a süketek párbeszéde, én arról írtam, mennyire vágyom arra, hogy találkozzunk, beszámoltam magunkról, életünkről, munkánkról, lakásunkról, a legapróbb részletekig és azt kértem, hasonlóképpen tessék írni. Ám a válaszlevelekben legfeljebb húgaimról találtam néhány sort, édesapámról semmit, annál többet a cigány Ceausescuról és egyéb, családi szempontból érdektelen dologról. Van hát értelme a szokásos üdvözleteken túl bármiféle levelezésnek? Ne áltassuk magunkat, nincs. Édesapámnak biztos megvan az oka arra, hogy semmit sem tesz a találkozásunkért. E helyett politikai, nemzetvédelmi kioktatásokat kapok, pedig szakmám folytán meg tudom szerezni a tájékozódáshoz szükséges ismereteket. Küldöm cikkeimet, küldöm első könyvemet, a levelekben ezekről egy szó sem esik, helyettük jönnek a politikai ábrándok. Nem tetszést vagy rajongást vártam, csak annyit, hogy az írásaim nyelve, az országról adott képe jó, vagy rossz, fals, vagy tiszta… Reagálást!”

Három éven át felgyülemlett harag és tehetetlenség hajtott e sorok írásakor, nem is teljesen igazságosan, mert épp egy hónappal ezelőtti levelében írta apám: „Írásaidat, mint mindig, most is nagyon élveztem. Két vállra fektettél, úgy látszik ez a sorsa minden öregapának… Mi jól megvagyunk, csak az új és sajnos vészesen közelgő világháború rémeitől rettegünk, főleg értetek. Itt még százszoros biztonságban vagyunk, legfeljebb bevesszük magunkat az őserdőkbe, majmaink közé.” Születésnapomra azt kívánta, ha bekövetkezik a végveszély, szerencsésen éljük túl.

Apám soha sem említette, hogy újságokba írt, a regénytervről is hallgatott. Jó oka volt rá.

Szerelmi vakságában anyám utólag sem kívánt szembe nézni azzal, kivel is kötötte össze szekere rúdját, egészen addig így volt ez, amíg én nem késztettem erre. „Engem nem lepett meg az őszintétlensége, még most is éget, ha rágondolok, mennyire hittem neki. Igen kemény levelet írtál apádnak, így csak elriad tőled és jogosan fél. Sokkal maradt adósod. Érzi, tudja ő ezt, és az egész leveled úgy hat, mint egy számonkérőszék elé állítás. Így bizony nem lesz a meghívásból semmi. Az egészet nem így kellett volna megírnod. Apádat alakoskodóvá tette már itthon a foglalkozása. Meg is mondtam neki, még akkor elismerte, hogy igazam van.”

Noha anyámban sosem támadtak apáméhoz fogható lila álmok – vágyát az orvosi diplomára nem liláznám le –, annak idején mégis szó nélkül hagyta apám bődületes felhorgadásait (családi ház, képviselőség, tízezer pengős regény). Őt evilági dolgok fűtötték, hogy például megüresedett Kisújszálláson egy tanítói állás és azt meg kellene szerezni. Az érte indított hadjáratban még dr. Balthazár Dezső debreceni református püspöktől is szerzett ajánlólevelet. Ám a kisújszállási tanítói álláshoz ez is kevésnek bizonyult.

Kék füzet: „Miska nagyon ügyes futballista volt, sokfelé játszottak, így figyelt fel rá a nyírbátori klub vezetője, dr. Révész Gyula ügyvéd, aki áthívta a Nyafé-hoz (Nyírbátori Athletikai és Football Egyesület). Egyben megígérte, hogy 120 pengő fizetéssel fölveszi az irodájába ügyvédjelöltnek. Ez isteni szerencsének számított, mert a sport mellett gyakorolhatta a hivatását is.”

Anyámék addig szoroztak, osztottak, amíg az nem lett az eredmény, ha szerényen is, de két ember megélhet 120 pengőből. Nagymama és anyám egy évig varrták, hímezték a „stafírungot”. Reggelente nagymama bement a lánya szobájába és ott siratgatta el az ő Irénkéjét.

– Mi lesz velem, ha elkerülsz a háztól?

Egyszer aztán anyám megelégelte az egerek itatását, és azt találta mondani:

– Ha nem mennék férjhez, akkor meg azon sírnál!

Kék füzet: „Végre beteljesült életünk leghőbb vágya: 1934. május 15-én megesküdtünk Debrecenben. Drága szüleim részletre vettek nekem egy olyan komplett szoba-, konyhabútort, hogy én abból a nyírbátori lakást szépen berendeztem. De hát fenyőfából készült ez a bútor, barackrózsaszín lakkozással, nekünk mégis világszép volt.”

Kivágott tudósítás (fogalmam sincs, honnan, az akkori debreceni, a szabolcsi, a kisújszállási újságokban nem találtam rá az eredetijére): „ESKÜVŐ. Dr. Pünkösty (sic!) Mihály nyírbátori ügyvédjelölt, a jeles író, kedden tartotta esküvőjét Vadász Irénke okleveles tanítónővel. Tanúk voltak a mennyasszony részéről dr. Makády Béla törvényszéki jegyző, a vőlegény részéről dr. Vajna István egyetemi tanársegéd.” A tudósításból kimaradt dr. Makady örökölt vitézi címe, arról viszont beszámolt, hogy ki vezette a polgári és az egyházi esketést, majd így folytatta: „Este a menyasszonyi háznál vacsora volt, amelyen a díszes vendégsereg sorában megjelent Kovanda Vilmos főhadnagy, dr. Révész Gyula ügyvéd, a Nyafe elnöke, vitéz Szabó János gyáros és Leveles Bertalan telekkönyvvezető a Nyafe nevében, amelynek Pünkösty Mihály kiváló centerhalf-játékosa és trénere. A nyírbátori küldöttség elhozta magával a bátoriak kedvelt prímását, Kokas Dezsőt és zenekarát, amelynek magyar muzsikája mellett a hajnali órákig maradt együtt a társaság. A fiatal pár nászútra Abbáziába utazott.” Abbázia biztos nem igaz, nem jártak ott. Kokas Dezső és a zenekar? Ezt sem hiszem, ennyi vendéggel együtt talán el sem fértek volna anyámék két szobás lakásában. De nincs kit kérdezni. A következő rendszerbeli hírlapíró gyerek számára elgondolkodtató a tudósításban szereplő protokoll sorrend is: katona, ügyvéd, gyáros…

Jány Gusztáv helyett a felesége, a nagynéni, tölgyfakoszorús, koronás címeres, „M. Kir. Honvéd Ludovika Akadémia I. Főcsoport Parancsnoksága” feliratú levélpapíron gratulált a „Kedves Misi”-nek. Sajnálta, hogy az esküvőre nem tud a jó hírrel szolgálni, de „ez ideig nem kaptunk értesítést Szücs altábornagytól”. Sosem fog kiderülni, miféle protekcióra volt szüksége egy vidéki ügyvédbojtárnak egy tábornoktól. Vissza a levélhez: „Isten áldása kísérje lépéseiteket és az egymás iránti hűség, a megértő szeretet vezéreljen Benneteket akkor is, amikor életetek útja árnyékban, átmenetileg felhős égbolt alatt vezet.” Mint ismeretes, az „átmenetileg” felhős égboltba az istenke hurrikánt csomagolt. Nem csupán figyelmetlenség, hogy a levelet „Guszti bátyátok” nevében is „Anci nénétek” írta alá, és a megszólításban nem szerepeltette az ifjú arát. Kifejezte, hogy keveslik a tanítónő feleséget, a Homok utcai fűszeres lányát. Pedig volt-e Jány tábornoknak hűségesebb katonája nagyapámnál, aki tizennégy éven át teljesítette küldetését?

Szüleimnek 1931 novemberében volt az eljegyzése és két és fél ábrándos, keserves év után 1934 májusában tartották az esküvőt. Apám fejében ez a nem igazán sikeres, küzdelmes harminc hónap erősen összezsugorodott, ő is pontatlan, esendő emlékező (amilyen én vagyok):

– Édesanyáddal talán egy évig sem voltunk jegyesek. Nem vitás, hogy meggondolt volt a házasságunk, kétséget csak az okozott, hogy néha gondunk volt a megélhetésben. Amíg ügyvédjelölt voltam, addig futballoztam, és megéltünk. De ha kellett egy télikabát, egy csizma, akkor esetleg meg kellett várni a fizetést.

De minek egy ügyvédnek csizma? És hogy foszlott ennyire szét a Sárosiéhoz fogható focista jövedelem?

Kék füzet: „1933-ban Nyírbátor nem volt se község, se város. Valami drasztikus keveréke a nagystílűnek, és a vidéki semmiségnek. Lármájával, forgalmával, homoksivatagával olyan volt, mint egy zsibvásár. A szalonképes honvédtiszti attilától a falusi rendőrmundéron, a tűzoltó uniformison át, az ortodox zsidó kaftánig csuda tarkaságban kavargott itt minden. A község közepén a piac mindig tele volt emberrel, mindig zsivajgott, mellette egy szép virágos parkban állt a hősök szobra. A községben két templom, két zsinagóga és mindössze egy torony volt, az is a községházán. Aztán imitt-amott egy kis betonút és járda; egy pár szép épület, majd kicsi házikók, és járda nélküli utcák. Mégis megkapó volt a település lüktetése, élénksége. A sok zsidó miatt kis Jeruzsálemnek hívták. Épp az ő szellemiségük tette ezt a nagyközséget városiassá. A zsidók többsége szegényebb ortodox volt, a nyitottabb neológok között sok értelmiségi volt, ügyvéd, orvos, tisztviselő. Mindkét elvet valló csoportnak külön zsinagógája volt.”

Ajvé, tatám, jól kifogtad ezt a helyet!

Kék füzet: „Mi a Szentvér u. 9 szám alá költöztünk, a megözvegyült zsidó postamesternő, Eliza néni két szobájába. Hogy vártam erre a napra! Álmokat szőttem arról az éjszakáról, amikor sóvárgó lelkem után a testem is odaadhatom a legszeretettebb férfinak. Ő figyelmesen előkészített, hogy a nászéjszakánk talán nem lesz olyan boldog testileg, ahogyan vágyom. Hát beteljesedett! Sok idő telt el, amíg igazán a szerelmes asszonya tudtam lenni. Évekig visszatartott a gátlásosság. És ott lebegett a fejünk felett a félelem a teherbe eséstől. Úgy határoztunk, hogy először kicseréljük, pótoljuk szegényes ingóságainkat, aztán jöhet a gyerek. Az első kötelező vizitek alkalmával döbbentünk rá, mi minden hiányzik. Nem intarziás bútorra, nehéz ezüstökre, kristályokra vágytunk, de legalább a kisebbik szoba berendezését hozzánk illő szerényebb bútorokra akartuk cserélni. Ezeket a terveket húzta keresztül, hogy 1935 nyarán teherbe estem.”

A gyerek!

Ha már a kezdet kezdetén galibát okoztam is, kiemelnék egy anyai mondatot Nyírbátorról: „Életem legboldogabb éveit itt éltem.”

Nekem az első négy nyírbátori évemből egyetlen emlékem maradt csupán. Állítólag a nálam nem sokkal kisebb hintalovamnak kiszereltem – kivágtam? – az egyik hátsó lábát, és hogy a szüleim ne vegyék észre, a lábat átcsempésztem a szomszédba. Anyám mondogatta is, hogy égedelem rossz kölök voltam. De Borsszem Jankó képes lehetett ekkora erőkifejtésre? Nem csupán a vagánykodási vágy szülte a történetet? Egy fényképen három-négyéves jómagam tiroli nadrágocskában, túlságosan is ártatlan arccal állok a megtermett hintaló mellett. De van egy másik kép is, amin én apám ölében ülök a lovon, mert ez a jószág kettőnket is elbírt! De akkor Jankócska, hogy tudott elbánni vele? Az amputált ló persze nincs megörökítve, pedig páratlan fizikai érzékemet is tanúsítaná, hogy három lábon stabilabban áll – kellett volna állnia a buta jószágnak –, mint négyen.

6.

Két nőt, két pokrócokba varrt batyus menekültet „utalt ki” nekünk a jegyző. De nem voltak ám igazi menekülők, sőt várták a támadásokat elölről, hátulról, oldalról, felülről – amiről én persze csak anyámtól értesültem évtizedek múltán. Ezek a markotányosnők ezerszer ügyesebbek voltak, mint Fierling Anna, azaz a Kurázsi mama (Brecht), mert csak azt forgalmazták, aminek a beszerzésével nem kell bajlódni, ami mindig kéznél van, és sosem fogy el, legfeljebb elöregszik.

Bigottan erkölcsös anyámat megáldotta velük az ég.

Kék füzet: „Az egyik egy tolcsvai földbirtokos húszéves lánya – nekem legalábbis így mondta –, ragyogó szépség, a másik enyhén középkorú óvónő Nyírbátorból. Mindig másnap jártak haza, hajnaltájt. A németekkel tartottak, ott mulattak, vigadoztak, ahol azok el voltak szállásolva. Nem volt ínyemre a hajnali ébresztő, még ha német tiszti kíséret járt is hozzá. A belső szép szobámba szállásoltam el őket, így mindig rajtunk keresztül közlekedtek. Ez még semmi. A tízperces iskolai szünetben átmentem a konyhába megnézni, mi újság a főzés körül és ott látom a húszéves szépséget, teljesen meztelenül, keresztberakott lábakkal cigarettázni (hol a fenében kódorogtam én ekkor? – a gyerek)! A legkevésbé sem feszélyeztem. Fölállt, sétálgatott, mellette meg egy lábas fölforralt tej a földön. Dühömben Irénre rontottam:

– Mióta divat földre rakni a lábast, bármi belehullhat!

Irén hűséggel szolgálta őket, mert egy pár cipőt ígértek neki. Mi ekkor már mindhárman egy szobában aludtunk, és Irén minden hajnalban szaladt nekik ajtót nyitni. Egyik nap, amikor nem voltak otthon, bementem a szobájukba, és kővé dermedtem a rendetlenség láttán. (Az írás idején anyám szóban ilyenkor már a kupleráj szót használta – a gyerek.) Véres vatták erre-arra, lavórjaim szennyes vízzel tele a szoba közepén… Alig vártam, hogy tudtukra adhassam, legyenek szívesek maguk után rendet rakni, mert Irén az iskolát is takarítja – beszerveztem, hogy több pénze legyen –, és nem ér rá mindenre. Látták, nem vagyok valami rózsás hangulatban. Erre fel ez a két szerencsétlen némber este beállított három német tiszttel meg egy gramofonnal és invitálnak engem is, hogy táncoljak az igen kedves tiszttel, aki már régóta szeretne megismerni. Hát megismert. Rájuk csaptam az ajtót és kiabáltam, hogy én dolgozom, nem érek rá hajnalig táncikálni, és jó lesz, ha mihamarabb eltűnnek. Forrt bennem a düh, hogy ez a két perszóna úgy akar leszerelni, hogy betársítanak!”

Állóháború. De anyámnak hiányos volt a harcászati kiképzése, hiányoztak a németek lotyóival szembeni harci eszközei, csak a méreg ette, hogy ezek maguk közé valónak tartották: besorozhatónak.

Folytatás: „Miután megint hoztak két batyut, amikor elmentek hazulról, Irénnel fölbontottuk az egyik „csengő” csomagot. Monogramos ezüst evőeszközök, tálak, porcelánok voltak benne. Azt hiszem, németektől kapott zsidó holmik lehettek.

– Miért ilyen sok batyuval menekülnek? – kérdeztem meg tőlük ártatlanul.

– A családi ezüstöt mentjük! – válaszolta a szőke démon.

Másnap hajnalban kacarászva jöttek haza a németekkel. Halkan kopogott az óvónő az ablakon. Irén ugrott a sezlonról, hogy beengedje őket.

– Feküdj vissza! – szóltam rá.

Visszamászott a takaró alá, de kis idő múlva megszólalt:

– Megfáznak, december van.

– Majd megmelegítik őket a németek!

Csend.

– Takarítani kéne az iskolát.

– Ráérsz még!

Pár perc múlva újra kezdi:

– Pisilni kell!

– Ott a bili, lányom, én magam fogom kivinni utánad, csak ne mókázz ennyit, hogy beereszd őket!

Harsány kacarászásuk szerint a háromnegyed-órányi várakozás sem zavarta őket.

Már kezdtem valamennyire elviselni a meztelen sétafikálást, amikor megláttam, hogy a féltve őrzött selyem díványpárnáim végig vannak rókázva. Ezzel betelt a pohár! Fölmentem a jegyzőhöz, hogy vagy más helyet keres nekik, vagy én dobom ki őket. A falu másik végén kaptak szállást, közelebb a németekhez. Irénnek adtak egy kitaposott cipőt, de hiába próbálgatta, nem ment fel a lábára.

– A fene egye meg, ezért kár volt annyit ugrálni köröttük!

Másnap eljött hozzám az óvónő és egy vázát akart adni. Nem fogadtam el. Mentegette magát, hogy ő nem »olyan«, és ne szóljak róla senkinek, mert tudja, hogy ismerős vagyok Nyírbátorban.

– Felőlem nyugodt lehet, nem szívesen emlékszem ezekre a hetekre. És különb menekülőtársat kívánok magának!”

Megszűnt tehát a mindennapi botránkozás, amiből nekem csak az okádékos szép szoba maradt emlékbe. A ragyogó szépségű szőke még csak nem is rémlik. (Ezt a részt anyám 68 évesen, betegen írta. „Két hónapja hordok egy tüdőgyulladást, amit ma fedeztek fel.”)

Színkitűnő bizonyítványt írt nekem a „tanítónőm” az özörényi református népiskola II. osztályában. Ilyen volt az érettségim is, de az egyetemen sem igen voltam jó rendűnél rosszabb, ne tessék hát elfogultsággal vádolni az első félévi indexet tanítóként és szülőként is aláíró dr. Pünkösti Mihálynét. (Az iskolából igazoltan 5 napot hiányoztam, istentiszteletről egyet sem. Hm.) A második félévben „igazgató-tanítóként” a tiszteletlen tiszteletes, Vásárhelyi Lajos az egyik aláíró, tanítóként anyám a másik, és év végén valami miatt már nem volt szükség a szülői láttamozásra, így akár meg is bukhattam volna, anyám tudta nélkül… A bizonyítvány dátuma egyedi: 1944. április 21. Ilyen korán nem szokás befejezni egy tanévet, másrészt ez az én nyolcadik születésnapom. Iskolától ilyen ajándékot soha többet nem kaptam. Hogy a háború adta? Persze. A következő kilenc hónap csupa krimi, interaktív szerepjáték. Derekas szereplője voltam, isteni csoda, hogy épségben túléltem. Ne a háború általános veszélyére tessék gondolni, nekem – a jól neveltnek látszó gyermeknek – megvolt a külön bejáratú háborúm, reám szabott veszélyekkel.

Néhány ismertetett cselekedetem után talán túlzás lenne, ha áldott jó gyereknek nevezném magam, pedig, óh, jaj… Édesszájú vagyok. Ahogy nagyanyám mondta: – Fiam, te a kutyaszart is megennéd, ha meg lenne cukrozva! – Cingárságom miatt hál’ isten’ lelkifurdalás nélkül hódolhatok e vad vonzalomnak. Tanítóasszony anyámmal sok helyen megfordultunk vendégként és a házigazdák többnyire süteménnyel kedveskedtek. Szabad emberként ilyenkor legszívesebben az egész tálat magam elé húztam volna, és módszeresen – tehát a túloldalról is szedve, mintha más is enne – befaltam volna az egészet. Ehelyett mi történt?

– Vegyél, Árpika, vegyél! – kínáltak a jótét lelkek. Én pedig, anyámra pillantva, elővezettem egy olyan kijelentést, amely önmagamtól a büdös életben soha nem jutott volna eszembe:

– Köszönöm, nem kérek!

– Kóstold meg a mandulást! Vagy a linzert! Legalább egyet!

Ha anyám észrevétlenül biccentett, vagy pislogott, akkor óvatosan kivettem a legkisebb süteményt. Ha ezután sem szűntek meg biztatni, és anyámtól megkaptam a titkos jelet, akkor még egyet ettem. Háromig a leggazdagabb asztaloknál sem igen jutottam el. Ehhez képest a kígyóidomítás lófütty. Ezek után meri bárki is azt mondani, hogy nem voltam áldott jó gyerek?

Áldott magamnak, különösen, hogy megszabadultunk az iskolába járás nyűgétől, akadtak hajmeresztő háborús akcióim. Világraszóló okosságom: az életnél csak a háború jobb, mert azt esetleg túl lehet élni. Élő példa vagyok rá én is, noha eddig soha nem gondoltam háborús túlélőként magamra, mások mellett illetlennek is lett volna dicsekednem vele.

A háború alatt könnyen lehetett puskagolyóra szert tenni. Nekem is volt. Kaptam, kértem, szereztem vagy csórtam az iskolában elszállásolt katonáktól. Masszírozgattam a zsebemben, forgattam, nézegettem a szép sárgaréz hüvelyt, a vörösréz lövedéket. A puskagolyót szét is lehetett szedni. Beszorítottad valahová a fejét, és ha a hüvelyt ütötted, kifordult belőle a lövedék. Ha nem voltál elég ügyes, akkor kiborult a hüvelyből a fanyar illatú, acélfényű, granulált puskapor. Egy magányos pillanatomban elkezdtem a formás, hegyes golyót bekalapálni egy fenyőgerendába az udvaron. Felújítás után, vagy arra várva volt ott még tégla is és a marokra fogott puskagolyót egy fél tégla lapjával vertem bele a fába. Ha a tégla sarkával ráütök a kapszlira, felrobban és a kezem vagy a szemem, netán mindkettő odavan. Ha idősebb vagyok, talán tisztában lettem volna azzal, mi a kapszli (gyutacs), miképp működik a puskagolyó. Mire megtudtam, hogy a kapszli nem egy kutyafajta, a golyó ütötte gerendát, valaki biztos megmentette az elől, hogy ellopják. Nézett aztán, hogy került egy puskagolyó hüvelyestől az ő fájába. Hát így.

Csalánba nem üt a ménkű? Eljött annak is az ideje.

Miközben ezer kartács és puskagolyó, a Bogár és a vörös macskánk közti kutya-macskabarátság meghitté szelídült. A fekete puli és a macska csak egymás mellé gömbölyödve tudott aludni. Egyik este Matild (mert akkor még ő volt velünk) színes papír sallangokat kötött a macska farkára. Szerencsétlen jószág minél jobban ugrált, annál inkább zörgött farka, mi meg – állatvédők, óh! – könnyezve nevettük. Matild meg is kapta a macskától a magáét. Mikor kimenős selyemruhájának az övét kötötte a farkára, a jószág nekirugaszkodott a hegyoldalnak. Hetek múlva akadtunk rá az övre egy fán. Persze ez idő tájt nemigen hiányzott az öv, Matildnak nem nagyon volt kimenőkéje. Mégis bejelentette az öröm-bánat hírt: férjhez megy. Anyám végre kicserélte a rózsaszínű hálószobabútort, és ezt kapta nászajándékba. Kék füzet, 1980: „Még ma, 59 éves korában is kegyelettel őrzi, pedig a másik szobájában ott a modern bútor.”

Ha a cicánk békében élt is a Bogárral, a szemközt lakó Gürtlék termetes vadászkutyája annyiszor megkergette, hogy a kutyákkal szemben fennálló antagonisztikus ellentétet mégsem feledhette. Miért, miért nem, a Cudar egész éjjel a mi „magaslati” lábtörlőnkön feküdt – ahonnan látta a saját otthonát is – és úgy ugatott, vigyázott ránk, mintha mi lennénk a gazdái. Pedig szegény… Anyámtól már tudjuk, hogy esténként, játék után végigettem a fél falut, főleg persze a közelben lakó barátaim szülei hívtak be engem is vacsorázni. Ha otthon valami fogamra való volt, ettem ott is. Majd beharangoztam:

– Édesanyám, kakálni kell!

Egy kilencedik évében lévő gyerek manapság ilyenkor közhírré tétel nélkül kijön a szobájából, bemegy a vécébe és kész. Akkor ez másképp volt. Ha ki kellett menni, az udvar végébe kellett kimenni. Nappal a budi-sor harmincméternyire volt, sötétben úgy tűnt, hogy ötvennél is többre, és nem volt zseblámpánk, faluhelyen nem volt divat. Ha tényleg olyan félelem nélküli hős lettem volna, mint írtam, akkor sem mehettem volna ki egyedül, mert szokatlan éjszakai forgalom alakult ki ekkortájt a hegy és a falu között. Békeidőben Matild fogta az egyik petróleumlámpát, lejjebb csavarta, nehogy elpattanjon az üveg, ha lengedezne a szél, aztán kikísért és ott silbakolt az ajtó előtt, amíg nagydolgoztam. (Honnan volt papír? A tanítóéknál akadtak újságok, használt füzetek. Az biztos, hogy életem első huszonöt-harminc évében, amíg trónoltam, addig gyűrni, gyötörni kellett a papírt, hogy alkalmatossá tegyem a feladatra. Egy pálházai reteráthoz kötődik életem egyik komoly sikere. Ott a hetvenes években az egyetlen papírdarab egy újságoldalon körbetépett tárcám volt.) A háború előszedette a bilit (bár azt hiszem, éjszakai kisdolgaink miatt korábban is kéznél volt). A háború idején sötétedés után az én nagydolgaimat is ezen kellett intézni. Beültettek a fűtetlen „ebédlőbe”, aztán az éjjeliedényt kirakták az ajtó elé, hogy reggel kiborítják. De nem volt mit! Mivel ilyesmit még Magyarországon sem lopnak, csak Cudar lehetett a „tolvaj”. Szégyen ilyesmit egy tisztességes négylábúról elmesélni, de mit tegyünk, kutyavilág volt. (Szakember szerint a kutyáknál mindennapos a szarevés, egymás ürülékét is elfogyasztják – szóval szüntelen a kutyavilág.)

Kutya, macska mellett volt nekünk veszedelmesebb háziállatunk is, például tyúk meg malac. A tyúk még hagyján, mert bármilyen kezesek, kedvesek voltak is, nevük legalább nem volt és miután valamelyik közülük mindig fazékban végezte, maradt még néhány. Na, de egy disznótor olyan gyászünnep volt nálunk, mintha családtagot vesztettünk volna el. Az egyetlen felvidéki (özörényi) házi malacunknak köszönhető, hogy fénykép készült az 1943 kora őszén bennünket meglátogató nagyanyámról, természetesen az akkor 50-60 kilós malaccal (előre hajolva éppen nyújtott neki valamit). A helyszín sem akárhol volt, hanem fenn a hegyoldalban, a kertben, mert Röfi hűségesebben követett bennünket, mint Bogár, megfontoltabb is volt, nem szeleburdi. Kezes hozzátartozó.

Anyámmal vagy három négylábú „rokon” gyásznapját éltem át. Többre nem volt mód. Az ügyvéd úr nem „disznólkodott”. A tanítónő elkezdte, de jött a háború. Nagyszüleim neveltek egyet-egyet, de a fordulat éve, 1948 után vagy öt évig tilos volt a disznóvágás. Ezzel ugyan visszaszorult a feketézés, csak éppen a hús, a zsír, a szalonna is eltűnt a boltokból. Anyám a kezesdisznó leszúrását – a visítás és hörgés idejét – a lakás legtávolabbi zugában töltötte egy nagypárnát a fejére, fülére fogva, és csak a pörzselés, sőt bontás – a felismerhetetlenség – után került elő kisírt szemmel. Emlékezetes az a debreceni disznóölés, amikor a gyilkos szeánszon „férfiként” már én is szerephez jutottam: nekem kellett a tálat tartanom a vérnek. „Férfiasságom” még hibázhatott, mert az első vérsugár beterített. A vér javát azért megmentettem a sült hagymás vérhez. Mikor kivették a tálat a kezemből bementem, hogy kiszabadítsam anyámat a fedezékből.

– Megvan, édesanyám, előjöhetsz!

Felkelt, és halálos rémület ülte meg a tekintetét.

– Úristen, kicsi fiam, mi történt veled?

Jaj, nem kellett volna vértől iszamosan elé kerülni! – de legalább kiderült, nagyobb a becsem, mint holmi disznóé. Mindezt csak azért idéztem fel, hogy a magunkfajta, se nem paraszti, se nem úri népnek nem való a leölésre való háziállat, mert nincs mértéke a hozzáillő szeretethez.

Matild helyett anyám a faluból szegődtetett egy jó, nyugodt természetű leányt: Sz. Irént, akivel már találkoztunk. Ám ha ő maga lett volna Erzsébet királyné első komornája, Matildhoz akkor sem lett volna mérhető. Mégis dicsérte anyám évtizedekkel később: „Ragaszkodó, hűséges teremtés, tartjuk a kapcsolatot, Debrecenben meg is látogatott. Ő is férjhez ment, van egy kis házuk, de nem boldog, mert az ura iszik.”

Továbbra is a kék füzet: „Egyre csak jöttek a riasztó hírek, a bombázásokról. Mikor Miskolcot bombázták a gangról látni lehetett a por- és füstfelhőt, ilyenkor rémült lélekkel mindig Debrecenre gondoltam. Aggódtam, hogy drága szüleim túlélik-e ezt a világocsmányságot. A jegyző felkészítette a falu népét a háborús időkre. A padlásokat lomtalanítani kellett, homokot fölhordani, hordókban vizet tárolni. Az ablaktáblákra fekete papírt ragasztani, hogy egy ablak se virítson este. Kiképzést kaptunk, mi a teendő bombázás idején. Megalakultak a légós szakaszok. Az iskola körzetének én voltam a légóparancsnoka. Légi veszély esetén a gyár szirénái végigvisították a falut, és mindenkinek a legközelebbi óvóhelyre kellett menekülnie. Nappal még csak-csak, de éjjel, a legédesebb álmunkból riadva öltözködni, fogni az előre odakészített iratainkat, és futni le a pincébe… Ott aztán azt se tudtuk, hogy a bombáktól vagy az óriási patkányoktól féljünk-e jobban. Tudniillik a pincében – a másfél méter vastag kőfal védelmében – gabonás hombárok is álltak, tele az én kántori járandóságommal. Lakodalmas bőségben éltek itt a patkányok. De a menedékkeresőknek is jutott azért hely, ülésre, sőt fekvésre is. Eleinte csak a szomszédok jöttek. Noha közvetlenül az iskola mellett laktak az idős Póka mamáék, őket sose láttuk, pedig csak bakugrásnyira volt tőlük a pince. Ha légi veszély volt, előkapták »szilánkálló« párnáikat, dunyháikat és betömték velük az ablakokat. Egy meleg szeptemberi délután mire sikoltozni kezdett a sziréna, már hallottuk is a gépek dübörgését. Lélekszakadva futottunk a pincébe, rengett a föld, a gyárat bombázták. Ki imádkozott, ki jajgatott, ki sikoltozott. Egyszer csak kopognak a pinceajtón. Odalépek, kinyitom, és úristen mit látok: két tetőtől-talpig tolldíszes ember négykézláb csúszik be a résen. A Póka mamáék! Gürtlné túlharsogva minden imaszót, jajgatást, óriási kacagásba kezdett. Nevetéstől zötykölődve kérdezte:

– Mi az isten, tán hó esett odakint és az elől menekültek?

Noha kint a halál táncolt, mindnyájunkra ráragadt a kacagás. Magyarázat nélkül is tudtuk, hogy a dunyha szilánkot kapott, így a tollpihével belepett, remegő „indián pár” mégiscsak bemenekült a pincébe. Hamar megjött ám a hangjuk, szidták Gürtlnét, amiért kineveti őket, de miután tollászkodás közben megbizonyosodtak róla, hogy karcolásuk sem esett, abbahagyták a morgolódást.”

Nem lenne teljes a légiriadók históriája az én fellépésem nélkül. Akkortájt felőlem éjszaka tíz sziréna is rikoltozhatott volna. Belém külön kellett életet verni. Anyám, Irén és az én ruhám – piros, kötött, mackóhoz hasonló öltözék – meg a kis batyunk is a fekhely mellé volt készítve, ahogy ez egy légóparancsnok családjához illik. Anyám és Irén gyorsan öltöztek a sötétben, engem pedig simogatással, rázással, szólongatással próbáltak magamhoz téríteni.

– Nem hallod a szirénát? – kiáltott rám anyám dühösen, de én csak darvadoztam az ágy szélén. – Öltözz gyorsan!

Teszem én, teszem, de az istennek sem megy.

– Nem tudom kidugni a fejem, édesanyám, mindjárt megfulladok!

Már segít anyám is, huzigálja mindkét karomra a ruhát, aztán a fejemre, de itt valami árulás történt. Irén gyufát lobbant, és kiderül, hogy a kötött nadrág két szára van a karomon, mivel a felsőt már szépen fölvettem alulra. Cserére nincs idő, Irén fölkapott, anyám fogta a motyóimat, és ahogy voltam, fejetlen lábasban vittek a pincébe. Ott egy nyakleves és némi disputa után elfogadtatott, hogy nem vagyok én macska, aki a sötétben is lát, majd a mosóteknőben folytathattam az alvást, mit sem törődve a világ zajlásával.

Az eset annyira emlékezetes volt, hogy 1961-ben a születésnapomon felemlegettem anyámnak: „Immár 26 éves fejjel foghatok levelem írásához – mintha most adnád a nyaklevest az özörényi pince előtt éjszaka – köszönöm. Köszönök mindent, a vajúdásod, a nyaklevest, a szeretetet, az első úszónadrágot, a diplomámat, egyszóval az életet, a becsületet, mindenem, ami a te életedből serkent.” A negyvenedik születésnapomon drága jó Fragilének szólítva, megköszöntem neki, hogy megtanított egyenesen járni, a szépre nyitottan élni. Előtte és utána is sok cirkalmas köszönőlevelet írtam a születésnapjaimon anyámnak. Meglepett, hogy ez másokat meglepett. Nem hiszem, hogy az én találmányom lenne megköszönni a világra hozatalt, a nevelést. De nem tagadom, sokszor éltem, néha visszaéltem azzal, hogy tűrhető az írókám. Ezzel próbáltam jóvátenni vétkeimet, írásban kértem bocsánatot és versekkel hódítottam hölgyeket is – ha hagyták.

Kék füzet: „Miskával néha-néha levelet váltottunk, így tudtam meg, hogy kislányuk született (szegény Rózsa menekülés közben meghalt). Miután a Nyilaskeresztes Párt Miskát kinevezte Borsod megye főispánjának már semmi hírt nem adott magáról.”

Dehogynem, hiszen meglátogatott bennünket és el is akart magával vinni – de erről majd később.

Az iskolába hol magyar, hol német katonákat szállásoltak be. Először erdélyi magyar katonák jöttek. Kábeleket húztak, parancsok röpködtek, az egész iskola olyan volt, mint egy méhkas. Én örültem, hogy mások „járnak” helyettünk iskolába. Az egyik katona megkérdezte a nevem:

– Pünkösti? Na, kiskomám, akkor mi rokonok lehetünk, mert Pünkösti csak erdélyi lehet! – így lettem tiszteletbeli katona.

Kék füzet: „Utánuk német Jugendisták jöttek. Kezdődött elölről a kábelek kígyóztatása, a rádióadó-állomás kiépítése. Magas, szőke, szigorúan katonás fiatalemberek voltak. Még szalmát is hoztak az iskola padlójára, azon aludtak. No, ők nem voltak olyan nyájasok, mint a magyarok. Három nap múlva észrevettem, hogy vagy két mázsa krumpli eltűnt a pincéből. Elkeseredetten mentem hozzájuk, és töredezett németséggel kérdeztem:

– Wo sind die Kartopffel?

– A lovak hasában!

Sírni kezdtem, hogy én egyedül vagyok a gyermekkel és nincs mit ennünk. Erre elém ugrott egy villogó szemű ifjú, kikapta az övéből a kézigránátot, hogy hozzám vágja. Nem ijedtem meg. Elmentem a parancsnokságra, és elpanaszoltam, hogyan viselkedtek. Ellenszolgáltatásként adtak tíz vödör sót. Akkor ez hiánycikk volt, kaptam érte bőven krumplit a faluban.”

Erre a történetre én is pontosan emlékszem.

Mikor anyám észrevette, hogy a németek feltörték a pincét, figyelmeztetni akarta az egyik katonát, hogy ne lopjanak, de mivel másfél évtizede nem gyakorolta a nyelvet, képtelen volt megértetni magát. Másnap egy német tiszt lóháton látogatta meg a katonáit, és éppen ment volna tovább, amikor anyám lenn termett és a lova elé lépett. A tiszt ordított valamit. Anyám dadogott, keresgélte a szavakat.

– Was fragen sie? – mondta még mindig keményen a német.

Két-három rövidszavas lövésváltás után az én kicsi anyám dühtől hajtva elkezdett folyékonyan németelni. Ha talán nem is hibátlanul adta elő a mondandóját, érthető volt miről is van szó, és mire sírni kezdett, a tiszt leszállt a lóról, összevágta a bokáját, bemutatkozott és kezet csókolt anyámnak. Mielőtt fellépett volna a lóra, intett a karjával és a kapuban feltűnt egy szekér, megpakolva tíz vödör sóval. A vödrök fülét és a lovak homlokát magyar és német nemzeti színű szalagok díszítették. Filmzene. A homályosuló képen hős anyám a délceg német tiszt után integet.

Kék füzet: „Hihetetlenül fanatizálva voltak ezek a német katonák! Irénem talán az egyetlen szelídebbel barátságba elegyedett. Egy este felhívta hozzánk. Petróleum nem lévén a kályha nyitott ajtajával »világítottunk«. Olyan csendeses békesség honolt köröttünk, mintha nem is lett volna háború. Kérdeztem a fiút az édesanyjáról, a lakóhelyéről, mit tud róluk, megvannak-e még? Szuggesztív erővel azt felelte:

– Elveszhet a város, meghalhat az édesanyám, de Németország örökké élni fog!

Nagyon féltek a partizánoktól. Mindig kérdezték, mit tudok róluk, hol vannak? Sejtelmem sem volt akkor még arról, hogy a hegy túlsó felén partizánegység táborozik, a papírgyárban pedig egy kommunista sejtcsoport működik.”

Engem kellett volna kérdezni. Ha a sejtcsoportról nem is tudtam, eszik-e vagy isszák, a partizánokról naprakész információim voltak, mint utólag kiderült, talán megbízható forrásból. A németek – SS katonák? – állítólag egy semmiképp sem szóra bírható partizánt kivágott nyelvvel engedtek szabadon. Mire a válasz egy „Sztálin-zsebes” német tiszt volt. A mellkasára vágtak egy „zsebet” és azt sóval, paprikával megtömve küldték vissza az illetőt. Hogy melyik volt előbb, kideríthetetlen, akárcsak az, hogy tényleg nálunk történt-e.

Akkor ilyesfajta krimik jártak.

Kék füzet: „Mikor elhurcolkodtak a németek, úgy nézett ki az iskola, mint egy csatatér. A háztető belőve, a cserepek egy része lehullott, a másik lógott, mint tehénen a gatya. Éjjelenként óvatos léptek alatt csikordult az udvaron a kavics. Nem voltam rest többször ablakot nyitni és megkérdezni:

– Kik járnak itt? Tessék szólni! Feleljen!

Semmi válasz, csak árnyakat látni, ha van egy kis holdfény.

– Tessék már eljönni onnan, mert még belőnek! – hajtogatta váltig Irén.

Mikor panaszkodtam Gürtl néninek, hogy miféle mászkálás van itt minden éjjel, azt mondta:

– A partizánok jönnek ennivalóért a faluba. Köztük van a nagyobbik fiam is. Kérik, ne tessék szólongatni őket, a tanító néninek nem lesz semmi baja.

A hegyek közé beszorult a front. Az egyszerűség meg a biztonság kedvéért három hétig a pincében aludtunk. A nagyszobánk falát megrongálta valami szilánk vagy kóbor lövedék. Lassan már a csönd volt szokatlan, mert vagy a szirénák szóltak, vagy az ágyúk, aknavetők.

Emlékképeket látok és hangokat hallok. Éjszakánként, mint égi zsarátnok hullottak a Sztálin-gyertyák, egy éppen a kertünkben, a konyhaablak előtt esett le. Irénnel együtt rémülten néztük, hogy a vakító fényben még a falevelek erezete is látszik. Egy lakóházon úgy szaladt keresztül valamilyen lövedék, mint a huzat. Senki sem maradt életben. A szemünk előtt zajlott le egy légi csata. A sötétben csak a fegyverek tüze villogott. A fiammal egymás kezét szorongatva néztük, én azért imádkoztam, nehogy fölibénk, a nyakunkba keveredjenek. Végül az angol gép, mint egy égő csóva lezuhant.”

A fiúktól azt hallottam, hogy amerikai gép volt és az ejtőernyős néger pilótát még földet érés előtt lelőtték. Ezt ugyan tiltják a haditörvények, de ezekből annyit sem tartanak be, mint a jégkorong-szabályokból. Közhírré tették, azaz a kisbíró kidobolta, hogy az ellenséges repülőgépek robbanó gyerekjátékokat, töltőtollakat dobálnak le. Mi tűvé tettük érte a falut, de nem találtunk egyet sem. Ilyen kicsi helyen laktunk. Magunknak kellett a játékainkkal törődni.

Engem – talán anyám miatt, talán, mert jóféle voltam (kettős élet!) – a nagyobb fiúk is bevettek a brancsba. Ők nem töltőtollat, hanem páncélöklöt találtak – lám csak, Özörény mégsem olyan semmi hely! –, és kiderült, kézigránátjuk, puskaporuk is van kilószámra. Velük mehettem a páncélököl robbantására. A puskagolyóhoz, kézigránáthoz képest behemót jószág egy patakocska partján hevert, ám a fiúk nem akartak kilőni vele nemhogy tankot, de még egy kiszáradt vadkörtefát sem. A háborúnak ők már olyan tapasztalt kölkei voltak, hogy hozzá sem nyúltak (Koncz Janika halála!), csak körberakták egy halom puskaporral. (Állítólag ágyúgolyókból szedték ki a mellpótlás-formájú, textíliába csomagolt kerek, puskaporos tasakokat.) A halomba pár kézigránátot, meg heggyel a páncélököl feje felé irányított puskagolyókat raktak. Gyújtózsinórként puskaporcsíkot szórtak a közeli szénacsűr széléig, meggyújtották és befeküdtek az atombiztos csűr mögé. Először csak a puskagolyók pukkantak, aztán durrantak a mélyebb hangú kézigránátok, végül egy hatalmas robbanás igazolta, szakemberek vagyunk! A csűr recsegett, ropogott és beterített bennünket a széna. Először körülnéztek a nagyfiúk, majd előmerészkedtünk mi, kisebbek is. Hazánkban ez lehetett az első robbantásos természetátalakítás. A háború végén a félméternyivel áthelyezett patakmedret is visszacsatolták Csehszlovákiához. Ezt is kéretik felvenni a trianoni – első (és második) világháborús, de főképp a zsidó bolsik tanácsköztársasága miatti – veszteségek listájára, hadd fájjon még jobban.

Fogantatásom után öt-hat héttel az a női személy, akinek a szíve alatt albérletet vettem ki, az életemre tört. Nevetséges, hiszen heteken át semmi panasza nem volt rám. A rovásomra írható, hogy a megtermékenyítés után naponta megduplázódott a sejtjeim száma. De ez tudott dolog, és nem okoztam én addig az ő életében semmi zavart. Ilyen jó lakója még nem volt! Mégis mi történt? Az ötödik héten a szívbajt hozta rám a riadt felkiáltással:

– Miska, nem jött meg a menzeszem! Lehet, hogy terhes maradtam? Nem vigyáztunk eléggé!

Rendbe, rendbe, rendbe: fül híján valóban nem hallhattam még ezt a mondatot, csak a később történtekből következtettem vissza rá, mert a főbérlő idegsokkjától áramütést kaptam, be is húzódtam a kuckóm legtávolabbi sarkába, de sírása miatt ott is rázkódtam. Micsoda dolog ez egy babszemnyi embrióval? Nem zigóta vagyok már, és rögtön magzat leszek! Ha nem is szerződtünk, hogy ideiglenes birtokba vehetem a méhét, az eltelt zavartalan hetekkel szolgalmi jogot, legalább szokásjogot szereztem rá! Akkor meg mit hepciáskodik?

Utólag persze mea culpázhat, meg nagybetűvel kékfüzetezhet rólam: „Mi mindent elkövettem, hogy Ő ne legyen! 44 év távlatából is mardos a bűntudat. Anyám rémisztgetett, hogy keskeny a csípőm és belehalok a szülésbe. Emiatt is mindent kipróbáltam, hogy elmenjen a gyerek.”

Nem hatódok meg a bűntudatától: ha harc, hát legyen harc!

Megtiltom a magzatvédőknek és a liberálisoknak, hogy történetemet felhasználják feloldhatatlan ellentéteik mélyítésére. Én abortuszpárti vagyok. Elítélem, hogy annak idején a keresztény úri Magyarországon szigorú abortusztilalom volt, nem úgy, mint két határral odébb, ahol fajnemesítési célból űzték ezt. Tudom, hogy a tilalom a szerencsém, de én is védtem magam. Mert más az elv, és más a valóság (a saját érdek). Láttunk már ilyet. Itt van ez a bibliás neveltetésű asszony, aki élet-halál harcba kezdett ellenem. Nem tudta, hogy „az anyaméhbe zárt magzat már ember” Kálvin szerint is? Képes lett volna megszegni a „Ne ölj!” keresztényi parancsolatot, mivel számára láthatatlan voltam? Az anya támad rá méhe gyümölcsére, ő akarja kioltani saját magzata életét, megszakítani az isteni teremtés folyamatát? Káini cselekedet!

Jó kis prédikáció, mi?

Volt még egy hét hezitálás, aztán indult az akció, amiről a figyelmesebb olvasók tudják, a gyengébb idegzetűeknek pedig eláruljuk, hogy csak kemény edzés, jó túlélő gyakorlat lett.

Egy esővízzel teli negyvenliteres mosófazékkal kezdte. Húzgálta le, s fel, próbálta emelgetni. Lötybölődtem, lötybölődtem:

– Lassabban a testtel, hé! – kiáltottam, de rá se rántott. Uszonyaimmal próbáltam a hullámokkal szemben haladni. Jó ötlet volt kikötni magamat erre a zsinórra.

Végül őt kapta el a hányinger, amitől émelyegtem én is, amikor öklendezett, akkor meg pattogtam.

Két nap nyugalom után jött a keserűleves. Kinint vett a patikában, aztán zutty a forró fürdőbe. Nem is annyira zutty, mert sziszegve kucorodott bele. Ilyen keserű vízi sivatagban még egy teve is kimúlt volna. Leültem a partra és törölgettem a homlokom. Ablakot kellene nyitni, gondoltam, de nem volt ablak! Értik? Épeszű ember hogy vehet ki ilyen albérletet? A vízkondicionáló sem működött, pedig ma már minden jobb akvárium hőfokát ez szabályozza.

Hallucináltam. Rákok közé keveredtem, egészen addig csattogtak az ollójukkal, amíg a zubogó vízbe nem zúdítottak bennünket. Pont olyan piros lettem én is, mint ők. Elájultam. Magamhoz térve csüngtem a zsinóron, mint egy elázott zászló. Keserű lét.

– Ne, Mókuska, most ne. Feszül a mellem, rettenetes a közérzetem! – mondta este.

Ezt már pontosan hallottam a csinnadratta ellenére. Mert ezzel az albérlettel átvertek. A hirdetésben az állt, hogy „vízparti, csendes”. Víz az volt, de direkt az én bosszantásomra napról-napra nőtt a zaj. A víz pedig mint egy erősítő, felhangosítja a zörejeket. Már megkülönböztettem a szív lüktetését az ütőér morajlásától, a vér surranásától, a belek bugyborékolásától, a köhögéstől, az ivás és evés morajlásaitól. A háziasszony hangja pedig bennem szól, mint egy vezetékes rádió, kikapcsolhatatlanul belém kötve. De Mucikám, ezzel nem fogsz engem innen kiüldözni!

Vezetékes rádió? Rosszabb. Össze vagyunk huzagolva! Az is számít, mit gondol. Mert az emlékek, a szándékok érzelmi hullámai felkorbácsolják a szívverését, a vérnyomást, az elindított kémiai reakciók soráról nem is szólva. Nekem ezt mind át kell élni, és én sem vagyok fából! Most például úgy gyorsul a szívverésünk, hogy tudom, megint valami galádságra készül ellenem! Tessék: felmászik a konyhaasztalra és leugrik. A hétszentségit, bevertem a fejem! Megint felmászik, ismét leugrik – de már markolom a zsinórt! Fel, le, fel, le, fel…

– De Garbókám, hát kitöröd a nyakad!

Ez Miska! – megismerem a hangját. Akkor szól, mikor már tűrhető lett? Csak a fejem ne sajogna.

Voltak az öreg spinének meglepő húzásai is. Zöldségért indult a pincébe, és az ötödik lépcsőről leugrott. Csak úgy. Váratlanul. Mocsok dolog. Ha te így, akkor én megszédítelek! Mássz csak vissza, menjél fel a hatodik lépcsőre… a hetedikre? Emlékeztem az „asztaltechnikára” és elég tűrhetően landoltam. Szédülsz? Nekem az oldalam fáj. Ki bírja tovább? Menj fel a tizedik lépcsőre, törd el a lábad, aztán majd nem ugrálsz!

Na tessék, lenn felejtetted a zöldséget. Inkább azon járt volna az eszed! Mindegy, most már üljünk csak itt a hokedlin és nézz magadba. Lásd be, akármilyen kis pondró vagyok is, jobb, ha feladod! Egyezzünk meg: te lemondasz a terrorista cselekedetekről, én meg nem birizgálom a közérzetedet. Nem fog feszülni a melled, nem lesz hányingered. Na, gilt? Rendben?

Szép pár vagytok, hogy néznétek ki valami nyomorék kis krapekkel? Ennyi tortúra után ütődött is lehetek. Szeretnéd, ha folyna a nyálam és szitálna a fejem? Na, látod! A szegényes otthon ne izgasson, én speciel tojok rá. És mi az, hogy szegényes? Ablak van?

Megsimogatta a mellét, aztán a keze a hasára tévedt…

Nos, asszonyanyám, mi lesz? Együtt vagy egymás ellen?

Megsimogatott.

Bukfenceztem egyet, aztán elrúgtam magamat a méh falától, aztán megint, és újból meg újból. Körbejártam az én kis legénylakásomat.

Nem mondtam még – ők sem tudják –, fiú leszek. Este addig sutyorgott a Miska meg a Garbóka rólam, hogy megszületett a „nyírbátori béke”, megszűnt a hajtóvadászat ellenem. Valami váratlan dolog történt még. Csókolgatták egymást, aztán Miska behatolt egész az albérletemig. Az ajtónál megállt, aztán kitolatott. Járkált ki, be, ki, be… Ringatóztunk, ringatóztunk, aztán hörgés, sikkantás és elzsibbadtunk. Színes karikák köröztek a szemem előtt, így aludtam el.

(Ahogy látom, jóval később fényképen is megörökítődött a béke. Anyám hasa már jócskán felkapta a bő ruha elejét, apám mégis azt írta a kép alá: „Kibékülés! – …a sorssal a legsötétebb erdő szegélyén” – ami írói munkássága része, hiszen az út menti fasoron fehér foltokban átszűrődik a fény.)

Béke, nyugalom, kutyaugatás. Ezt csak hallomásból mondom, mert fogalmam sincs, mi az, hogy kutya, vele is csak akkor fogok megismerkedni majd, ha kihúzom innen a lábam. Mivel nem kell a háziasszonnyal hadakozni, törődhetek egy kicsit magammal. Fantasztikusan érdekes tudok lenni. Érzed te a bőröd? Foglalkozol a testeddel? Mikor simogattad körbe az arcodat, tapogattad végig a kezedet, a karodat és a lábadat, amit én naponta többször megteszek? Van nyakam és nincs időm unatkozni. Azelőtt sem volt, a rohamos növekedés komoly foglalkozás. Megkóstolom az öklömet, szopom az ujjamat, vagy játszom a nagy horgonyzsinórral. Míg foggal, körömmel hadakoztam, se fogam, se körmöm nem volt, ez utóbbi csak most nőtt ki. Akárcsak a fejemen meg a szemem fölött a pihe. Ismerkedek a világ ízeivel, megkóstoltam ezt a nagy óceánt. Hát…

Kék füzet: „A változhatatlanba beletörődve napról-napra boldogabbak lettünk, hogy gyermekünk lesz. Szép lánynak mondtak, de a férjem szerint terhes-asszonyként a világ legszebb nője lettem. Mások is dicsérnek. Kiteltem, és elteltem az anyaság boldogságával. Mikor Miska reggel az irodába indul, mindig elkísérem a kapuig. Egyik reggel a negyvenöt éves özvegy Eliz néni kijött elibém, és teljes szívvel kinyilvánította:

– Nagyon irigylem magát!

– De Eliz néni, olyan szegény vagyok, hogy semmi irigyelni való nincs rajtam.

– Dehogy nincs! Irigylem a fiatalságát, a szépségét és a boldogságát.

Bementem, a tükör elé álltam, de semmi különös szépséget nem láttam magamon, mert a hasam már domborodott. Miska minden este tapogatta, csókolta és kereste, merre felé rugdos a fia. Szerinte csak fiúnk lehet és csakis futballista lesz, mert olyan remek lábmozgása van.

– Na, itt egy remek gól! – kiáltotta, amikor »a fiú« rúgott egyet a hasamba.”

Hát ezek az én szüleim: az apám meg a főbérlő anyám. Jó volt, ha velem foglalkoztak, ha hozzám beszéltek. Megismertem a hangjukat, megkülönböztettem édes simogatásukat. Örültem, ha színeskarikáztak. Utána nyugodtabban aludtunk.

Bár nem voltam tervezett baba, szerencsére végül elfogadtak, mert a nem kívánt babáknak piszok rossz a sansza. Elviselhetetlen is lehetnék. Munkára, alkotásra képtelen. Hát hiába tanítónő az anyám, nem tudja, hogy iskolatulajdonos lett? Mert bárhogy csűrjük-csavarjuk, az anyaméh az első iskola. Fogantatásától kezdve, apránként önállósodva, mindannyian innen indulunk útnak. Mázli, hogy a konfliktusokkal, traumákkal terhelt két hónapot el lehet feledni. Ép maradtam testileg és szellemileg is, tűrhető az önismeretem, az empátiás készségem, fiatalemberként sem kellett az energiámat torzulások korrigálásába ölni. Fátylat hát a csatákra!

Kék füzet: „Nyírbátorból bejöttünk Debrecenbe, Vajna Pista nőgyógyász barátunkhoz a klinikára, hogy vizsgáljon meg, nincs-e valami rendellenesség.

– Ideális anyatípus vagy. A kisebb nők általában simábban szülnek, remek a csípő méreted is. Nincs semmi baj, csak mozogj sokat, hogy könnyen jöjjön a világra az a lurkó, és vigyázz ne hízzál el!

Ez hiányzott csak és én a kelleténél is többet mozogtam. A munka zömét kivettem a cselédlány kezéből.

Mert cselédlány is volt. Hiába utáltam ebben a flancos nagyközségben, hogy egy »úriasszonynak« cselédet kellett tartania, alkalmazkodni kellett! Nem foghattad a piaci kosarat a kezedbe, azt a cselédnek kellett utánad vinnie. A mi anyagi helyzetünkben urizálás volt a cselédtartás: »fenn az ernyő, nincsen kas«. Én, aki otthon három személyre mostam, főztem, takarítottam, úgy éreztem, mintha levágták volna a fél karom.”

De nem fájhatott eléggé az amputálás, mert nem üvöltött miatta. Anyám önállótlanná vált ebben a szerelemben. Kifordult önmagából, feladta józan életelveit. És a malomudvaron nyakon vert apámból hogyan lett ilyen uracs? Miért hitte, hogy csak akkor tud felkapaszkodni az uborkafára, ha igazodik a helybéli „nagyságok” követte rendhez? Nem nagy tartásra vall, hogy képtelen volt ellenállni ennek a mucsai előkelősködésnek.

Vagy húsz éve küldött nekem dr. Szigethy László egy rólam egyéves koromban készült fényképet. Ritka „olvasói” ajándék. A kép története a következő: apám 1938-ban Pesten tette le az ügyvédi vizsgát és ezekben a napokban a siófoki orvos édesanyáéknál lakott. Akkor adta nekik ezt a képet. Ők a fotót 1940-ben magukkal vitték Erdélybe, ahonnan 1946-ban egészen a Balaton partjáig futottak, „a kép mindezt túlélte” – így lett belőle két példányom. A kép témája: milyen aranyos gyerek vagyok, és apám mennyire rajong értem. A bizonyíték: bár én még elég labilisan álltam a lábamon, a hozzám hasonló nagyságú csokoládényúl stabilan tekingetett széles talapzatáról a világba. Én persze nem emlékszem az egészből semmire, sőt arra sem, hogy életemben valaha is láttam volna ekkora csokoládényulat. Noha a mögöttünk húzódó nyírbátori fatornác nem volt elég elegáns a nyúlhoz, de mit tegyünk: apámat így ölte a pompa. Szegény jószág még egy évig kornyadozott a méltatlan környezetben. Lássák csak minél többen a kis Pünkösti óriás nyulát!

Persze nemcsak Nyírbátor uradzott, mint a pap kutyája. Ez ment az egész országban. „Kérlek alássan kedves bátyám!” A hivatalnokok, katonatisztek, jogászok többsége nagyságos, sőt kegyelmes vagy méltóságos úr akart lenni, és csak azért nem főméltóságú vagy excellenciás úr, mert ezek a nyálas címek már sokba kerültek, nagy pénzt kértek értük. A szabolcsi új dzsentrik disznósörtés kalapja divattá vált. Ezt ugyan apám nem hordta, de szüleim példája szerint a „tisztellek alássan” bokacsattogtatás komikus majomcirkuszába a kisközéposztály is ott tolongott. Följebb, egyre följebb, mint szódában a buborék. Aztán úgy is pukkadtak szét.

A faramuci helyzetre anyám – legalább a négy fal között – a maga módján reagált: „Sort dolgoztam a cselédlánnyal, talán ennek is köszönhetem, hogy akik nálam voltak, ma is szeretnek. Kettővel, akik Szlovákiában élnek, levelezünk, járunk egymáshoz. Matild és Irén lányom is jó módban lévő férjes asszony. Emlékszem, drága Matildom egyik télen megfázott, lázas volt. Éjjel is kijártam a gyógyszert beadni, megnézni, hogy van. Simogattam a fejét és éreztem, hogy hullik a könnye. Kétségbeesve kérdeztem:

– Jaj istenem, ilyen rosszul vagy?

– Nem csak azt számolom, hogy már nyolcszor tetszett kijönni hozzám éjszaka, mint egy jó anya!

Ha átmegyünk Szlovákiába hozzájuk, idézgetjük az emlékeket.

– Szeretem az uram, de a tanítóasszonynál voltam a legboldogabb.”

Ennek már az emléke is olyan örömmel töltötte el, hogy a benne zsúfolódó események egymás sarkára hágva rendre felborították a kronológiai sorrendet.

Kék füzet: „A terhességem alig látszott, noha elmúltam már öthónapos. Anyám varrt egy remek estélyi ruhát, ami a sejtést is eltakarta, és elmentünk a Stefánia-bálba. Ez mindig fényes esemény volt, idegen vendégekkel. Nagy társasággal voltunk, és a műsor után odapenderedett elém a szomszédos Desseffy gróf fiatal gazdatisztje, és táncra kért. Ámulva néztem Miskára. Nem akartam menni, magyarázkodni meg szégyelltem volna, ő meg odavetette:

– Menjetek csak, ügyesen táncol a feleségem!

Egy tangó után, olyan eszeveszett csárdásba kezdett velem ez a férfi, hogy azt hittem ott szülök meg a parketten. Hál’ isten, ezt is kibírtam. Hazafele szemrehányást tettem Miskának, amiért nem kért le, noha én közben integettem is neki, de csak nézett bennünket, a számonkérésemre meg azt felelte:

– Ezt a gyereket maga már mindenre megedzette!”

Ha emberanyámmal jól is éreztük egymást, ebben a táncikálásban összepotyolódtam. Ez rosszabb volt, mintha csuklott, attól csak ugráltam. Ahány csuklás, annyi ugrás.

Ekkortájt kezdtem színes vizeket álmodni. Nem kipányvázva, hanem szabadon, úsztam mindenfele. Többen voltunk, csivitéltünk. Az egyik nagyobbacska társam a hátára vett és bukócskázott velem. Feltaláltam a delfint! Meg a különböző ízű vizeket. Az abszint nem jó. A tejben nem látni.

Egy éjszaka arra ébredtem, hogy anyám álmodik. Összekulcsoltam a hasamon a kezemet és néztem a színes, hangos, szélesvásznú filmet. Az egész pocakot betöltötte, Dolby Sorround – azaz a legkiválóbb hangzás mellett.

Csupa szőr arc, hosszú orr, félrefordított fej, aztán hírtelen elkap valamit a szájával és ropogtatja, majd vakkant kettőt. Ez a kutya! Az egész teste szőrös. De négy lába van, mint nekem. Nem úszik, hanem fut valami zöldön. Fölötte egy karnagyságú valami úszik, pörög, ahogy leesik a zöldre, egyet pattan, de a kutya két lábával leszorítja. Boldogan ugat, csóválja a farkát és néz vissza emberanyámra. Érzem, ez ő, még ha nem is gömbölyű a pocakja. Két lábon áll. Csak a fején van szőr, hosszú szőr és két kezével a combjára csap:

– Pajti!

Akkor mégsem kutya, hanem Pajti, de miért ugat, mint egy kutya? Nem a kezébe veszi, ami az előbb úszott fölötte, hanem a szájába és trappol vissza vele emberanyámhoz. Szeretném őt közelről látni, de a Pajti van a képen, két lábon áll a szájában a valamivel. Hát akkor a Pajti, a kutya és az ember egyforma, csak a Pajti meg a kutya csupa szőr és ugatva beszél, meg négy lábon is jár, meg kettőn is… Ettől ő már nem lenne kutya?

Édesanyám elveszi a valamit, és eldobja. Most sokáig látom emberanyámat. Szép. De a bőre csak az arcán olyan, mint az enyém, a nyakától lefelé valamiért csíkos, a derekától pedig kék a bőre és lelóg róla, ezért a két lába nem is úgy nyílik, mint az enyém, és ő nincs kikötve. Fut a kutya után, valamin átugrik, amitől megijedek és elszakad a film.

Így láttam először emberanyámat. Ezután már én is álmodok Garbókámról…

Kezdem kinőni az albérletet. Hol vannak az ifjúság szép szárnyalásai? Össze kell gömbölyödni, keresztbe tenni a kezemet, a lábamat, hogy elférjek.

Kék füzet: „A húsvéti ünnepekre meghívott bennünket Vajna Pista édesanyja és a húga Mária, aki a tőlünk nem messze levő Dessewffy uradalomban volt tanítónő, egyben legkedvesebb barátnőm ma is. Szép szolgálati lakásban laktak, nagy kerttel. Virágoztak a fák, földszag volt a levegőben. Sétáltunk egyet a családdal, és készítettünk pár képet. Miska hívott maga mellé, de én szégyelltem mutogatni közeli anyaságom és egy virágzó gyümölcsfaágat húztam erősen domborodó hasam elé. Ebből a képből, ahol mi már hárman vagyunk, nemcsak én őrzök egyet, hanem Miska is Brazíliában. (Honnan veszed ezt anyácskám, mikor két-háromszatyornyi himihumival költözgetett pampáról pampára, mint egy hajléktalan – a gyerek). Vagy egy héttel húsvét után vettünk öt mázsa vágott tűzifát. Azt mondtam a lánynak, ő főzze csak meg a vacsorát, a fát majd én berakom. Ellenkezett, hiszen már nyolchónapos terhes voltam. De leszereltem azzal, hogy nekem orvosi utasításra mozognom kell. Aztán éjjel arra ébredtem, hogy elment a magzatvíz. Fájdalmaim nem voltak, csak nagyon megijedtünk Miskával. Összeölelkeztünk és remegve vártuk a reggelt, hogy orvost hívjon. Ő rögtön beküldött Debrecenbe, a klinikára. Az egyik ügyvédbarát kocsiján mentünk, sőt száguldottunk. Mivel Miskának helyszíni tárgyalásra kellett utaznia, ennek a barátnak a felesége, Balláné, Erzsike kísért el, aki két hónappal előttem szült. Útközben elkezdődtek a fájások, néha bizony sikoltoztam is. A sofőr riadtan nézegetett hátra és minden kiáltásra könyörgött:

– Jaj nagyságos asszony, tessék már tartani, nehogy itt szüljön meg a kocsiban!

Erzsike meg bíztatott, hogy szorítsam erősen a karját, és csak kiabáljak nyugodtan, így csinálta ő is. Végre beértünk a szülészetre, és én ott is, mint egész úton a fájásszünetekben kétségbeesve hajtogattam: meghal a gyermekem, meghal a gyermekem, mert nyolc hónapra születik. Idős asszonyoktól hallottam, hogy a héthónapos megmarad, a nyolc hónapra született nem.

Mennyire nem akartam ezt a gyereket, most mégis elementáris erővel rám tört az anyaság. Abba is belementem volna, hogy én elpusztuljak, csak ő megmaradjon. Előkerült Vajna Pista, és amikor elzokogtam a bánatomat, először leszidott, hogy fahordást nem rendelt, majd felvilágosított, hogy ez a hét-nyolc hónap babona: minél tovább fejlődik egy magzat az anyaméhben, annál nagyobb az esélye az életben maradásra.

A szülőszobában húsz majd tizenöt percenként törtek rám a fájások. Úgy éreztem magam, mintha lovak húznának kétfelé. Magzatvíz nélküli száraz szülésem volt, amikor bőr a bőrön súrlódva jön világra a gyermek. Megszenvedtük. Rontotta a helyzetet, hogy a szülőszoba mind a négy ágyán sikoltozott valaki. Pista be-benézett rám, egyszer éppen a kínjaim közepette.

– Remekül alakul minden! – mondta. Azt hittem megölöm. Déli tizenkét óra után már ötpercenként vergődtem borzalmas kínok között, és amikor újból bejött, kijelentette:

– Isteni sűrűn jönnek a fájások, nemsokára meglesztek! – aztán vidám fecsegésbe kezdett a madámokkal. Ekkor határoztam el, hogy most már a hulláját is feldarabolom! A legjobb barátunk, kéthetenkénti vendégünk így tűri pokoli kínjaimat? A »nemsokára« 1936. április 21-én 3 óra 15 perckor következett be, ekkor sivalkodott a világra Árpád fiam. Jól megkínoztuk egymást, megtört, kékes-fekete volt az arca, én a végbelemig felrepedtem, mert akkor még nem volt divat előre bemetszeni.”

Emberanyámra csak azért panaszkodhatnék, hogy átörökítette rám a túlbuzgást. Hogy mindent túlteljesítünk. A nem szabad ellustulni, neki öt mázsa fa behordását jelentette. Évtizedek multán, amikor megműtötték a gerincemet, az, hogy negyedik nap kijöhettem a kórházból, nekem azt sugallta, szabad a világ, mindent tehetek. Újabb műtét és hathetes csontgyulladás mozdulatlansága térített észhez.

Térített?

Állítólag más magzatokkal is előfordul, hogy lélegezni próbálnak, ezért sok vizet nyelnek, amitől csuklanak. Ezt tettem én is egyszer-kétszer, amíg le nem vonult rólam a víz, és rám nem szakadt az albérlet. Hiába helyezkedtem én, ahogy illik, fejjel előre, piszok nehéz volt ez a rövidke út. Nem is tudom, hogy úsztam meg. Gyötrődésünk egyetlen maradandó emléke talán csak a két elálló hallószervem lett. Lapátfüleimet végül le is kellett kötni, mert úgy néztem ki, mint, aki erős hátszélben jött a világra.

(Koraszülöttségemről hallva felvágott nyelvű első anyósom megjegyezte:

– Az első gyereknél gyakori a koraszülés!

De hát ez két évvel volt az esküvő után!)

Kék füzet: „Másnap, mikor behozták, és a mellemre tették a fiamat, Vajna Pista is ott volt, nekem meg csak hullott a könnyem a boldogságtól. A »doktor úr« gyöngéden rám szólt:

– Ne sírj már, mert azt hiszi ez a gyerek, hogy esik az eső és visszabúvik a hasadba!

Azt mondják a szerelem a legboldogítóbb érzés. Nem igaz! Az anyai boldogsághoz semmi sem fogható. Nem tudom, Miska hogy keveredett be a helyszíni tárgyalásról, de kora délután mikor jött föl a lépcsőn, már kiabálták neki az ismerős orvosok:

– Fussál Miska, fiad született! – Szedte is a lábát. Akkor én már a kórteremben voltam. Rám borulva köszönte meg a fiát, aztán jól összemaszatoltuk egymást a könnyeinkkel.”

Április 21. nemcsak a számomra jeles nap. Ekkor született Táncsics Mihály, Erzsébet angol királynő, Mark Twain, előttünk egy nappal Hitler, utánunk eggyel Lenin, de Immánuel Kant is. Mosolygok is minden horoszkópon, mert hát mi köze van ezeknek az embereknek egymáshoz, mennyi a hasonlóság a sorsukban? Az asztrológiáról sem jobb a véleményem. Ha egy kórházban azonos időben születik egy hajléktalan és egy milliomos gyermek, akkor nekik egyforma lesz a sorsuk? Annak kellene lenni, hiszen a születés helyéről és azonos pillanatában egyforma állást mutatnak a bolygók. És ha anyám nem rakta volna be a fát, és egy hónappal később születek, más lennék? És a bolygóállás a legfontosabb eltérés egy etióp faluban és egy Los Angelesben ugyanakkor született gyermek sorsában?

Egyébként pedig 1936. április 21-én a helyi újság (Nyírvidék–Szabolcsi Hírlap) a születésnapon ezer más dolog mellett közölte, hogy a nagy múltú NYIVE sportegyesület elhatározta, a jövőben minden jegyzőkönyvét ezzel a szóval kezdi: „Revízió!”

Kék füzet: „1944 karácsonyát még Özörényben töltjük, karácsonyfa nélkül, mert senki sem merészelt felmenni a hegyekbe fenyőért. Szentestén egy német tiszt kérte, adjam oda a harmóniumot, hogy ünnepelhessenek. Mondtam, nem adhatom, mert nem enyém. Majd a parancsnokuk jött, hogy elismervény ellenében elviszi… Másnap visszahozták. A szilveszter csöndjét csak a németek újesztendőt ünneplő rakétázása törte meg.

BÚÉK!

Nagy hóesés volt, a szél behordja a havat a nagyszobába a belövés okozta résen. Összecsavarom a szőnyegeket, a féltettebb ágyneműimmel együtt elviszem a jegyzőék rejtett pincéjébe.”

A háborús fosztogatás elől az aranyakat, az ezüst „eszcájgot” volt szokás elásni, vagy a perzsákkal, festményekkel együtt biztos helyre menekíteni. Anyám a „féltettebb ágyneműit” dugta el. Reménytelen lenne leltározni, hogy a háború alatt Magyarországon mi minden hemehuminak kelt lába. Az aranykincs, a korona, a zsidóvagyon Nyugatra került (német, majd tőlük amerikai, orosz, sőt a francia kézre), az itthon maradt festmények, szobrok, könyvek Keletre. A németek le akarták szerelni a stratégiai jelentőségű gyárakat, de a magyarok ezt többnyire elszabotálták. Az oroszokkal szemben ez már nem ment. Ők vittek mindent, de leginkább a nyugati életforma értékeihez vonzódtak, élénken érdeklődtek például a helyi idő iránt, hogy hány az óra. Ágynemű egyetlen veszteséglistán sem szerepelt, pedig milyen jól hangzott volna: „Putyin elnök visszahozott két dunyhát”.

A „hadizsákmányért” cserébe kaptuk a zabrál szót. Ám a Történeti Etimológiai Szótár szerint ez már 1916 óta ismert a cseh, a szlovák, a lengyel, az ukrán vagy az orosz nyelvből. Biztos igaz, de a köznyelvbe csak 1945-ben vésődött be és az oroszból. Ezért az 1962-es Értelmező Szótárban a bizalmas nyelv gyakran tréfás értelemben használt szavaként szerepel, és példáként említi: „Virágot zabrált.” Ezt a példát a Nyelvtudományi Intézet párttaggyűlésén találhatták ki. Az Értelmező kézi-szótárban (1972) már szó sincs tréfáról, virágról: „zabrál: ige vulg. (Lopva v. rabolva) szerez. Fosztogat. (szláv)” Igen, igen.

Vulgárisabb volt a front előtt érkezett hír, hogy az orosz katonák megbecstelenítik a nőket. Anyámat elkapta a félelem. Kék füzet: „A papék már rég elmenekültek. Molnár Samu tartotta a faluban a hitet meg a lelket. Aggodalmamat neki panaszolom, hiszen az iskolában mindig garmadával lesznek a katonák. Felajánlja, hogy menjünk Rozsnyóra, özvegy papné édesanyja már ezerszer üzent neki, hogy haza várja, mert fél egyedül. Így aztán felpakolunk egy szekérre és irány Rozsnyó. Samu édesanyja boldogan fogadott bennünket a villaszerű háromszobás lakásban. Az előszobából nyíló pince szinte keleti kényelemmel berendezett, perzsaszőnyeges, fűthető óvóhely volt. Valamennyire megnyugodva segédkeztem a háztartásban, esténként pedig – ha a harci zaj elviselhető volt – römi-csatákat vívtunk. Hamarosan kiderült, hogy kevés az élelem, főképpen a zsír, a szalonna és a hús hiányzott. Nálam meg Özörényben ott volt a sok finomság, hiszen december elején öltünk disznót. Samu istenkísértő ötlete volt, hogy menjünk haza érte biciklivel. Az édesanyjával együtt dermedten néztünk rá, hiszen a golyók már sűrűbben röpködtek, mint ősszel a fecskék. De mivel szégyelltem, hogy másodmagammal élősködök rajtuk, ráálltam az útra.

A Gömöri hegyeket kettészelő országút egyik oldalán a szovjetek, a hegy másik oldalán a németek ásták be magukat, nekünk pedig közöttük kellett haladnunk. Virradat előtt még csend honolt mindenütt. Fohászkodtunk egyet és elindultunk. Erre az útra visszagondolva is elzsibbad a lábam, hiszen huszonöt kilométert ültem a vázon. Baj nélkül megérkeztünk Özörénybe. Távollétemben a német katonák úgy megbátorodtak, hogy tele volt velük a lakás. Irén leányom láthatóan jól érezte magát velük. Miután kikotródtak, összecsomagoltunk szalonnát, zsírt, sonkát és még egy kis lisztet is. Elől, hátul meg volt pakolva a szerencsétlen kerékpár, ráadásul ott voltam én is. A visszaút még erősebben él az emlékezetemben, mert meggyőződésem, csak a véletlennek köszönhető, hogy életben maradtunk.

Alighogy elhagytuk Pelsőcöt, a nyílt országúton szinte vezényszóra elkezdődött a lövöldözés. Szóltam Samunak:

– Forduljunk vissza!

– Dehogy is. Majd abbahagyják!

Találkoztunk egy szekérrel, amiről leszólt a gazda:

– Térüljenek meg tiszteletes úr, a hegyek mögül igencsak üzengetnek egymásnak!

– Köszönjük szépen, megpróbálunk nem odafigyelni – felelte Samu. Váltig biztatgattam én is a megtérülésre, ám erre már nem is válaszolt.

Egy teremtett lélekkel sem találkoztunk már az országút szürke szalagján. Hol előttünk, hol mögöttünk csapódnak be a lövedékek. Sehol egy árok, vagy egy vastag fa, ahol meghúzódhatnánk. Gombaszögtől erősen emelkedik az országút és még mindig tart a félelmes tűzfergeteg. Január van, és érzem, hogy a nyakamba hullnak Samu verejtékcsöppjei. Hallom a zihálását, és nem tudok egy vigasztaló szót sem szólni, mert szorongatja a torkomat a halálfélelem. Ő csak tapossa a pedált, feszülnek az izmai, és önkéntelenül feszülnek az enyémek is, hogy segítsek neki. Berzétén, az útszéli házakban mintha senki se lakna. A félelem az óvóhelyre parancsolta az embereket. Innen már csak négy kilométer Rozsnyó, és a falu végétől már csöndesedik a lövöldözés. Mire hazaértünk, nemcsak az erőnk fogyott el, hanem a félelmünk is. Ketten, mint egy test hullottunk le a gépről. Megfeszített izmaink ellazulnak, egymásra nézünk, ő a bicikli egyik oldalán, én a másikon, és csak annyit mond:

– Élünk asszonykám!

Ekkor és ott én beleszerettem ebbe az emberbe.

Emma néni örömében sírt, hogy megérkeztünk, a kisfiam is futott elém, és úgy öleltem magamhoz, mintha a halálból tértem volna vissza hozzá.”

Hát gyerekeim, észnél vagytok/voltatok? Hogy képzeltétek ezt? Ez a hős férfiú miért biciklivázozta végig a frontvonalak mentén a szerelmét? És ez a szűzasszony mi a búbánatért kockáztatta az én anyám tyúkszaros életét? Hát mennyivel több fért volna arra a rohadt kerékpárra, ha nem kucorog rajta? Akár egy fél disznó is! Ha fel tudtam volna fogni, hogy a 33 éves tanítóné asszony ilyen felelőtlen, átveszem a parancsnokságot. Tiszteletes úr, sipirc Özörénybe! Áh, nem smakkolt nekem ez a Rozsnyó, meg az egész felszabadulás. Nem volt se kutya, se macska, se patkány, se temetőkert, se barátok, csak három begyulladt felnőtt. Emléktelenségem is mutatja, milyen unalmas volt a háborús cécó vége.

Kék füzet: „Rozsnyót is elérték a harcok, majdnem egész napunkat a pincében töltöttük. Reggelente a falhoz lapulva, háztól-házig futva mentünk tejért, egy ismerős asszonyhoz. Nappal alig mertük a házból kidugni az orrunkat, az udvar a tetőről lehullott cserepekkel volt tele. Közben leveleztem Lacival „Valahol Magyarországon” tábori lapon jelzett számon, és 1945 januárjában egy fagyos reggelen megjelent egy szalmával, takarókkal kibélelt szekérrel, a tisztiszolgájával. Értünk jött, hogy mentsen az oroszok elől a kisfiammal együtt. A front már négy kilométerre volt, dörögtek az ágyuk, dúlt a harc.

– Folyik a drága magyar vér, pakoljunk hamar és menjünk! – mondta.

Nagy veszélyben bennem mindig felébred valami ösztönös logika.

– Hová menjünk, amikor itt a front, merre bujdokoljunk magával Lacikám?

Ma sem értem, hogyan tudták a katonákat megőrjíteni a német »csodafegyverrel«? Laci könyörgött, hogy menjünk, mert most fordul meg a háború sora, bevetik a csodafegyvert, és az oroszok ész nélkül rohannak visszafelé. Engem ez nem tudott meggyőzni. Minden kérésére, biztatására azt mondtam:

– Nem! Nem!

Az előszobában álltunk mind az öten, az ágyúzástól remegtek az ablakok. Kértem, menjünk le a pincébe, mert itt egymás hangját se halljuk. Ott is tovább esdekelt, hogy siessünk, hiszen keservesen tudta ezt a szekeret szerezni, és neki minél hamarabb vissza kell térnie.

– Jöjjön, az Istenre kérem! – mondta és sírva borult az asztalra. – Szeretem, és a közelembe akarom tudni.

Keményebb voltam az acélnál, meg kissé aljas is. Ridegségemben szerepet játszott, hogy Samu nem volt közömbös a számomra. Megvetettem magam ezért, sajnáltam ezt a szerelemmel teli embert, kikísértem, és ő a legénnyel kettesben ült föl a szekérre. Néztem, míg elkanyarodott az úton, míg az ágyúdörgés be nem kergetett. Bent nekem esett a papné barátnőm, hogy ő életében ilyen kegyetlen asszonyt nem látott. Hogy milyen jó, milyen szép ez az ember, hogyan tud szeretni, én pedig minderre csak állok, mint egy kőszobor.

Igaza volt, de akkor képtelen voltam másképp dönteni. Értelmetlennek találtam tovafutni, az őrjöngő világ úgyis utánam jön és a sarkamra hág.”

Ekkor láttuk utoljára – a „csodafegyverben” bízó – Laci bácsit. Kilencéves korom dacára alig-alig ködlik valami ebből a jelenetsorból. A szekér rémlik a ház előtt, de azt már képtelen vagyok felidézni, mennyire fogadtam el apám utódát. Például megcsókoltuk-e egymást, amikor jött vagy ment? Anyám azt írja, hogy „az előszobában álltunk mind az öten”. Én lettem volna az ötödik? És Samu bácsi is végighallgatta ezt a szerelmi hívogatót, nem volt benne annyi szemérem, udvariasság, hogy kiment volna? Vagy anyám épp az ő jelenléte miatt volt ilyen eltökélt?

Meglepő Samu bácsi anyjának a viselkedése is. Hát nem vette észre „a fiatalok” szerelmét? Vagy nem egy gyermekes asszonyt álmodott a fiának? De nem ilyen fehéren-feketén letudható ez a történet sem, hisz anyám barátnőjeként emlegeti esetleges anyósát…

Azt is írja, hogy az ágyúdörgés miatt kellett Laci bácsival lehúzódni a pincébe. Szerintem az aknavetősök miatt, akik a kertből tüzeltek. Én tátott szájjal néztem, hogy az aknavető csövébe belecsúsztatják az aknát, leszegik a fejüket, befogják a fülüket, majd kezdik elölről az egészet. De hagyta volna ezt anyám, hogy ott bámészkodjak, meg kibírta volna a fülem?

Mégis magam előtt látom a két aknavetős katonát, de nem fegyverük durrogását hallom, hanem a filmsztár, Karády Katalin énekét:

„Sokkal jobban szeretlek, mint máskor,

Minden percben rád gondolok százszor,

Valahol Oroszországban,

Valahol Oroszországban.”

Honnan tudom én ezt a szöveget? Villanyunk sem volt, nemhogy rádiónk. Karády 1949-ben külföldre szökött (először Brazíliában élt, aztán az USA-ban), itthon elnémult: betiltották. Mikor az 1970-es években válogatott dalai megjelentek lemezen, nekem ezek többsége ismerős volt. Most jövök csak rá: anyámtól. Ő énekelgette őket: a jó hangú kántorasszony.

Summázat: egye fene, megbocsátom a közbiciklizést. A nélkül talántán szekérre kapunk. Menekülünk. Én megfázom, mint Pünkösti Rózsácska és kampec dolores. Az olvasónak is annyi. Mit csinálna most, ha nem lenne ez a könyv?

Kék füzet: „Rozsnyón tovább folytak a harcok, a házunk tetején már alig volt cserép. Esténként nyitva hagytuk a szobák ablakait, hogy a légnyomás ne vigye ki az üveget. Minden pillanatban vártuk a front áttörését. Mivel a fiatal nőket megbecstelenítés fenyegette, idős barátnőm felöltöztetett fekete ráncos szoknyába, fekete blúzba, a hajamat varkocsba kötötte, és fekete fejkendővel a fejemen úgy festettem, mint egy viharvert varjú. Keservesen viseltem a nehéz göncöket. Aztán január 23-ára virradó hajnalon bakancsok dobogására riadtunk. A vendégek a nyitott ablakokon ugráltak be a szobába. Ordítoztak, szaladgáltak egyik helyiségből a másikba. Ismerős szavakat hallok: »Buna dimineata« – jó reggelt, románul! Gyorsan lekaptam a fejemről a kendőt és szaladtam föl a lépcsőn. A barátnőm kétségbeesve kiabált utánam:

– Gyere vissza, te boldogtalan, megölnek!

Én csak futok, hiszen ezek románok, egy pár szavuk rám ragadt az erdélyi hazalátogatáskor, ezek nem fognak bántani! Visszaköszönök nekik románul, meghökkennek, majd mosolyognak. Szerencsére volt közöttük egy magyarul tudó is, ő tolmácsolta aztán, honnan a »nyelvtudásom«, és mennyire örülök, hogy ők jöttek, nem az oroszok. Majd sorolni kezdem ismertebb ételeiket; szerezzenek hozzávalót és megfőzöm… Egy román tiszt katonás szigorral odaszólt a székely fiúnak, hogy kérdezze meg nem rejtegetek-e német katonát? Hiábavaló volt mosolygós tiltakozásom, vagy tízen letódultak a pincébe és Emma nagy rémületére felhányták mind a két szépen berendezett helyiséget. Miután megnyugodtak, elvonultak és megígérték, hogy hoznak nyersanyagot a főzéshez. Hoztak is. Egy hétig igen jól éltünk. Főztem a »ciorba de burtát« – savanyú pacallevest –, az erdélyi lucskos káposztát. De a fene a jó dolgukat, »emlékbe« elvittek egy nagy tábla füstölt szalonnát, pedig eldugtam a dívány alá.

Egy reggel, mikor tejért mentünk Samuval (ez volt a kimenőtök? – a gyerek), szembe találkozunk egy igen marcona kinézetű, nagy prémes sapkáján virító ötágú vörös csillagot viselő orosz katonával. Ránk nézett, mondott valamit, mi meg csak álltunk vele szemben. Nekem szinte a földbe gyökerezett a lábam a félelemtől, mert annyit rémisztgettek velük. Ekkor a románok már továbbmentek és ők vették át a parancsnokságot.”

Anyám és az én emlékeim összehasonlíthatatlanok. Ő lényeglátó és érzelmes (szerelmes) felnőtt volt, én (hadi)technika iránt érdeklődő, felelőtlen kölyök. Az azért meglep, hogy noha kétszer is említi a lehullott cserepeket, a lényeget, hogy mi történt, elfelejtette. A háztól száz-százötven méternyire volt a Sajó-híd, amit a visszavonuló németek felrobbantottak. A robbanás megemelte az egész tetőt és letette a kertben… (Legalábbis a cserepeket lesöpörte.)

Bennem élénken él még egy történet. A pincében volt egy kis tűzhely, ezen főztek anyámék. (Emma nénire egyáltalán nem emlékszem. Tudom, hogy volt, de a képe ki van vágva. Samu bácsiról sincs sokkal több emlékem, ekkor még azt sem vettem észre, hogy anyámnak „udvarol” – kedvesek voltak, kész, passz.)

A tűzhely mellett egyik oldalon egy hokedli volt, a másikon egy vagy két sezlon. Ezen aludtam én, legalábbis akkor, amikor bejött melegedni egy átfagyott és talán nem éppen szeszmentes román vagy orosz katona. Leült a hokedlire és a melegben elszunnyadt. Nyomhatta a hasát a két-három kézigránát, félálomban kihúzta hát őket és rárakta a forró tűzhely szélére. Én arra ébredtem, hogy bejött egy másik katona, elkezdett kiabálni, a kézigránátokat pedig kivágta az udvarra, aztán a nehezen magához térő társát rázta, talán gyepálta is. Ha később jön… Most sajnáltassam magam, magunkat, a házat? Akkor még egy kis mínuszos hír sem lett volna belőlünk, egyrészt, mert nem volt újság, másrészt semmi különös nem volt abban, ha egy ház elrepült.

Kék füzet: „1945. február 2-án kidobolják, hogy minden munkás foglalja el a helyét, a tanítók szedjék össze a gyermekeket, takarítsák el a romokat és kezdjék el a tanítást. No, mondom, ez nekem is szól, megyek haza Özörénybe.

– Ne igyekezzék annyira, – szól közbe Samu –, ez nekem is behívó a munkára.

1945. február 3-án hajnalban egy ismerős parasztember elvitt bennünket Szilicéig. Innen még elég messze van Özörény. Huzatos volt a havas hegyek tövében. Az összes ruhánkat magunkra szedtük, néha így is szaladóra kellett fogni, hogy gémberedett testünket fölmelegítsük. Főképp Árpi jeleskedett a futásban. Egyszer csak elkiáltja magát:

– Édesanyám, jön egy nagy autó!

Egy orosz teherkocsi volt. Megállítottuk és Samu, aki perfekt beszélt szlovákul, jól el tudott velük boldogulni. Gyorsan felkapaszkodtunk kevéske motyónkkal és hamarosan otthon voltunk. A falu főterén Samutól elváltunk, ő ment a parókiára, mi meg az iskolába.

Lehajtott fejjel baktattam fölfelé, és furcsállottam, hogy az emberek, akik máskor olyan nyájasan fogadtak, most félszegen köszönnek vissza. Mi történt? Amint felérünk az iskoladombra, látom, hogy a kapu, a kerítés nekidőlt a lábazatnak: szabad a kilátás a temetőre. A lakást találat érte, a ház falát golyónyomok tarkították, az udvaron gödrök éktelenkedtek, az iskolatető csontváz bordái kilátszottak. Az udvaron elől volt az óvóhelyül is szolgáló pince. Benézek, és szinte kővé dermedek a látványtól... Ágyak roncsai, edények, teknő, minden szanaszét a földön, a gabonatartó hombárok szétverve, a maradék gabona szalmával keverve és a nagy kavalkád közepén áll a harmónium. Közelebb lépek... Óh, egek! A teteje le van tépve és benne zab, kétoldali fogóján egy-egy vastag kötéldarab. Ide lovak voltak kötve. Muzikális lovak. Az a zsoltár visszhangzik a fülemben (»Az Úr énnékem őrző pásztorom…«), amit utoljára tanítottam a harmóniumon a gyermekeknek. Megyünk tovább szótlanul. A fiam, látva, hogy el vagyok keseredve, meg sem mer mukkanni. A lakás lépcsőjének a tetejére érünk, amikor végignézek az udvaron, és majdnem fölsikítok a látványtól. Az iskola végében egymás hegyén-hátán orosz katonahullák. Kinek a lába, kinek a keze lóg ki a halomból. Húzom a gyereket magammal – legalább ő ne lássa –, besietünk a lakásba. Az ajtók tárva-nyitva. Reszket a lelkem is az esztelen a vandál pusztítás, öldöklés nyomaitól. A lakásban csak a nehezebb bútordarabok maradtak, ajtajuk kifeszegetve, fiókok kihuzigálva. A könyvek, az irataim darabokra szaggatva hevernek a padlón.”

Anyám lesöpört a kanapén egy fenéknyi helyet, és azt mondta, maradjak ott, amíg körülnéz az iskolában. Mennék én is, de nem engedi. Azt hiszi, nem láttam a hullákat. Pedig… Pár nap múlva itt temették el őket. Később exhumálták az összes községbeli orosz halottat, és közös sírba kerültek. Erről az exhumálás szó, a rettenetes bűz és egy szekérsaroglyában heverő félarcú koponya látványa maradt bennem emlékül.

A feldúlt lakásban nem lehetett nyugton megülni. Azt hittem, nem jól látok: az ágy oldaldeszkájából vagy félméternyi kilógott a cserépkályha ajtóból. Tudták volna, hogy anyámnak elég egy ágy is? Nem szerettem fát, szenet felhordani, de ez a kényelmes fűtési mód nálunk nem volt divatban. Pedig megspórolható vele a favágás. Betesszük a husáng végét – hiszen az ágydeszkák száma mégiscsak véges –, és ahogy leég, utána toljuk.

Az eltüzelt ágy egyébként az enyém volt – elvégre én voltam a férfi a háznál. Mivel az éjszakákat is csatázva, túlmozgásosan töltöttem, anyám kínjában a két ágy közé rakta a vasalódeszkát, ami a rúgásaimtól ugyan megkímélte, de a felébredéstől nem, akkorákat koppantam rajta. (Akkor még nem volt párnázva ez az alkalmatosság, hanem egy pokrócot kellett ráteríteni vasaláskor.)

Letarolt szobánk padlójáról fölvettem a fényképalbumok legnagyobbikát, a bőrkötésűt és lapozni kezdtem. Egy lankás tájon rakásnyi turista jött felém laza kettes-hármas sorban. A csoportban a harmadik-negyedik ember az apám, aki jobb karjával mutatja a „csúcsot”. Ez az előre lendített kar a nyilas köszöntés, az „Éljen Szálasi!” A képen rajta kívül egyetlen nyilas testvére sem köszönt bele az örökkévalóságba. Magunkat – édesanyámat – nem látom. Mi nem voltunk ott? Egy turistaház lépcsőjén, mellvédjén, tetején talán ugyanaz a harminc-negyven gombostű-ember.

Ötéves lehettem, amikor elkísértük apámat a majdnem illegális taggyűlésre egy felvidéki várromhoz (1940-ben költöztünk át a Csehszlovákiától „visszatért” Tornaljára). Hogy a nyilas „testvérektől”, az Árpádsávos lobogótól miért viszketek ma is, annak a részleteit a kék füzet őrizte meg: „Miska gyűléseket tartott, kirándulást szervezett a nyilaspárti tagságnak és a szimpatizánsoknak. Egyik vasárnap mondta, hogy menjünk vele mi is Árpival, mert egy kies fekvésű kisfalu mellett lesz a gyűlés. Örültem a hívásnak, legalább nem leszünk otthon egyedül. Valóban egy szép, ligetes, hegyekkel körülvett kis völgyben telepedtünk le. Az uzsonna elfogyasztása után, Miska tartott beszédet. Csupa fül volt mindenki, szép orgánumával engem is elbűvölt. Az egyik ormon állt egy várrom, a gyerekek, meg a fiatalabbak felkapaszkodtak rá. Alatta hatalmas kupac gránitkövet halmoztak fel útépítésre. Nagy belefeledkezésem közben látom ám, hogy az én kisfiam is felszökött, és ott hancúrozik a kisebb-nagyobb gyerekekkel. Egyre izgatottabban figyeltem, azon morfondírozva, hogyan tudnám onnan lehozni? Abban a pillanatban sikít a gyerek és látom, hogy zuhan lefelé. Behunytam a szemem, hogy legalább ne lássam, mint loccsan szét a feje a köveken. Aztán velőtrázó sikoltással rohanni kezdtem hozzá:

– Jaj a fiam! Jaj a fiam! – Egy gödörben hasra estem, már menni se volt erőm, csak eszelősen sikoltoztam. Az asszonyok hozták őt ölben, de én nem mertem kinyitni a szemem:

– Tessék megnézni, itt a gyerek!

Nem is csupán nem mertem, nem is tudtam kinyitni a szemem: nem akartam őt véresen, halottan látni. Az asszonyok csak bíztattak, megfogták a reszkető karomat:

– Tessék megnyugodni, itt a gyerek, nézze már meg! – A meleg szavaktól fölocsúdtam, és valahogy kinyitottam a szemem is. Fiókám a nagy ijedelemtől bágyadtan tekintett rám. Magamhoz kaptam, és elkezdtem veszettül csókolgatni, mintha életet akarnék lehelni belé. Hála Istennek erre nem volt szükség, nem a kőrakásra, hanem tőle félméternyire fekvő csalánosba zuhant. Nyár lévén lengén volt öltözve, így a teste teli s tele volt csaláncsípéssel. Hazafelé menet már hólyagos volt, mint egy kis piros léggömb. Soha többé nem mentem nyilas kirándulásra.”

7.

Anyám kisírt szemmel jött vissza a lepusztított iskolából.

Kék füzet: „A tantermekben, a szertárban a szemléltető eszközök, szakkönyvek, térképek, a földgömb, mind, mind darabokban hevert, a kitömött egerészölyv fejét letépték, üvegszemei a kupacból villogtak rám. Alig volt erőm újra fölmenni a lakásba. Ott már vártak rám a közelben lakó asszonyok, és suttogva mondták:

– Tessék gyorsan menekülni, mert keresik a tanítókisasszonyt, azt mondják, kém és viszik Szibériába!

Ki sem mondták, már meg is érkezett egy hetyke, dunántúli partizán legényke, a háta mögött két tanítványom apjával, mindnyájan nemzetőri karszalaggal, szuronyos puskával felszerelkezve. Ez az ifjú ismeretlen elibém ugrott és torkaszakadtából ordítani kezdett:

– Maga le van tartóztatva, maga piszkos fasiszta kémnő! Vegye tudomásul, elmúlt a nagyságos asszony világ, most én fekszem a rekamién, maga meg elrohad a szalmán egy szibériai börtönben!

Szólni se tudtam, csak néztem a két helybeli emberre segítséget kérve, hiszen ők ismertek, segítsenek hát, de lesütötték a szemüket. Ez az ifjú meg tovább kiabált:

– Szedelőzködjön, megyünk a járási székhelyre, Pelsőcre, ahol a magához hasonló jómadarak már kalitkában vannak!

– Előbb hadd reggelizzen meg legalább a gyermek – mondtam, hogy rendezhessem a gondolataimat. – Jó volna, ha adnának neki enni valamit – fordultam az asszonyokhoz. Azok futottak is, tejet, vajat, kenyeret hoztak, erőltették, hogy egyek én is. Bár jókora gombócok voltak a torkomban, megpróbáltam pár falatot lenyelni. Közben járt az agyam, hogy mi van itt, mit akarnak ezek? Míg ettem, az ifjú főnök a szekrényekben lévő ruháim, táskáim között turkált és diadallal emelt ki egy-egy jobb darabot:

– Csinos lesz ebben a menyasszonyom, ugye?

Egy ilyen kisfaluban olyan gyorsan terjed a hír, hogy még be sem fejeződött a reggeli, amikor kétségbeesve megérkezett Samu. No már csak a pap hiányzott ehhez a cudar komédiához! Az ifjú partizán csodálatosképpen szótlanul tűrte, hogy Samu vigasztaljon, tanácsokat adjon. Engem leginkább a fiam sorsa aggasztott. Eszembe jutottak Miska szavai:

– Ha megtudják, kinek a fia, felkoncolják!

Már elindultunk, mentem a lépcsőn lassan lefelé, néztem az udvaron fél karéjban álló szomorú asszonysereget. Mi legyen a gyerekkel? – töprengtem, mire a vezér megint elordította magát:

– Mit lacafacázik itt nagysága, maguk meg tirhuljanak – szól az asszonyokhoz –, úgyse látják többet, felakasztják, mint a pinty!

Erre a fiamból fölszakadt a riadalom:

– Jaj édesanyám, jaj édesanyám! – és belém csimpaszkodott, lépni sem tudtam tőle. Lehajolok hozzá, és lassan a fülébe súgom:

– Maradj itt kisfiam Gürtl vagy Balázs néniéknél, majd visszajövök érted!

Erre hangosan sikoltozni kezdett, belekapaszkodott a ruhámba. Könnyek között bugyborékoltak belőle a szavak:

– Nem maradok sehol. Édesanyámat felakasztják, menni akarok én is!”

Nem valami hősi mondat. Le kellett volna őket bokszolnom? Vagy bevetni a csodafegyvert? De az atombombához Özörény kicsi lett volna, meg hát ott voltunk mi is. Gázspray, az igen. Egy ismerősöm hozott Párizsból idegbénító sprayt. Két év múlva, amikor külföldön volt a férje, késő este valaki kaparászott az ajtónál. Felkapta a sprayt, és lábujjhegyen óvatoskodott le az emeletről a lépcsőn. És ha nem jó a spray? Kipróbálta a kézfején. Tíz perc múlva tért magához a lépcső alján.

Kölökként, sőt felnőtt koromban is hányszor jutott eszembe, hogy a mohácsi vagy a waterlooi csatamezőn, de akár a szabadságharcban is micsoda hős lehettem volna egy szál géppisztollyal. A mai filmek felületes ismeretében is úgy tűnik, nemcsak az én agyam hord így félre.

Kék füzet: „Mivel megint leálltunk, ez az ember durván kezdte lerángatni rólam a gyereket. Neki ugrottam a mellének, megragadtam rajta a kabátot és most én ordítottam:

– Maga engem megölhet, de a gyermekemhez semmi köze, hozzá ne merjen nyúlni egy ujjal se!

Leemelte a fegyvert a válláról, és a puskatussal oldalba vágott. Ránéztem korántsem esdeklőn, mire meghunyászkodott:

– Akkor jöjjön az őrjöngő kölyke is!

Mi ártatlan ketten három fegyveres ember között útnak indultunk a falun keresztül. Egy-egy kerítésnél óvatosan megjelent egy-két fej. A tanítványaim fesztelenül kijöttek az utcára, a merészebbek egy darabig kísértek is:

– Jaj, viszik tanító nénit! – óbégattak.”

Tartsunk most szünetet anyám emlékére. Egyrészt, mert érzem, hogy figyel. Ha életében vonakodott volna is attól, hogy „kibeszéljem”, mára felülemelkedett a világi előítéleteken. Sőt a kezemre játszik, elveszett dokumentumokat kerít elő, elenyészett emlékeket idéz az eszembe, mert az én lyukas emlékezetemmel segítség nélkül bele sem mertem volna fogni ebbe a munkába.

Tartsunk szünetet azért is, mert anyám betegsége – a nagy dramaturg, a legjobb helyen – hosszú pauzára kényszerítette őt is a „hagyatékolásban”. Csak két és fél esztendővel később, 1982 márciusában folytatta a kék füzet vezetését: „Azt hittem, már nem is tudom továbbírni. Influenza utáni súlyos tüdőgyulladás miatt beutaltak Mátraházára, a szanatóriumba. Ott a főorvosnőnek gyanús lett a mellem. Daganatot nem találtak, csak a mellbimbó volt behúzódva, ami rákgyanús. Ettől kezdve alig volt nyugodt éjszakám, örök feszültségben, szorongások közepette éltem.” Levelében azt írta ekkor: „Hátha kapok még egy pár évet az Istentől, hogy még egy kicsit örülhessek nektek. Nyugodjatok meg, nagyon erős fogok lenni.”

Igen, ő olyan képzelt beteg volt, akinek minden baja megvolt ehhez. „Egyik orvostól mentem a másikig, és a röntgenfelvételek sokasága közül egyik sem volt megnyugtató. Egyöntetűen műtéti eltávolítást javasoltak, mert mell esetében, »ebben a korban« (68 év) ez a legbiztosabb. Kétségek között hánykódtam, mit tegyek. Úgy éltem, mint a halálra ítélt a vesztőhelyen. Végül 1979. október elsején megoperáltak. A szövettani leletre váró két hetem lelkiállapotát képtelen vagyok leírni, hiszen az onkológián fekve a rák megannyi változatát láttam ahhoz, hogy ne legyen egy nyugodt percem sem. Végre megjött a NEGATÍV lelet. Nem tudtam, örüljek-e vagy sírjak, hiszen a mellem odavolt. Az egészet elkerülhettem volna, ha a mátraházi főorvosnő nem ülteti a fülembe – és az itteni orvosokéba is – a bogarat. De megnyugodni sajnos csak ilyen áron lehetett. Öltözködéskor néha megborzongok, mikor látom, milyen felemás lettem. A hiúság nem múlik el az emberből 68 éves korában sem. Élek ugyan, de gátlásokkal leszek tele mindörökre, mert mindig azt érzem, ha valaki jobban megnéz, sajnálni fog, talán viszolyogni is, hiszen nyomorék lettem. Drága párom, Antikám (a második férj, röviden: apa – a gyerek) segít átvészelni az értéktelenségem miatt rám törő érzéseket. Azt mondják, erős lelkű asszony vagyok, illik hát ezzel is megbirkózni.”

Édesanyám a műtét után még tíz évet élt, és rák végzett vele 1990 júniusában. Apám Brazíliában két évvel később, de napra majdnem pontosan ugyanekkor halt meg elhagyottan, idegenek között, nem tudni, miként. Neki a sors hét évvel hosszabb életet adott, mint anyámnak. Mivel utolsó éveiben eltévedt hangyaként kereste a „bolyt”, kérdés, jutalmul vagy büntetésből kapta-e a ráadást.

Kék füzet: „1945. február 3. a borzalmak napja, felejthetetlen dátum! Három szuronyos őr kíséretében elindultunk térdig érő hóban a három-négy kilométerre fekvő járási székhelyre, Pelsőcre. Néha úgy ráncigáltam szegény kisfiamat, hogy el ne merüljön a nagy hóban, ha elakadtunk ziháló lélegzettel megálltunk egy szusszanásnyi időre.”

Egy pillanat: ez azért túlzás, hiszen nem szűz hómezőn hajtottak bennünket, mert az országutat a szovjet katonai teherautók már letaposták. Én ösztönösen mentem a „kémnő” anyámmal, mint a szekér mellett szabadon futó kiscsikó.

Szabadon?

Akár Szibériába is – mi mást tehettem volna?

De haladjunk tovább fegyveres kísérőinkkel – anyámmal: „Néztem a hótól roskadozó fenyőket, a hegyoldalt… Lehet, hogy már soha többé nem látom ezt a tájat, a falumat, az iskolámat. A távolból kutyaugatás hallatszott. Farkasüvöltés jobban illett volna ide. A halál tekintete kísért, hiszen azt ígérték, hogy felakasztanak, és nem volt senki, aki mellém állt volna.”

Megértem anyám érzelgőségét. Hiába trappoltam mellette, ekkor én inkább teher voltam, nem segítség. Egy héttel a harmincnegyedik születésnapja előtt anyám olyan egyedül állt, mint az ujjam, és olyan sebezhető volt, mint egy újszülött. A szülei majdnem kétszáz kilométerre – ma ez megfelel tízezer kilométernek –, hiszen akkor telefon sem volt (esetleg a papírgyárban), talán posta sem (postás biztos nem), és azt hiszem, rendszeresen nem is leveleztek. (Nagyszüleimet egész életemben nem láttam levelet írni, nagyanyám szálkás betűi mégis előttem vannak a csomagolópapírból kivágott, összecsavart szabásmintákról: „matrózblúz j. eleje”.) Orosztolmács nagyapám Özörényben is „Jani” lett volna, amennyire az oroszok engedték a magyaroknak a „Janiskodást”, de különben is Debrecenben szolgált, anyámnak pedig egy szál barátja, barátnője sem akadt a közelben. Samu bácsi státusza miatt sem illett a hadi helyzetbe.

„Mikor a községháza emeletes épületéhez értünk Pelsőcön, a pincéből jajgatás hallatszott. Farkasok! Bevezettek egy zsúfolt várószobába, ahol mindenki arra várt, hogy a szovjet parancsnok meghallgatja, vagy kihallgatja. Az emberek szorítottak nekem egy kis helyet maguk között. Egész valóm reszketett. Az lett volna a legjobb, ha az összes szorongásom üvöltésben tör ki belőlem, hadd tudja meg mindenki: ártatlan vagyok. De néma volt a félelmem. Szárazon égett a torkom.

Mondják, hogy a rémülettől égnek áll az ember haja. Hát én úgy éreztem, hogy most tüskeként meredeznek ki a fejemből a hajszálak. Próbáltam lesimítani, de nem volt rá szükség, hiába tapogattam óvatosan körbe a fejemet. Végre beszólítottak. Ólomlábakon vonszoltam magam az ajtó felé. Egy hosszú terem végében lévő asztalnál egy szovjet őrnagy ült, mellette egy vasutas tolmács. Elkezdődött a vallatás:

– Mikor látta a férjét?

– Öt hónapja.

– Miért jött magához?

– Hogy elvigye tőlem a kisfiam.

– Milyen politikai instrukciót adott?

– Semmilyet, mi 1943-ban elváltunk.”

Hát onnan a vád, hogy apám megérkezett az özörényi templom elé az istentisztelet végén 1944 októberében a fekete főispáni autóval, „menekíteni” akarva bennünket! A részletekről majd később. Laci bácsi januári mentési kísérlete szerényebb volt, nem is az egész falu szeme láttán történt, nem is kerül fel a bűnlistára, pedig a kettő együtt egyértelműen igazolta volna, hogy anyám „nekik” dolgozik. Holott csak mindkét eltájolt férfi csak menteni akart bennünket, mert szentül hitte egyik is, másik is: odébb táncikolunk egy kicsit, majd diadalmasan visszatérünk. Vallásos hitüket – fanatizmusukat? – a legkevésbé sem rendítette meg a Vörös Hadsereg föltűnése „a spájzban”. Apám jó szándékú látogatásával mindent megtett azért, hogy a jóslata beteljesüljön: mi is bűnhődjünk miatta.

Anyám – azaz a nagykorú gyanúsított – szerint az orosz őrnagy ekképp folytatta a kihallgatást:

„Mikor lépett be a volt férje a nyilaspártba? Mit csinált, mint megyei főispán?

– Nem tudom, akkor már másik felesége volt.”

Bár a Szovjetunióban – majd 1949 és legalább 1958 között Magyarországon is – bűnösnek számított az osztályellenség volt felesége, sőt a munkatársai, ismerősei is, a kék füzet szerint a szovjet tiszt ezen a ponton feladta, valami miatt nem követte az otthoni gyakorlatot. Nagy szó!

„Milyen tárgyakat tanított az iskolában?

– Egytől nyolc osztályig minden tárgyat, 84 gyereknek. A férfi kollegámat behívták katonának, én őt már nem is ismertem.

– Szerette magát a falu népe?

– Ezt nekik kellene megmondani. A három kísérőm közül kettő falubeli, kérdezzék meg őket.

– Miért ment el a faluból?

– Három hétig állt itt a front. A híradós központnak berendezett iskolám tetejét egy találat levitte, féltem egyedül maradni. Elmentem özvegy barátnőmhöz Rozsnyóra a kisfiammal.

– Mit gondol, miért kísérték magát ide falubeliek is?

– Azt hitték nyugatra menekültem és széthordták a lakásom értékeit. Amikor Rozsnyón kidobolták, hogy minden pedagógus foglalja el a helyét és tanítson, én hazajöttem Özörénybe.

– Hol van a gyermeke?

– Kinn a várószobában.

– Végeztünk. Küldje be a kísérőit, és maradjon kinn.”

Anyám okosan felelgetett a jóindulatú parancsnok kérdéseire. A kihallgatásról a háború, na meg az ügy súlytalansága miatt sem készülhetett jegyzőkönyv. Pedig az ember szívesen olvasgatná, ami nincs.

Kék füzet: „Kiszédültem és intettem az embereknek, hogy menjenek be. Nem sok idő múlva újra beszólítottak. Odaálltam a kísérőim mellé az őrnagy asztala elé és vártam az ítéletet.

A tiszt felállt és kiabálni kezdett a kísérőimmel:

– Miért hozták ide az ártatlan tanítónőjüket, ha saját bevallásuk szerint is szereti a falu? A pártnak nem ilyen hebehurgyaságokra van szüksége, végezzenek jobb munkát! – Ekkor hozzám fordult: – Menjen vissza és tanítson úgy, mint eddig! Követelje vissza minden ingóságát, amennyiben nem kapná meg őket, jelentse nekem. De mielőtt elmegy, hozza be a kisfiát!

Most meg az örömtől reszketett a lábam, de oda repültem a fiamhoz és vittem az emberséges ember elé. Ő fölemelte a magasba a kisfiút, majd megszorongatta, és nevetve azt mondta neki:

– Menjetek haza édesanyáddal és szeressed őt!”

Ez a történet egy felszabadulási évfordulóra készített filmben is elment volna. Másnapra az őrnagy már biztos el is feledett bennünket. Szerencsénk, hogy éppen őt vetette hozzánk a sors.

Anyám: „Nem is tudom, hogy kerültünk ki a kapu elé. Az őreim ott szerencsétlenkedtek köröttem:

– Maga most már szabad, és mehet egyedül is!

– Nem úgy van az! – mondtam, mert közben nagylegény lettem. – Menjünk csak együtt, ahogy jöttünk, „a parancsnok úr” ránk szegezett puskával. Védjen meg, ha valaki vissza akarna hozni.

Igen aprócskák lettek és mentegetőztek:

– Nekünk ez kötelességük volt! Elhagyta a falut, és konspirálhatott volna a nyilas főispán férjével! – Megszólalt a másik: – Legyen nyugodt, segítünk, hogy visszakapja a holmiját.”

Na kiscsikó, mit szólsz te ehhez?

Hát azt, hogy hülye játékai vannak a felnőtteknek. Semmi szabály, csak kenjük be sárral! Noha a tanítóné asszony tudott olyan kegyetlen lenni, hogy árvának éreztem magam, váratlanul ért, hogy fegyveresek vonultak ki ellene. Ha néha kívántam is ezt, ekkor megszeppentem. Ennyire azért nem bűnös! De a végén csattant az ostor, mikor a hóhérjelölt orosz tiszt a levegőbe emelt. Mit akar? Elájulni sem volt időm. Mégsem ő lett az én szovjet katona hősöm, hanem a későbbi szovjet filmek szívdobogtató vitézei, mert őket értettem. A Pelsőcre vetődött őrnagy jóravalóságát nem. Én csak a partizánkölyök handabandázását meg az ölbe kapást éltem át, és nem voltam egy Einstein, hogy a beígért akasztást össze tudjam rakni az ölelgetéssel. Csak jóval később fogtam fel, hogy könnyen vádolható apám van, és miatta bélyeg került ránk is.

Kék füzet: „Alig értünk a falu végére, már Özörény másik szegletében is tudták, mi történt. A gyerekek, a szülők örömmel vettek körül. Másnap elkezdték visszaszállítani holmim maradékát, ami nem volt valami sok.

Tanítványaim közé tartozott egy Szkokan Barna nevű gyerek. Nagy betyár volt, jobban szeretett verekedni, mint tanulni. Minden pedagógiai módszerem csődöt mondott vele szemben. Szkokanék valahol a falu aljában laktak. Az apja, Sándor a papírgyári illegális kommunista sejt vezetője volt és a nyilasok elhurcolták, az anyja egyedül maradt vele és két testvérével, három gyerekkel. Nem ismertem az asszonyt, én őt nem akartam meglátogatni. Mivel a gyerekkel szemben tehetetlen voltam, fölhívtam a lakásunkba, beszélgettünk, és a fiammal hármasban játszottunk vele, néha meg is kínáltam ezzel-azzal. Egyszer aztán kezdte levetkőzni a komiszságait. Figyelt az órákon, teljesen újjászületett. Örültem, hogy egy kisemberke útját sikerült jó irányba fordítanom. Ezt azért írom le, mert elhurcolásunk követő napon az édesanya volt az első, aki megjelent nálam egy paplannal, párnácskával, két kenyérszakajtó kosárral, hogy ő ezt kapta a holmijaimból és bocsássak meg neki, hogy elfogadta. Azért siet vele, mert a fia sürgette.

– Csak most találkozom a tanítóné asszonnyal, de amikor a kisfiam megtudta, hogy ezek a zsiványok elvitték, átölelte a térdem és sírva könyörgött, hogy menjek és mentsem meg. Elmondta, mennyire szerette a tanító nénit, mert sosem mondta neki, hogy kommunista ivadék, mint az elődje!

Bizony a kislányosan törékeny asszony férje örökre odaveszett.”

Én Szkokan Barnára sem emlékszem.

Születésem után egy hétig volt velem a klinikán az anyám, csak akkor utazhattunk haza Nyírbátorba. Kék füzet: „Otthon félve letettük az asztalra a törékeny csomagot. A pólyából csak hosszú fekete haja és szép pofikája látszott ki.”

Fénykép persze egy szál se a szépségemről. Bezzeg a lányom szüléseinél ott volt a férje, és nagy elánnal nyomkodta a digitális gép exponáló gombját, így aztán a harmadik fiúgyermekükről már az anyja lába között, talpig magzatmázasan is van fotó, ám az én „szépségem” megörökítetlen maradt. Mindössze egy kis vacak pólyás kép készült rólam. Nem nagy mulasztás, mert igazán szép újszülöttet nemigen láttam. A fiam és a lányom sem volt szép, mitől is lett volna az, ekkora sokk után? Én meg, lapátfüleimmel bevitorlázva a mi kis Jeruzsálemünkbe, úgy nézhettem ki, mintha a szamarat hozták volna haza a gyerek helyett.

Anyám „üzemi vaksága” is rövidéletű volt: „Nézzük már meg alulról is! – mondta Miska. Óvatosan kezdtük bontogatni. – Hát erre nehéz azt mondani, hű, de szép.

A szúnyogcombú, girhes újszülött hátán finom apró pihe szőröcskék voltak. Amint szemlélgetjük, egyszer csak nedvesség folyt végig a karomon. A fiam pótolta az elmaradt húsvéti locsolást.

Nehezen tanultam bele az anyai teendőkbe. Akkor nem úgy volt, mint most: nem oktatták a kismamákat, hiányzott a tanácsadó könyvek tömkelege is. Ráadásul szeptembertől kezdve volt egy IV. polgárista tanítványom, aki mentes tudott maradni az iskolai tudomány minden áldásától. Kínomban jegyzetet készítettem neki minden tételből, és egész délután ezeket bifláztattam vele, pedig minden percemet a saját gyerekemre szerettem volna szentelni. Júniusban ez a fiú valahogy átkecmergett a vizsgákon, így megszabadultam tőle.

A kisfiam sok szomorúságot is okozott azzal, hogy lusta evő volt, mindig elaludt szopás közben. Szüntelen paskolni kellett az arcocskáját, hogy ébredjen már és legalább egy pár kortyot egyen. Ráadásul belőlem ömlött a tej, sokszor épp a fulladozás késztette arra, hogy nyeljen egyet, egyet. És, hogy teljes legyen az öröm, talán, mert a klinikán világosban tartották, felcserélte a napszakokat. Nappal aludt, éjszaka meg üvöltött. Az apja ki is kergetett bennünket a másik szobába, hogy aludni tudjon. Az orvos megtiltotta, hogy éjszaka szoptassam, csak teát volt szabad innia. Ez balga tanács lehetett, hisz egyszerűen csak éhes volt. Ez volt a baja. Meg kellett volna szegnem az orvosi utasítást. Annál inkább, mert ha nem bugyoláltam be a mellemet, a lábam száráig folyt a tej. Az orvos küldte a nővért mindennap a kifejt tejért, egy beteg gyermeknek (akkor még nem fizettek érte). Balláné Erzsikének, aki bekísért a szülészetre, szintén nem volt teje és hozzám hordta a fiát szopni.”

Hihetetlen, hogy az én pöttöm anyácskám három gyermeket táplált. És ő nem akart szülni! A girhes kölyök pedig, mintha visszamenőleg meg akarta volna ezt bosszulni, kéthónapos korában negyven fokos lázzal és kemény éhségsztrájkkal „büntetett”. Sikerült is kétségbeesésbe kergetni anyámat, főképp miután a helybeli orvos tehetetlenül tárta szét fölöttem a karját.

Kék füzet: „Ölbe kaptam a gyermeket, és sínautóval berohantam Debrecenbe a klinikára. A gyermekosztályon volt tanársegéd a DEAC 190 cm-es kapusa, Lódy László. Semmi rendellenességet nem talált, lázcsillapító kúpokat írt fel. A gyerek édesanyáméknál a ruháskosárban feküdt, és olyan forró volt az egész teste, mint a tűz. Ráhajtottam a fejem a kosárra, és lestem a lélegzetét. Felemeltem, a kis karját, és erőtlenül visszahullt. Megdermedtem a rémülettől, hogy meghalt. Őrjöngve kikaptam a kosárból, bár még lélegzett, éjfél előtt fél órával kifutottam vele a Sarok utcáról a négy kilométernyire lévő klinikára. Laci bent lakott. Felköltöttem és sírva csak azt hajtogattam:

– Meghal a gyermek! Meghal a gyermek!

Újra megvizsgálta.

– Van annyi ereje – kérdezte –, hogy éjjel-nappal az egész testét vizes ruhával borogassa tízpercenként, vagy itt hagyja? – kérdezte, és még hozzátette: – Reggel konzíliumot tartunk.”

Hát ez túl jól sikerült! Untam én is, de olyan mély volt már a gödör, hogy egyedül képtelen voltam kikecmeregni belőle. Életem első konzíliumát vagy öt orvos és a prof tartotta fölöttem. Akkor – hetven éve – még egészen másképp festett az „orvostodomány”. Ismeretlenek voltak a lelkünket is kiterítő masinák, módszerek, hiányoztak a lórúgás erősségű gyógyszerek. Sok hümmögés közepette azt mondták, meghűltem, és erre reagál a szervezetem a magas lázzal. A szívem kímélésére folytatni kellett a kúpozást meg a mára érdemtelenül elfeledett friss vizes borogatást. Anyám három nap, három éjjel percekre, ha lehunyta a szemét. Nagyobbacska koromban lepedőbe burkolt, ekkor még egy nagypárnahuzat is betakart. Protestáns anyám ekkor térdre hullva kérte az Urat, ne vegyen el tőle!

Ezért-e, vagy másért, nem kellettem neki.

Nagyanyám nem bírta tétlenül nézni a gyötrődést. Ajánlgatta, hogy segít, a lányának. Kérlelte újból és újból:

– Feküdj le, Irénkém, majd én borogatom!

– Nem!

Végül már könyörgött neki.

– Nem és nem! Senkire nem bízom a gyerekemet, ha meghal, azt mondanám, te ölted meg!

Kék füzet: „A fáradtságtól és az idegességtől szinte már delíriumban ordítottam vele. Kiment szegénykém, de engem nem érdekelt. Ám pár perc múlva magamhoz tértem. A konyhában találtam rá, az asztalra borulva zokogott. Csak annyit mondott:

– Anya vagyok én is!

Ekkor civódtam vele először és utoljára.”

Szégyen, de én nem egyszer, nem is kétszer torzsalkodtam anyámmal. Ő a fúvó széltől is óvott volna, mintha lány lennék. Aggódott, ha késtem, aggódott, ha vezettem, aggódott, ha repülőre ültem, aggódott, ha főnökkel vitáztam, aggódott, ha utána fordultam egy nőnek. Csupa aggály volt az élete. Apropó nők: „élete férfijával”, azaz velem szemben is mindig azokat védte. Ha jobban is szeretett, mint őket, a saját sorsa jármától képtelen volt szabadulni: nem akarta, hogy utána bárki abba a szakadékba zuhanjon, amibe ő, hogy netán tán én taszítsam bele. Némi túlzással, számára a válás volt a világ legnagyobb bűne, utána jött a rablógyilkosság és más apróságok. Válásom után csak az nyugtatta meg, hogy első feleségem nyomban férjhez ment, sőt irogatott is neki, és meg-meglátogatta.

Kettőnk kapcsolatának eszmélkedésemtől fogva volt egy egyenrangú, baráti része is. A keskeny szál, ahogy cseperedtem egyre szélesedett, barátokká is váltunk. Aggodalma kicsi hányada korholássá, sőt szurkolássá oldódott.

A „vizes ruha” rajtam segített, anyámnak ártott. Kék füzet: „Árpikám meggyógyult, de továbbra is nyivászta maradt. Lelkileg nagyon megviselt a sok aggódás, éjszakázás, fizikailag pedig a három gyermek szoptatása. Bennem különben is szorongások, betegséggé fajulnak. Kezdtem erősen fogyni, étvágytalan lenni, köhécseltem, délutánonként hőemelkedésem volt. Tüdőcsúcshurut! Nyomban abba kellett hagyni a szoptatást. A sok tejtől a mellem a nyakamig duzzadt, magas lázam lett. Négyhónapos gyermekem a bőség böjtöse lett. Tápszerfőzőcskézés, tehéntej Ovomaltinal meg mindenféle mesterséges vackokkal hígítva. Aggódtam, hogy ettől biztos nem fejlődik rendesen. Hol volt még a bérelhető csecsemőmérleg, a gyermek gyarapodásának napi ellenőrzése. Az anyai szem pesszimista, megbízhatatlan. Miközben a tüdőmet kezelték – szerencsére nem voltam fertőző –, könyékig ekcémás lett mindkét kezem. Vízbe nyúlni nem szabad, kerülni kell a fehérjéket, pedig a tüdőbetegség miatt épp ezekre lett volna szükségem. A kezem sokszor eleven hús volt, mikor doktor Bella Imre cserélte rajta a kötést. Vacak, idegtépő betegség. Éjjel rettentően viszketett, félálomban elvakartam.

Miskának azt mondta Bella:

– El tudod képzelni, mit szenved a feleséged ettől a cudar nyavalyától? Én már tőkére tettem volna a kezem, ő meg mosolyogva jön a rendelőbe, kisüt tőle a nap.

Ez a Bella Imre, a helybeli suszter gyermeke volt, és szorgalmával, tudásával lett a környék legjobb orvosa, de jólétében sem felejtkezett meg arról, honnan jött. Mondok egy példát. Az úri világban nagy divat volt helybeli nagyságokkal koszorúzott előkelő vacsorákat adni. Bár mi nem tartoztunk a »nagyságok« közé, azért a legtöbb helyre meghívtak. Micsoda pucc volt! A Koronából fogadtak fehérkesztyűs pincéreket, az asztal roskadozott a drága porcelánoktól, kristályoktól. Megnevezhetetlen fogásokból állt a menü. Egyik helyen előételként valami halféleséget adtak salátákkal kipintyózva. Ettől még rosszabbul éreztem magam, hiszen a halat nem szeretem, a szálka rendszerint a torkomra akad. Meg sem kóstoltam, csak mímeltem az evést, a salátát nyalogattam, a halat széttúrtam. Nekem az sem esett jól, ami finom volt, mert mindig arra gondoltam: ezt vissza kell adnunk!

Főtt a fejem, mikor elérkezett az idő a meghívások viszonzására. Egyszerre nem férnek el, külön meg többe kerül. Éjszakákon át rágódtam ezen, míg egy remek ötletem nem támadt. Miska barátai között több erdélyi volt. Nekik csemege a flekken, a nyírbátoriaknak meg újdonság. Eliz nénitől már elköltöztünk egy különálló házba, ahol tágas, virágos udvarunk volt.

– Olyan „garden partyt” csinálunk, amilyen itt még sose volt – mondtam Miskának. Lelkesen fogtam a munkához, először is erdélyi férfiakat toboroztam a flekkensütésre. Az udvaron U-alakban összetolt asztalokon terítettünk. Előre elkészítettem a salátákat, hagymát, süteményt, tortákat. Mikor a vendégek megérkeztek, elkezdődött a ceremónia. A kíváncsiskodók körülállták a tüzet. A flekkensütőkön sercegett a hús, a lecsöpögő zsírtól piros kis lángok cikáztak a parázs fölött. A sült húst az »udvari szakácsok« tálalták. Az édes füst örömmel és jókedvvel keveredett. A bor még melegebbé tette a hangulatot. Táncolni a lakásban lehetett – a kölcsönkért gramofon zenéjére. Egy szó, mint száz, havi 120 fixből, 35 ember fix jókedvére is telt. A búcsúzáskor Bella Imre, aki jól ismerte a szegénységet, azt mondta:

– Külön tiszteljük az okosságát, maga kis életművész!

Tőle ez nagyon jól esett.”

Visszatérve anyám ekcémájára, életéből bő évtizednyit nyomorított meg ez a nehezen kiismerhető bőrbetegség. Kék füzet: „fizikai munkásként kilöktek volna az állásomból. Sok szépírású tanítványom arca vonul el most előttem, akik helyettem írtak a naplóba vagy a táblára”. Ám tanítani csak 1943-ban kezdett, ez az átkozott kór meg 1936-ban tört rá! Vízbe nyúlni nem szabad, de engem pelenkázni kellett volna, a pelenkákat meg kimosni, kifőzni. Cselédlány! Mégiscsak lett értelme. De milyen dolog az, ha az anya csak felügyeli porontya tisztába rakását, ám nem tudja megpaskolni a fenekét?

És bármilyen jó orvos volt is Bella Imre, az ekcémával ő sem bírt, és még hányan, de hányan Nyírbátortól kezdve Özörényen keresztül Debrecenig! Ez mesebeli betegség: hol volt, hol nem volt, és anyám a férfiaktól „kapta” – feltéve, ha férfinak nevezhetem tojáskorú magamat. De kénytelen vagyok rá, mert első alkalommal az én „haldoklásom” miatt tört rá az ekcéma. A súlyos recidiva (visszaesés a betegségbe) pedig a válás után jött. (A recidiva ötven év múlva még egyszer felbukkant az életében, de akkor már halálosan.)

A diszhidrózis volt az első latin szó, amit megtanultam. A dyshidrosis „többnyire ideges eredetű hólyagszerű bőrkiütés”. Nem véletlen, hogy Tornalján – az ungvári örömröppenések idején –, mikor szerethetett, és a férje viszontszerette, anyám elfelejtette az ekcémát. De túl a váláson cudarul rátört. A lelkét láng mardosta, a bőrén egymás nyakára nőttek a nedvező hólyagok, majd égő, viszkető érzés kíséretében hámlottak. Mondatok egy mai orvosi cikkből: „A kiváltó ok tisztázása és a kezelés hosszadalmas. Amennyiben nem tudjuk kiiktatni az ismétlődő irritáló tényezőt, a folyamat krónikussá válik… Fontos a stressz kiküszöbölését, mérséklését szolgáló technikák megtanítása… Megelőzésként javasolt a bőr kiszáradásának és a viszketésnek a megelőzése, amire akut szakban a mosdókrém jótékony hatású… A viszketés és a nedvezéssel járó kellemetlenségek a beteget türelmetlenné és kezelő orvosával szemben gyakran bizalmatlanná teszik.” Anyám meg napsütést vitt dr. Bellának!

Neki akkor, hetven éve, tilos volt vízbe nyúlnia. Emlékszik még rá valaki, hogy akkor milyen ormótlanul vastagok voltak a gumikesztyűk, hogy nem lehetett bennük tisztességesen dolgozni? Szívfacsaró emlékeim vannak anyám eleven hús kezéről. A kiszolgáltatottságot nehezen viselte. Sírva, kínlódva megtanult balkézzel írni a táblára, mivel a jobbja többször volt beteg. 1946-ban, IV. osztályos koromban, Vámospércsen diktálás után főztem. Anyám benn feküdt a szobában, én szaladtam be a rántással, hogy megpirult-e már, aztán mondta a következő teendőt. Ki, be, ki, be. Eljött aztán a csoda ideje is. Évtizednyi víztilalom után, ha nem tévedek, a debreceni püspöki palotában rendelő dr. Tolvaj Márton felírta a századik fajta kenőcsöt anyámnak, amit vízbe áztatás után kellett felkennie! Ez hozta a gyógyulást. Meg a beletörődés a megváltoztathatatlanba.

Anyám betegségkálváriáinak a szoptatásom közben szerzett tüdőcsúcshurut volt az első stációja. Kék füzet: „Miután jobban lettem, az orvos azt tanácsolta, utókúraként jó volna hegyi levegőre menni. Úgy döntöttünk, hogy hazautazunk Erdélybe az akkor már egyéves Árpikámmal.

Anyósomék gazdag szász orvosa rögtön megállapította, hogy erősen fertőző vagyok, a gyereket el kell tüntetni el a közelemből. Kínok kínja, ha az anyát eltiltják a magzatjától! Én Tatrangban, a kismalomban feküdtem Gyuri sógoroméknál, Árpikámat a már nagylányka Ilike sógornőm gondozta Brassóban. Külön szobámban elárvultan nézegettem a plafont, hánytam-vetettem nem éppen virágos gondolataimat. A jó, bőséges kosztot az orvos a lelkünkre kötötte. Meg is jelent az én drága apósom a hóna alatt egy piros szalagos hófehér báránykával. Megsimogatott, letette a jószágot, és az elmaradhatatlan mosollyal az arcán azt mondta:

– Ettől a szép kis báránytól meg kell ám híznia! Finom címert sütünk belőle – ez feldarabolt combból készített erdélyi specialitás –, meg főzünk tárkonyos báránylevest!

Nem tudtam, sírjak vagy nevessek. Áldott jósága, szeretete könnyekre késztetett, a báránykát ölelgetve örültem, de hogy ezt a hófehér bidres-bodroskát meg is egyem, hát… Ha felejthetetlen apósom felmerül az emlékezetemben, mindig így elevenül fel előttem, de már holmi égi báránykával.”

Anyám ugyan nem emlékezik meg róla, de Ilike néném többször emlegette, hogy mellette kezdtem járni. Lehet, hogy a hónapnyi idő alatt egy ilyen kisgyerek el is felejti az anyját. Ha ez nem is történt meg, szíven üthette anyámat, hogy nem láthatta az első lépéseimet. No, nem is említi. Ez is sürgethette a kemény elhatározást, hogy hazatérünk.

Kék füzet: „Három hét múltán újra elmentünk az orvoshoz. Azt mondta, haza ne merjek menni a poros Alföldre, mert meg fogok halni. Így járt egy párizsi lány betege, aki nem hallgatott rá, aztán otthon meghalt. Nekem ez már sok volt. Ha meg kell halni, legalább otthon haljak meg és minden tilalom ellenére hazatértem. Nyírbátorban Bella megröntgenezett és kijelentette:

– Gyönyörűen elmeszesedtek a gócok, maga teljesen gyógyult!

Nevettem barátunk csali meséjén, meg is mondtam neki:

– Feleslegesen hiteget, nem tud becsapni, egy szavát sem hiszem!

Megütközve nézett rám, nem volt tisztában vele, hogy egy halálra ítélttel beszél:

– Menjen el Debrecenbe, a tüdőszanatóriumba, ha ott a professzor mást állapít meg, leveszem a táblámat a kapu mellől, feladom a praxisomat!

Ez megtorpantott a halálra készülődésben. Kiderült aztán, hogy nagy hóhányó volt a szász orvos, ott akart tartani, hogy minél több pénzt sajtoljon ki az anyósomékból. Őt is éveken át gyógyítgatta. Volt eredmény, de megvolt ára is.”

Anyám már a válás után szemet vetett a halálra. Szemezgetett vele. Ahogy jöttek a betegségei – gyomorfekély, májzsugorodás, mellműtét – mind többet foglalkozott az elmúlással, de egyre kihívóbban. („Azt én már nem élem meg!”) Az onkológiára bekerülve, elkezdett bizakodni, hogy nem is rákos, nincs igazán komoly baja, ami mégis van, azt túléli…

Kék füzet: „Nyírbátorban Miska változatlan kedvvel focizott, hetente két-három edzés, vasárnap játék otthon vagy vidéken. Hétköznap reggel nyolctól egyórás ebédszünettel este öt vagy hat óráig az irodában ült, este pedig a hazahozott periratokból készült a másnapi tárgyalásra. Bizony keveset lehettünk együtt, a vasárnap lett volna minden reményem, az meg elúszott a meccseken. Kezdtem félszárnyú családnak érezni magunkat. Nem a szeretete hiányzott, hanem a közelsége.

A kötelező négyévi gyakorlat után letette az egyesített ügyvédi-bírói vizsgát és átment dr. Bella Jánoshoz, az egyik jó képesítésű ügyvédhez. Irodát nyitni nem volt pénzünk, Nyírbátorban amúgy is egymást érték az ügyvédek. Mikor 1938-ban Miska kiöregedett a játékból, megörültem, hogy végre jobban a miénk lesz. Álom! Ő a sportéletbe már annyira belevetette magát, hogy elfogadta a nyírbátori sportklub vezetését és elnökségét. Ez még több munkát és felelősséget rótt rá, amellett alkalmanként még játszott is. Mindent nagy erőbedobással csinált. Benne szüntelen égett a közéleti láz, a nagyot akarás. Az apró családi örömök nem tudták lekötni, ezekben képtelen volt kiteljesedni. Jó beszédű, jó fellépésű ember volt, jó ügyvédnek tartották. Bár hivatása keményebbé, markánsabbá tette, becsültem, hogy a szegény emberek ügyét kevés pénzért, vagy ha sérelmüket társadalmi súlyúnak tartotta, akár ingyen is elvállalta.”

Anyám ötven év távlatából is rózsaszín képet festett apámról. A világért sem mondta volna ki, hogy csalódott benne, vagy rosszul választott. Futott a forgalomból kivont pénze után.

Apám ingyen elvállalta egy teherbe ejtett szegény cselédlány perét, és meg is nyerte a gazdag parasztcsaláddal szemben: havi 25 pengő tartásdíjat ítélt meg neki a bíróság. A leány próbált valami támogatást kérni a gazdáéktól, mire fel még ők fenyegetőztek, hogy rosszéletű, és nem is a fiuktól van a gyermek.

Kék füzet: „Mivel Julis, ez a lányanya éppen állás nélkül volt, meghatott boldogságában elszegődött hozzánk. Tiszta, rendes teremtés volt, annyira ragaszkodott hozzám, hogy amikor 1940-ben a Felvidékre, Tornaljára költöztünk, oda is velünk jött. Nem győzött betelni azzal, hogy mégis kapott valami elégtételt a kiszolgáltatottságáért. Kislányát az édesanyja nevelte. Megemlítek két kis történetet arról, mennyire ártatlan, romlatlan volt ez a lány. Feszengve mesélte, mennyire félt a tárgyalástól. A gazdacsalád azt mesélte neki, kár a bíróságra mennie, mert a bíró majd egy tűt tart a kezében, neki meg cérnát ad, hogy fűzze csak be a tűbe! De közben a bíró ide-oda rángatja a tűt, és persze az lesz az ítélet: na fiam, látja, magának is így kellett volna tennie, menjen haza Isten hírével!

Tornalján a férfiak próbáltak keringeni e csinos, rendes fehérnép körül, de ő még nézegetni is alig hagyta magát. Szerettem volna, ha férjhez megy, buzdítottam, ne legyen olyan vad. Volt egy rendes fuvaros fiú, akivel el-elment sétálni. Egy vasárnap délután a levegőt kapkodva bukott be az ajtón:

– Engem ne tessék többet sétálni küldeni! Ez a hülye addig oldalazgatott, míg bekerültünk a kiserdőbe, a Tilalmas hegy alá. Azt mondta, üljünk le, mert elfáradt a sok sétafikában. Leültünk és egyszer csak nekem ugrott, mint bolond tehén az anyjának és csókolózni akart. Tetszik látni, ilyenek, ebből megint csak gyerek lenne! Nem megyek senkivel sehova, ne is tessék haragudni!

Ilyen volt ő, ilyen hófehér és ilyen zöld. Mivel nem bírt meglenni a kislánya nélkül, egy év múlva hazament Nyírbátorba. Végül mégiscsak bekötötte a fejét egy parasztember, nem tudom, honnan bátorodott neki ennyi félsz után.” (Utána jött a csodás Matild.)

Hófehér és zöld. Vajon meddig volt apám hófehér és mikor lett zöld? Volt-e zöld inge is? Szálasi viselt ilyet – nem ripacs-zöldet (amilyenbe egy-két Fradi vezér öltözött), hanem sötétebb, nyilas-zöldet –, apámat mégsem tudom elképzelni, hogy ebben feszít, mert azért én is mentegetem, és ezt a viseletet az én előítéletem a csőcselékhez köti. És a nemzetvezető? Ha ő nem úszta meg egyening nélkül, akkor az én nagyfejű, felfele igazodó apám is viselhette.

Kék füzet: „Mikor megalakult a Nyilaskeresztes Párt, Miska hamar belépett. Ekkor öntött el igazán a keserűség. Nem a politikai öntudatom miatt, akkor ez teljesen hiányzott belőlem. Nem szerettem politizálni, mindig gyermekkorom rettegései jutottak eszembe, hogy a Vadász család tagjai mennyit szenvedtek nagybátyáim kommunista volta miatt. Meg az asszonyi önzés is ágaskodott bennem, hogy most még annyit sem lesz velünk, mint addig.”

Apám botorkáló társa, Szálasi Ferenc 1937 őszén alapította meg a Magyar Nemzeti Szocialista Pártot (MNSZP). Üres szépítés, hogy apám hungaristának és nem nyilasnak vallotta magát. Jelvényük, a horogkereszt nyomán kialakított nyilaskereszt is elárulja a lényeget. Bár a pártot hamarosan betiltották – Szálasit elítélték –, csapatában már ott tündökölhetett apám is. A párt ideológiája a német nemzetiszocializmus gondolati elemeire épült – vezérelv, szélsőséges antiszemitizmus – és ezt öntötték le a konzervatív, valláserkölcsi nézetek hungarista szószával. A Nyilas Párt hívei az apámhoz hasonló, azaz a felemelkedésben bízó kispolgári körök, valamint a városi és falusi lakosság szegény rétegei közül kerültek ki. Apám 1938-39 fordulóján látogathatta meg a lecsukott vezért a Csillag börtönben, és talán az ő áldásának is köszönhette, hogy az 1939 márciusában Szálasi szellemében életre hívott szélsőjobboldali Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom képviselőjelöltje lett a két hónappal későbbi parlamenti választáson. Sosem gondoltam volna, hogy valaha egy nyilas védelmére fogok kelni, még ha az apámról van is szó. Most mégis mellé kell állnom, mert a nyíracsádi körzetben elcsalták a választását (petíció az Országos Levéltárban).

Az 1939. május 28–29-dikei (pünkösdi) választáson Magyarország is szakított az Európában már nem dívó nyílt voksolással. A kormánypárt a győzelemért szigorította a választójogot, a korhatár harminc év lett, a két év helyben lakást hat évre emelték, és négy elemi helyett hat osztály elvégzését kellett igazolni (az önálló iparosok és földművesek engedményt kaptak). Az egyéni képviselőjelölteknek az induláshoz kétezer pengő kauciót kellett letenniük (egymillió forintnyi összeget), amit elveszített, aki nem érte el a szavazatok negyedét. Viszont az ajánlások száma az egyéni kerületekben ötszázra csökkent és a mandátum megszerzéséhez elég volt a 40 százalékos többség is.

A kormányzó csak május 4-én oszlatta fel a parlamentet. Ezután tették közzé a választókerületek új beosztását, így a kormánypárton kívül senki sem tudta, merre és hogyan. Boldog idők: három hétig sem tartott a kampány, ennyi idő alatt kellett jelölteket állítani, ajánlásokat gyűjteni, választási gyűléseket tartani. Az uralkodó elit rákényszerült a körmönfont húzásokra. Ausztria 1938-as bekebelezésével Németország már a szomszédból lihegett a tarkójukra, közben a magyar revízió elsődleges patrónusa a Harmadik Birodalom és Olaszország volt: ők adták áldásukat a Felvidék és Kárpátalja visszacsatolásához. Annyira kellett tetszeniük Hitlernek, hogy a szélsőjobb ne tudja elcsábítani tőlük. Vagyis harc a hazai szélsőjobbal és udvarlás a külhoninak.

Kék füzet: „Miska járta a megye kis- és nagyközségeit, beszédeket tartott, agitált. Szerették is, okosan, szépen beszélt. A nép bajait személyes szenvedésként élte át. Ezrével léptek a pártba a mérhetetlenül szegény emberek ott, ahonnan a század elején a legtöbben vándoroltak Amerikába.”

Apám igen büszke volt a képviselőjelöltségre, „hiszen becsvágyó, nagyra törő természet volt. A kortesi beszédek után mindig virágerdővel borított autón tért haza, fénylett a boldogságtól, a virágokat elém rakta, hogy én is örüljek. Nem nagy kedvem volt erre, részint mert késő éjjel volt, részint mert valami ösztönös rossz érzésem támadt az egésszel szemben. Pártbeli tevékenységét »nyilalásnak« csúfoltam, féltékeny voltam, mert láttam, a politika mennyire betölti minden ízét, porcikáját, hogy mi nem is létezünk a számára. Válásunk egyik okának azt hozta föl, hogy én politikailag sosem tudtam azonosulni vele, inkább visszarángató erő voltam a munkájában. Bár erősebb tudtam volna lenni!”

Nem sokra mentél volna vele. Ha nem a németbarát Jókuthy Gyula lányába habarodik bele, hanem másba, azt is megindokolta volna. Mert ebben egytől egyig nagyon jók vagyunk, különösen, aki abból él, hogy szakmányban gyártja ügyfeleinek a védőbeszédeket.

A Szabolcsi Hírlap – Nyírvidék már 1939. május 9-én arról ír, hogy apám kormánypárti ellenfele „Nánássy Imre fáradságot nem ismerő lelkiismeretességgel hirdeti a madai körzetben a magyar lelki és gazdasági feltámadás, az igazi fajvédelem eszméit, és már 22 községben mondott programbeszédet. Nánássy ellen eddig meg sem próbálkozott senki, mert a nép mindenütt lelkes szeretettel tart ki mellette.” Apám tehát később kezdett. A rövid idő ellenére 27 nagygyűlést tartott a kerületben „a legpéldásabb rend és fegyelem mellett”, a mándoki járás főszolgabírója közbiztonsági okok miatt nyolc községben (Tornyospálca, Tusér, Tiszabezdéd, Záhony, Zsurk, Mánd, Eperjeske, Tiszaszentmárton) mégsem engedélyezte a gyűléseit.

A választás napján, 1939. május 28-án a jobboldali Nemzeti Élet című lap a nyilas jelöltek sorában említi dr. Pünkösty (sic!) Mihályt. Társa, a Nemzet Szava a biztos nyilas-mandátumszerzők közé sorolja Pünkösdi (sic!) Mihályt Nyírmádán (sic!). Mély hungarizmusuk ellenére országos lapjaikba is belefért egy magyar település meg jelöltjük nevének elírása (és ez a trehányság mindmáig fennmaradt – talán a fanatizmussal egyenes arányban).

Választási szakértők szerint a „jó” előkészítése miatt az 1939-es voksoláskor kevésbé volt szükség a közigazgatási apparátus törvénysértő visszaélésére, mint korábban. Apám története akkor kivételes (?), hiszen őt illette volna meg a képviselői hely, akkor is, ha egy demokratikus választáson talán el sem indulhatott volna a nyilas párt. A nyírmadai egyéni választói körzetben mindössze 88 szavazattal maradt le (a petícióban ők 87 szavazatról beszéltek):

Nánássy Imre Magyar Élet Pártja

4 042 szavazat

44,05%

Pünkösti Mihály Nyilaskeresztes Párt

3 954 szavazat

43,09%

Batta Zoltán Nemzeti Reformpárt

1 180 szavazat

12,86%

összesen:

9 176 szavazat

100,00%

A megyei újság szerint 96 szavazat volt a különbség. A Magyar Nemzet is ugyanezt közli, de Pünkösthynek írja apám nevét. (Az „névelírási csúcsot” a Péti Nitrogénművek portása tartja, aki hatvanas években a személyi igazolványomat nézve „Pünközsdhy” részére állította ki a belépőt.)

Az egy hónap múlva beterjesztett petícióban Gebri István ófehértói lakos és 536 társa kérte apám „képviselővé való kijelentését elrendelni”. „A szavazatok összeszámlálásánál 300 szavazólapot érvénytelenítettek”, jobbára olyan apámra jutó voksokat, amelyeknél a kockába nem álló, hanem dűlt kereszt szerepelt, vagy a kereszt vonala kiesett a kockából, vagy halovány, vékony volt, vagy a név mellé volt téve. Nánássynak elfogadták ezeket, sőt érvénytelen szavazatokat is. A választókerületben leszavaztattak olyan zsidó polgárokat, akiknek erre nem volt jogcímük. Ugyanis a második zsidótörvény szerint csak azoknak volt választójoga, akik szülői is Magyarországon születtek, és 1867 óta itt laktak.

Petíció: „Őr községben 31 olyan zsidó szavazó lett este a záróra után, a hatósági közegek útján az urna elé állítva, akiknek nemcsak hogy igazolásuk nem volt meg, hanem a választók névjegyzékébe sem voltak felvéve.” A petíció felsorolja Altmann Eteltől kezdve Klein Dezsőig mindegyikőjük nevét. Tanúként megnevezik a községi bírót, egy ügyvédjelöltet, két gazdálkodót és egy kereskedőt. Nyírmadán a községi kisbíró 75 zsidót állított elő. Közülük ismét felsorolják azt a huszonegyet, akik nem szerepeltek a választói jegyzékben. Nyírjákón 15 ilyet találtak. A petíció szerint a körzetben névjegyzékbe vett zsidók 75 százaléka nem igazolta jogosultságát. Miközben tehát a hatalom egyre erősebben diszkriminálta a zsidóságot, a megfélemlítetteket hatalmának megőrzésére használta.

Ez hiányzott az én antiszemita apámnak. Anyám azt írta, hogy az antiszemitizmusa „a három zsidóval kötött szerencsétlen pesti állásügy kezdte érlelni”. De ez inkább csak erősíthette az ellenérzését, mert nem hiszem, hogy egyetemistaként véletlenül talált rá éppen Kolosváry-Borcsa Mihály lapjára. Brazíliában apám elszólta magát:

– Nyírbátorban az első gazdám, aki ügyvédjelöltként szerződtetett: zsidó volt. Ő volt a Nyafe elnöke is. (Dr. Révész Gyula – a gyerek) De nem választottuk újra, mert azt gondoltam, nincs egy zsidó sem a csapatban, akkor miért épp az elnök legyen zsidó? Az én szerepemet ebben ő nem tudta, mert amikor kineveztek főispánnak, írt nekem egy levelet, hogy mentsem meg az édesapját, aki szintén ügyvéd volt. Sem alkalom, sem idő nem volt rá.

Sem alkalom, sem idő az életmentésére. Igaz, az első kenyéradó gazda apja is csak zsidó volt.

A választási csalás csak súlyosbíthatta apám antiszemitizmusát, holott helyettük inkább a gátlástalan közhivatalnokokra és a kormánypolitikára kellett volna haragudnia.

Kék füzet: „A zsidóellenesség az egész országban, Nyírbátorban is egyre inkább gyökeret eresztett. A Szentvér utcában lakott egy Tóth nevezetű zsidó földesúr. Kastélyszerű házát óriási park vette körül. Átkeresztelkedett, megmagyarosította a nevét, és mint mondták pénzért vásárolt a kormánytól méltóságos vagy kegyelmes címet. Ő nem keveredett közénk, leginkább Pesten vagy a birtokain tartózkodott. Itthon csak a tiszti bálon lehetett néha látni. Egy ilyen alkalommal a helyőrség ezredes parancsnoka a belépő Tóthot nem a szokásos pertu hangján köszöntette, hanem gúnyosan ekképp:

– Jó estét, Kegyelmes úr!

Tóth, ahogy jött, ki is fordult a bálból, és másnap főbe lőtte magát. Lehet, hogy ez a köszöntés volt az utolsó csepp a pohárban.”

A petíció többi panasza tipikus. Őr községben a szavazófülke nyitott volt. A szavazóhelységek jórészében hosszabb-rövidebb ideig „táborozott” a főszolgabíró, a főjegyző, a községi bíró, a lelkész, a kormánypárt helyi elnöke, Nánássy ügyvéd fia stb. Néhány helyen a jegyző, a bíró bekísérték a szavazófülkébe azokat, akik a szavazás módja felől érdeklődtek…

Rohodon dr. Nánássy Imre a némahéten tartott gyűlést. Ezen a nyilasokat német zsoldban álló hazaárulónak nevezte. „Jelöltjük szegény fiú, semmi befolyással nem bír, és semmit elintézni nem fog tudni.” Nyírmadán a főjegyző a némahét napjain magához hívatta a nyilas érzelmű, főleg iparos embereket, és arra igyekezett őket rábírni, hogy nyilasra ne szavazzanak, mert úgyis megtudja, és akkor, semmiféle jogosítványt többé nem kaphatnak, sőt azt is elvesztik, amilyük van.

„Mindezek alapján mély tisztelettel kérjük az egész választás megsemmisítését… Különösen kiemeljük, hogy dr. Nánássy Imre mindössze 87 szavazattal kapott többet, mint dr. Pünkösti Mihály. S a legkisebb szabálytalanság is elegendő volt ahhoz, hogy meghamisítsa az igazságos eredményt.”

Az újraszámlálás „mai találmány”. Három-négy okból akkor is érvényteleníti lehetett volna a választást – de nem az akkori törvények szerint. A magyar királyi közigazgatási bíróság a magyar szentkorona nevében a meg is szűntette az eljárást, és a panaszosok kaucióját visszautalta. Az indok egyszerű: az említett 537 panaszos közül 280 – „tehát nyilvánvalóan a panaszlók többsége” – a községi elöljáróságok előtt visszavonta a panaszát, és ezzel – „perjogilag” – megszűnt a petíció. Óvás ugyanis csak akkor létezik, ha minimum ötszáz aláírás hitelesíti, és ezeknek több mint a fele fenn is tartja a panaszát. Ez bolondabb az ipszilon betűnél.

„A költségek felszámolását mellőzte a bíróság.

Kelt Budapesten 1939. november 24. napján.

Borsos Endre tanácselnök.”

Kék füzet: „Bizony a képviselőségből nem lett semmi, a kormánypárt mindent elkövetett, de nagy erőlködéssel is csak minimálisra tudta visszaszorítani Miskát, úgyhogy ő a választást megpeticionálta. Ezt az egész hercehurcát is elleneztem. Háromezer pengőbe került, és az adósságot három évig nyögtük. Csodálkoztam, mennyire tudott hinni a politikai igazságszolgáltatásban, amire csak a sok pénz ment rá.”

Nem értem, hová lett a pénz, hisz a bíróság visszaadta a kauciót (nem kellett költeni a helyszíni tanúkihallgatásra). A választási indulás kétezer pengős kaucióját is visszakaphatta, hiszen megszerezte a szavazatok jóval több, mint negyedét. Csak az autókázás meg a pesti ügyvéd vihette el a pénzt. Apám naivitása akkor is felfoghatatlan. Nem volt tisztában azzal, hogy egy elöljárónak milyen könnyű egy községben a tőle függő embereket meggyőzni arról, jobb, ha nem látta, amit látott? De hát milyen politikus az, aki ezt nem tudja? Elvakult.

Mindenesetre az 1939-es képviselőválasztás is olyan pont, amikor más irányt vehetett volna az életünk. Mert vajon miképp hordta volna a képviselői glóriát a 33 éves becsvágyó ügyvédbojtár? A siker akár bársonyszékbe is emelhette volna őt a nyilasok hatalomra jutásakor. Elég szemellenzősnek gondolom őt ahhoz, hogy vakon szolgálta volna az országra boruló éjszakai sötétségben is tisztán látó nemzetvezetőt. És anyám? Ő vajon nem kapott volna keszonbetegséget a nagy liftezéstől? Na és a válás? Ha apámat megválasztották volna képviselőnek, nem vetődik Miskolcra, nem Jókuthy Klára lett volna az új asszonya. Valószínű, hogy nem ő. De Budapesten találthatott volna szüntelen a jobboldalán fekvő hölgyeményt is. Vagyis: szüleim válásában nyakig benne volt a politika (is).

1939-ben a nyilas párt apám nélkül is a második legnagyobb parlamenti párt lett. A kormány revíziós sikerei miatt népszerűségük rohamosan csökkent. Tervet dolgoztak ki a hatalom átvételére, de Berlinnek még Magyarország 1944. márciusi megszállása után sem kellettek. Horthy október 15-ei sikertelen kiugrási kísérlete után viszont már a hatalomba segítették Szálasi „Nemzeti Összefogás Kormány”-át. Gyötrelmes pünkösdi királyságuk fél évig tartott. Apámat, Miskolc és Borsod új főispánját 1944. október 28-án, szombaton iktatták be élete legmagasabb tisztségébe. 38 éves volt, előtte állt még 48 esztendő. A Magyar Élet tudósítása szerint – amit apám gondosan kivágva végighurcolt a világon – a zsidókérdésről a következőképp nyilatkozott: „Az eddig hozott zsidótörvény csak a zsidóknak biztosította jogaikat, de nem a kívánt eredményeket hozta meg.” A zsidók jogai akkortájt Magyarországon leginkább a lágerbe utazásra, az elgázosításra és az elégetésre vagy a Dunába lövésükre korlátozódtak.

Apám főispánsága mindössze öt hétig tartott, mivel Miskolc 1944. december 3-án felszabadult „alóla” is. A Borsod vármegye főispánja feliratú, koronás címeres bélyegzőjének egy levélpapírról letépett domború lenyomatát élete végéig őrizgette.

8.

Semmi jele, hogy apámat megviselte volna a választási csatavesztés. Pedig tisztességtelen küzdelemben maradt alul és a csalással ránk mért vereség keserűbb. Vagy a politikában ez másképp van, mint a síkfutásban, vagy bármiféle etikus vetélkedőben? A képviselőválasztásnak nem lehetett szerepe abban, hogy a szüleim otthagyták Nyírbátort.

De mielőtt felszedték a sátorfájukat, engem elkapott a szamárköhögés. A görcsös rohamoktól elkékültem. „Borzalmas volt látni fulladásos kis arcodat, utána a sok hányás! Volt éjszaka, hogy háromszor cseréltem ágyneműt. Apád az ágyból nézte, nem segített.” Nyilván tudta, hogy a pertussziszt a fogékony felnőttek is elkaphatják. Ő pedig, hű, de fogékony volt, ám az antibiotikum-gyártás nálunk csak egy évtized múlva kezdődött (Debrecenben). Orvosi javallat a köhögősnek: levegőváltozás. Kapóra jöttek a bécsi döntések: német és olasz testvéreink segedelmével visszaszerezhettük szép hazánk „hegykoszorús arculatának forrón szeretett rögét”! Szomorú, hogy eddig egy szál Magyar Orvosi Kamara tag sem írta meg, mennyit javított a szamárköhögősök sorsán Erdély, a Felvidék „visszatérése”. Csak nem azért hallgatnak, mert a szamárköhögés védőoltást Rákosi pajtás „hozta”? Rákosi (Roth) Mátyás (nem Roth, Rosenfeld! – a felnőtt gyerek) pedig az egyik rárontó mind 64 sosem volt magyar vármegyére. De mi magyarok vagyunk, nekünk nem szabad győzni, a mi osztályrészünk ilyen szamárköhögős történelem.

„1940-ben elköltöztünk Nyírbátorból Tornaljára, Gömör megyébe. Mind a ketten a hegyek szerelmesei voltunk, azért mentünk hegyvidékre. (Hát én, és a köhögésem hol maradt, anyácskám? – a gyerek). Miska irodájától nem messze volt nagyon szép saját lakásunk.

Tornalja, és az egész Gömör dzsentri fészek volt. Sok dzsentrinek már csak a gőgje, egynek-egynek még a düledező »kastélya« is megvolt. Tornalja szép, csendes kisváros volt (nagyközség – a gyerek), de a színes, pezsgő élénkségnek a legkisebb nyoma nélkül, amit pedig Nyírbátorban annyira szerettem. Tornaljai méltóságos úr rezidenciája volt a dzsentrik találkozóhelye. Külön világ. Ebben az időben jelent meg az un. »védettségi törvény« az elszegényedett dzsentrik megmentésére, emiatt sokuknak volt ügyvédre szüksége.”

– Nem sokkal a Felvidék visszacsatolása után kerültem Tornaljára – emlékezett majdnem ötven évvel később apám. – Egy ottani kolléga ügyvédjelölt társat keresett, és én jelentkeztem a hirdetésére. A volt csehszlovákiai ügyvédek nem lehettek olyan járatosak sem a magyar törvényekben, mint egy honi kezdő, ezért fogadott társul engem. Te Tornalján voltál négyéves. Vártál mindig haza, hogy futballozzak veled.

Ehhez képest jól megutáltam a (magyar) futballt. Ennek semmi köze apámhoz, az agyonsztárolt, dédelgetett focisták és a sokkal többet edző, és hozzájuk képest kegyelemkenyéren tartott atléták közti ellentét áll mögötte.

Kék füzet: „Miska hamar kitűnt a kollégái közül jó képességével. Fogós ügyekkel Kassáról és a környező megyékből is hozzá jöttek. Nem emlékszem vesztett perére. Itt is akadt egy szegény asszony, akinek ingyen vállalta a képviseletét a Rimaszombati Állami Kórházzal szemben. Miskán kívül senki sem merte vállalni a pert az állammal szemben, így került hozzá (az ellenzéki párt helybéli vezetőjéhez – a gyerek). Az asszonynak valami nőgyógyászati műtétje volt. Utána melegvizes gumitömlőt tettek a lába alá, hogy melegítsék. Egy ilyen tömlőbe 40 fokos vizet szabad önteni, de a nővér forró vízzel töltötte fel és nem is dugaszolta be rendesen. A kiömlő forró víztől az asszony másodfokú égési sebeket szenvedett, csak bottal volt képes járni, és nem tudott dolgozni. Sokáig folyt a per, fellebbezés, fellebbezés után. A végén nyertek: az asszony havi 30 pengő tartásdíjat kapott az államtól. Ez az ítélet nagy port vert fel szakmai és laikus körökben egyaránt. (Válásunk után gyomor-kivizsgálásra a rimaszombati kórházba mentem. A Pünköstiné név hallatán végigfutott a hír a kórházon, hogy itt a hírhedt ügyvéd felesége. Másnap bejött a kórterembe hozzám az igazgató főorvos:

– Ön a Pünkösti ügyvéd felesége, aki jól ránk húzta a vizes lepedőt?

– Csak voltam! – feleltem megszeppenve, aztán nevetni kezdtem, mert egy ismerős debreceni orvos, Balogh Ádám állt az ágyamnál.)

Miska másik nevezetes ügyére is emlékszem: Kassa környékéről jött hozzá szinte sírva egy jómódú parasztember. Fia a levente puskájának tisztogatása közben véletlenül agyonlőtte a menyasszonyát. A leány szülei bíróságra mentek, hogy a fiú megfontolt szándékkal követte el a tettét – féltékenységből. A fiú idegösszeomlást kapott és az apja is közel járt ehhez. Könyörgött Miskának, vállalja el a védelmet, hallotta milyen jó ügyvéd, azért jött ide olyan messziről. Ezt a pert is megnyerte, és a boldog apa két ökör árát nyomta a kezébe azzal, hogy vissza ne adjon belőle egy fillért sem, mert ez a legkevesebb azért, amit a fiáért tett.”

Negyvenöt évvel volt túl a válóperen, mégis szüntelen fényezte apámat. Ha nem az országhatáron túl lennének, ha megvannak egyáltalán az apám ügyvédelte perek iratai, ha külföldiként nekem csak annyira lenne macerás kutatási engedélyt kapni, mint a hazai levéltárakban, és Szlovákiában szívesen használnák a magyar szót, megnézném, mi volt apám nyert és vesztett pereinek aránya. Nem kétlem, hogy sikeres volt – hiszen a jelek szerint jól tudta csűrni-csavarni a szót –, de biztos, voltak bukásai, mint a nála nagyobbaknak is. Ám anyám vele kapcsolatban csak a szépre emlékezett, engem pedig negyven évvel a válás után, új, boldog házasságában is apám névnapjára, születésnapjára emlékeztetett…

Kék füzet: „Miska hírneve révén szereztünk egy pár dzsentri barátot is. A legkedvesebb barátnőm a szintén ügyvédfeleség Szontágh Marietta, Szontágh Pálnak, Madách Imre legjobb barátjának a leszármazottja dzsentri lány volt. A művelt, vidám kedélyű, életlátású teremtésben a dzsentri gőgnek nyoma sem volt. Ha együtt voltunk, összebújva nevetgéltünk, mint két suhanc. Egy dzsentri muriról jövet felháborodva mondja nekem:

– Jól hegyezd a füled X. Y. bárónő (a nevére nem emlékszem) azt duruzsolta: »Te Marietta, mikor csinálunk már magunk között egy kis összejövetelt, ahol nem kell egy kis orvos- vagy ügyvédnének úgy köszönni: „Szervusz, drágám?«

A bárónő férje alispán volt, ő maga Svájcban tanult, amit igyekezett hamar a beavatatlanok tudtára adni. A kötelező vizitek alkalmával hozzájuk is eljutottunk. A viszontlátogatáskor állandóan az motoszkált a fejemben, amit Marietta mondott. A bárónő szép, velem egyidős, de tömény dzsentri volt, rettenetesen affektált, és állandóan fitogtatta a műveltségét, a rangját. Nálunk az épp akkor csináltatott modern bútorokat meg a festményeket nézegette, és csipkés műértő szöveget fűzött mindenhez. Megállt a Viski-kép előtt, amin egy csikós terelgeti a ménest, és kezdte megint a műértést az ősködtől. A sok nyávogástól már nagyon a begyemben volt, bele is vágtam a szavába:

– Tudod, kedvesem, ezt a festményt azért kaptam a férjemtől, mert a nagyapám számadó csikós volt a Hortobágyon!

Mintha elvágtam volna a nyakát, úgy megdermedt. Majd felvette a műmosolyt, és azt mondta:

– Milyen ötletes!

Aztán gyorsan szedte a cókmókját és távozott ebből a leprafészekből.

– Szeretem a természetességét, de ez már sok volt! – szidott meg Miska.

– Ne bántson! Tudja, sosem voltam csípős nyelvű, de erre most szüksége volt a lelkemnek.

Mikor elmondtam a történteket Mariettának, majd megfojtott örömében.”

Rendes csaj lehetett. „Osztályáruló.” Ráadásul anyám – a sarki fűszeres lánya –, csak megőrzött valamit a józanságából. Néha, de tényleg csupán néha, gonoszkodott. Békés japán tyúkocska, és egyszer csak sutty, csippent egyet a lábad szárába a csőrével.

Kék füzet: „Másik barátnőm egy nagy múltú kereskedő dinasztia sarja volt. A nagyportálú vas- és edényboltjuk a Főtéren állt. Férje és ő is iskolázott, művelt volt. Velük inkább én tartottam a barátságot, szerettem ezt a madonna szépségű okos asszonyt. Egy utcai összefutásunk alkalmával úgy búcsúztam el:

– Majd este folytatjuk a beszélgetést Szalayék vacsoráján!

Veronika utánam nyúlt és megfogta a karom, szelíd kék szeme szinte villámlott:

– Mi azon a vacsorán nem leszünk ott! Mi nem vagyunk hivatalosak ehhez az „anyaországi” tiszti famíliához, mert mi csak kereskedők vagyunk – mondta, és a szemét elfutotta a könny. – Mennyire vártuk, hogy mi is a magyar hazában élhessünk! Neked el merem mondani, hogy nagyot csalódtunk bennetek. A cseh demokráciában nem kezeltek így le bennünket. Bocsáss meg, te is anyaországi vagy… Csak az a kevéske örömünk maradt, hogy köztetek is akad pár ember, aki érdemünk szerint becsül.

Mellbe vágtak ezek a szavak. Kificamodott világban éltünk. Nagyon tudtuk a rongyot rázni!”

Ezt a közhelyes történetet csak azért vettem át a kék füzetből, mert akadtak, akik az egyszerűbb és demokratikus életet élő Felvidék visszacsatolásától valamiféle megújhodást vártak. Hiszen ők nem fogják majd tisztelni a mondvacsinált tekintélyeket, a tízezer pengőért vásárolt kormányfőtanácsosi címeket, az anyaországi társadalom majomszínházát. De amikor a parlamentben megjelentek a Felvidék képviselői, Sztranyavszky Sándor a Nemzeti Egység Párt, később a képviselőház elnöke nyomban a fejükhöz vágta: „Ez a benesi szellem!”

Mire én eszméltem, a majomcirkuszból jóformán semmi sem maradt. Az üres és sértő kivagyiság, magamutogatás jó részét elsöpörte a háború, meg a komisz új rendszer, aminek kevés jótéteménye közül ez volt az egyik legnagyobb. Nagyanyámtól idegen volt a rongyrázás, egyszerű hitvallása úgy szólt: „Nem baj, ha foltos, csak tiszta legyen!” Bár „nagyságos asszony” anyám is hajlott erre, sosem jártam foltos ruhában. (Vénségemre van két olyan kedvenc nadrágom, amit díszítő folttal viselek.)

Készült 1939-ben egy műtermi családi kép rólunk – Foto Studio Köstenbaum (Ungvár) –, eszerint, amint egy kicsit megpendültek, anyám elengedte magát. Felszedett egy pár kilót, olyan kövérkés volt, mint soha többé. Az elégedett úrinő álarca mögött eltűnt a virgoncsága, nem látni rajta, hogy ez volt élete legboldogabb időszaka. (Éva húgom, a kis vadóc, irigykedve nézegette, hogy a szüleim milyen szeretettel tartanak, fognak, hogy mosolygok. Neki újdonság volt a családi fotóalbum is. Mikor kicsit meggyökeresedett nálunk, beszállt az új rendbe: nyomtatott ákombákom nagybetűkkel beírta – magának? –, ki kicsoda, néhány sarka vesztett, kóbor képet pedig örökéletre becsirizelt az albumokba.)

A karácsonyi ajándékok mellé anyám elküldte Debrecenbe ezt a családi képet is. Köszönőlevelében nagyanyám így szólította meg a lányát: „Drága kicsi szentem, Édes Életem, Igazi Napsugara Életemnek!” – majd azt írta: „Mindenkinek tetszik a fénykép, megjegyezték, nagyon jó dolgod lehet, ha ilyen gazdag ajándékot tudsz adni. Énnekem meg hízik a májam, hagy higgyenek többet a valónál is.” De az, hogy jól ment a soruk nem tette maradéktalanul boldoggá anyámat. Végre szeretett volna tanítani. Hasznosan élni abban a gőgösködő, urat játszó környezetben. Kék füzet: „Mivel sok pedagógust behívtak katonának, a tanfelügyelő szólt is Miskának, hogy nagy segítség lenne, ha valamelyik megüresedett helyet elfogadnám. Nagyot ugrottam örömömben, végre teljesül a vágyam. De az én férjem értetlenül nézett rám:

– Hova gondol? Elmenne tanítani, hogy azt mondják, Pünkösti ügyvéd képtelen eltartani a feleségét?”

„Mit szólnak az emberek!” – Erdélyből importálva. Anyámnak utólag, visszaemlékezés közben sem jutott eszébe, micsoda képmutatás ez is. Csak azt panaszolta, mennyivel több lenne a nyugdíja, ha katedrára állhatott volna már akkor. Ha mástól hallom a történetet, nem hiszem el, mivel kardos „menyecskének”, harcos asszonynak ismertem anyámat. Pedig ha ekkor a sarkára áll, simább lett volna a válás is, mivel nem csupán asszony a hivatása, akinek fel lehet mondani. Ennek a lehetősége persze rémálmában sem jött elő.

– Borsod megyei látogatása során Szálasi Ferenc felkeresett a tornaljai irodámban – idézte fel Brazíliában apám. – Ott fogadtam, mert a párthelyiség egy ronda luk volt. Jelen volt a szolgabíró, és több értelmiségi is, le vagyunk édesanyáddal együtt fényképezve Szálasival. A megyeszékhelyen, Rimaszombatban is ügyvéd volt a pártvezető, és amikor beteg lett, akkor azt is átvettem, majd megyei vezető lettem.

Út a főispánsághoz!

A Szálasi-fénykép természetesen eltűnt, biztos elégette anyám, ha egyáltalán rámaradt. De ezt a becses trófeát inkább apám vihette magával, hogy kinagyítva kirakja a főispáni szoba falára. De micsoda pech, rajta volt anyám is! Neki ez fotó igazi ajánlás lett volna az MDP-tagsághoz, nekem a továbbtanuláshoz, vagy szintén a párttagsághoz: „szüleim a nemzetvezetővel”… Apropó, én miért nem voltam ott? Anyám soha nem említette ezt a magasztos találkozót a nemzeti nagy Ő-vel. Titkolta? Elfeledte? A bemutatkozáskor biztos kezet fogtak, a volt vezérkari tiszt nyilván kezet is csókolt a nagyságos asszonynak. Aztán kezet csókoltam neki én is, milliószor.

Csókot váltottam Szálasival.

Persze megértem én is a pénzem. Harminc-negyvenéves koromig szűk baráti körben eldicsekedtem vele, hogy Tornalján járt nálunk Ribbentrop és engem az ölébe is ültetett… Pedig már akkor is tudtam, milyen nagy úr volt a német külügyminiszter, hogy szovjet kollégájával, Molotovval egy időre a feje tetejére paktumozták a világot. A lapok szerint Ribbentrop 1942. január 6-án, hétfőn este elindult Berlinből Magyarországra, de a főméltóságú kormányzó vendége csak csütörtökön ért Budapestre… Gyaloglásra biztos nem váltott, akkor meg hol a fenében kószált? Lehet, hogy két napig vadásztak, de az is lehet, hogy apámat, a kiváló tornaaljai írót és élénk fantáziájú kisfiát kereste fel és nagyságos asszony anyámat. (Kézcsók?) Fénykép természetesen erről sincs, de az idők forgandóságának ismeretében ezen nem csodálkozhatunk. További kutatást igényelne, hogy honnan vettem, mire kellett nekem Ribbentrop térde? Vagy tényleg járt valami elegáns német tiszt nálunk, és ha lúd legyen kövér, vagyis Ribbentrop. Vagy csupán a „dzsentri vér” buggyant volna föl bennem?

Kék füzet: „Kevés szép emlékem maradt Tornaljáról. Talán mindössze annyi, hogy Miskával együtt beléptünk a Kelet-magyarországi Turista Egyesületbe. A járásbíróság kiváló sportember elnöke volt a vezetője. Kora tavasztól késő őszig minden szombat este elindultunk az akkori Magyarország legmagasabb hegyére, a Pozsállóra (1286 m – a felnőtt gyerek). Vonattal mentünk Rozsnyóig, onnan bakancsban, hátizsákkal 14 kilométert hegynek föl a turistaházig, másnap, vasárnap délután indultunk haza. Kedves, jó társaság volt, főképpen annak örültem, hogy Miskával együtt tölthettem a hétvégeket. Az első kirándulásunk alkalmával Matild hazavitte Árpit Csoltóra. Ezer tanáccsal láttam el. A lelkére kötöttem, hogy a gyereket ki ne engedje a kezéből, mert egyedül csak ő az a kiváltságos személy, akire rábízom. Az én Matildom átment a négy kilométerre lévő szomszéd faluba a keresztanyjához, és a kérésemhez híven nem hagyta a gyereket otthon, hanem cipelte magával. Hogy útját rövidítse, keresztül mentek az erdőn. Egy idő múlva megszólalt az én fiam:

– Matildka, hívjon már egy taxit, mert nagyon elfáradtam!”

Egyem a kis dzsentritojás szívét! Meg lehet ám a jót szokni! – hátha még többet részesültem volna belőle, ha valódi főispáni gyerek lettem volna, mondjuk autóval az iskolába hordott gyerek!

Folytatás: „Mikor Matild elmondta, mi történt, jót nevettünk és elhatároztuk az apjával, hogy a következő szombaton „megtaxiztatjuk” a fiút: magunkkal visszük a Pozsállóra. Egyébként a taxi kívánság onnan eredt, hogy amikor ezer csomaggal megrakottan édesanyámékhoz utaztunk Debrecenbe, rendszerint taxit fogadtunk.

Az igazat megvallva, féltettem a gyereket a nagy túrától, de Matildot is sajnáltam, hogy nincs egy szabad vasárnapja, és soha nem is voltam igazán nyugodt, ha a gyerek nem volt mellettem. Ebben az esetben a kora délutáni vonattal indultunk. A gyönyörű napsütésben Árpi már a hegy lábánál futásnak eredt a pillangók után. Mi lassan kaptattunk fölfelé, ő meg szaladgált előttünk, hol szamócával, hol virággal tért meg hozzánk. Ötéves volt és repesett a boldogságtól. Ez volt az első rácsodálkozása a természetre. Futkározva, ugrándozva jóval több utat tett meg, mint mi, felnőttek. Büszkék voltunk a fiúnkra és ezen túl, ha kellemes volt az idő mindig magunkkal vittük.”

A kiscsikó első edzése!

Kék füzet: „Rendre-másra hívták be katonának a tartalékosokat, a politizálás miatt Miskát még náluk is többször. 1938-ban a géppuskás század tagjaként részt vett a Felvidék visszacsatolásában, az ungvári bevonulásban.”

Apám levele 1938. november 21-én Ungvárról: „Drága feleségem Irénke, és Árpikám! Ma még két csomagot küldtem neked. A visszaküldött fekete cipő orrában egy-egy pár fülbevaló volt dobozban. A piros rubinköveset neked, a másikat, a spirálalakút Panninak küldtem. Az előbbi színarany, a Pannié ezüst, arannyal futtatva. Összesen 300 pengőért vásároltam, ami otthon 500 pengőért is aligha lett volna megvehető… Holnap hajnalban átlépjük hadseregünkkel a döntőbírák által megállapított határokat, betesszük lábunkat az égő Kárpátaljára, s ha jó Isten megsegít bennünket, egy hét múlva már a Kárpátok ormán fogunk kezet lengyel barátainkkal. Kérjétek az Istent, hogy én is az élők között lehessek.

Utóirat: A levelet nem küldtem el, mert az utolsó pillanatban lefújták az akciót. Ma ismét aktuális a levél, s mert nincs időm, hogy átírjam, változatlanul küldöm. Szeretteim, csak hidegvér és kitartás.”

A kézfogás elmaradt. Az ungvári bevonulásról így emlékezik meg a kék füzet: „Csodás ünnep volt. Mindenki az utcán: virágeső fogadta a magyar katonákat. Előkerültek a rejtegetett magyar zászlók, a menyasszonyi ládákból a pruszlikos, pártás magyar ruhák. Mámoros boldogsággal, könnyezve, nevetve borultak egymás nyakába öregek, fiatalok. Versengtek, kiknél szállásolják el a katonákat. Így került Miska egy ungvári magyar rendőrtiszt lakására. Ők nyáron kimentek a szőlőbe lakni, így az egész lakást ráhagyták azzal, hogy hívja meg a családját. Így kisvártatva útra keltünk mi is Árpival. Asszonyi életem legtisztább örömét Ungváron éltem át. Nekem addig teher volt a szexuális élet. Anyám tanácsára mímeltem az örömöt, hogy ne szegjem Miska kedvét. De mikor öröm és boldogság volt még a levegőben is, akkor én, akiben gyermeki lobogás élt minden gyönyörűségre, továbbra is alakoskodok?

Esténként színházba, moziba, táncolni jártunk. Nappal Árpival elvegyültünk a vidám városi tömegben, felsétáltunk a gyönyörű Kálváriára, végigjártuk a rózsaligetes Ung partját.”

Ungváron sok fénykép készült. Állunk anyámmal a folyóparton; hároméves, golyófejű kiskölyök, hófehér báránybőr bundában, és a gumis állszíjas kucsmácskát a kezében lógatja. Egy másik képen a szüleimmel együtt „bundázgatok”, anyám fején valami igen újmódi, magasító csákó, apám meg fél méterre áll tőle és mintha unottan másfelé nézne. Ha az aprócska másolaton az elfordulást rosszul is látom, a fél méter tény. Készült olyan kép is, amin Pünkösti nagyanyámmal és apámmal hármasban vagyunk. Fess ember volt az apám, szívdöglesztő, egyedül őt láttam eddig hófehér katonatiszti egyenruhában. A sokszor átrendezett albumban a véletlen erre az oldalra sodorta szüleim már említett, Dessewffy uradalomban készült fényképét: én még anyám pocakjában kucorogtam, amiből a virágos ág alig takart valamit. Viszont itt a szüleim ezerszer boldogabbnak látszanak, mint a szerelemteli ungvári képeken. Bundáink még több helyszínen megörökítődtek. De anyám még nem a családi kincsként számon tartott perzsabundájában volt, így aztán már soha nem fogom megtudni, mikor, hogyan szerezte ezt a becses darabot. Ungvár után apám már nemigen bundázott vele, a következő télen pedig már nem éltek együtt. Lehet, hogy anyám meg akarta mutatni apámnak, a világnak, ha bár nem ügyvédné, azért olyan perzsabundát hord, mint az „isteni” Karády Katalin? Hiába tapsikolunk a kivagyiság eltűnésének: kerítésben, villában, úszómedencében, kriptában ma is áll a verseny.

Készült Ungváron nyári kép is, bár nem rózsalugasban. Hármasban vagyunk rajta Pünkösti nagyanyámmal – én éppen hátra fordulok. A képet apám készíthette, nagyanyám – a falusi molnárné asszony – az ő aktatáskát tarthatja ügyetlenül, pajzsként maga elé.

Kék füzet: „Nagy örömünkbe csupán egy kis bizarr üröm vegyült. Miska tiszti legénye igen jámbor, idült álmatag fiú volt, aki talán még jártában is aludt. Albertnak hívták. Nem nagyon illett rá ez az előkelő név. Katonatársai csak Albinak hívták, így mi is. Egyik este megkértük maradjon a gyerekkel, míg hazajövünk. Mikor belépünk a szobába, kérdem:

– Fenn van, Albi?

Árpi felelt a kiságyból:

– Igen, Albi fent van a díványon.

Persze kár is volt kérdezni, hiszen úgy hortyogott, mint egy víziló.

– Mit csinált a gyerek, nem volt-e valami baj? – kérdeztem, mikor végre magához térítettük.

– Mán hogy lett volna bármi baja is kis pujának, adtam neki egy rézfillérest és szépen eljátszadozott vele!

Mint a villám hasított belém, hogy a gyermek biztosan lenyelte a pénzt! Felforgattuk a kiságyát, és közben vallattam a gyereket, de ő, naná, hogy nem tudta, hová lett! Rám tört az anyai kétségbeesés: vigyük azonnal röntgenre a gyereket! Miska váltig nyugtatott, hogy csak én látok mindig rémeket, de hamarosan észre vette, hogy nincs apelláta. Fölvette Árpit, én rohantam elől, ő meg követett komótosan. Bizony nekem lett igazam, a rézfilléres ott volt a gyermek gyomrában. Az orvosok nyugtattak, hogy biztosan kiürül a széklettel. Az aranytojást sem várták olyan izgatottan, mint én ezt a réz egyfillérest. Meg is tojta a drágám két nap múlva. Nem mentem többet táncolni, utána haza is jöttünk.

Több ízben jártam Ungváron, egyszer még az anyósommal és a gyerekkel együtt is meglátogattuk Miskát. Ekkor ő már Boksay festőművésznél lakott. (Éppen a napokban olvastam – írta anyám 1979-ben –, hogy Ungváron még él, és a legmagasabb szovjet művészeti kitüntetést kapta.) Az egyik – azt hiszem az utolsó – látogatásomra nagyon készültem: azt akartam tudja, érezze, hogy már más vagyok, megszületett az ő szerelmes asszonya. Készültem rá, hogy ez legyen a boldogságunk csúcsa. Drága anyámmal megosztottam a titkom, mire fel varrt nekem egy álomszép földig érő égszínkék szatén hálóinget. Ehhez kék szalagot vettem a hajamba. Délután, amikor megérkeztem Ungvárra, Margit, a házasszonya azzal fogadott, hogy én vagyok a világ legszeretettebb asszonya:

– Képzelje el, a férje naplót vezet, és majd’ minden sorában Irénkéről ír, a maguk szép szerelméről. De el ne mondja neki, mert én a fiókjában láttam, és titokban olvastam el!

Ha lehet, ez csak fokozta az én nagy testi-lelki vágyakozásomat. Miska szobája kisebb műteremféle volt, művészi ízléssel, kissé bohémesen, kerítő módon berendezve. Középen állt egy pamlag, négy lépcsőn kellett hozzá felmenni. Fürdés után fölvettem az új hálóingemet, megálltam a lépcső felső fokán, és ahogyan eddig soha nem tettem, magamat kelletve kacéran megkérdeztem:

– Tetszem? Szép vagyok? – Miska fölrohant hozzám, ölbe vitt le a pamlagra, rám borult és csókolt mámoros tűzzel... Egyszer csak érzem, hogy könnycseppek hullnak az arcomra. Miska könnyek között gyónta meg a bűnét, hogy megcsalt egy dizőzzel (e hol ni az elfordulás, a fél méter a fényképen! – a gyerek). Esdekelt, hogy ne bántsam érte soha. Most vezekel, most tudja csak mi az igazi szerelem, amit egyedül csak én adhatok neki. Valóban sose szóltam érte, ezek az őszinte férfikönnyek még szebbé tették testünk, lelkünk harmóniáját.

Másnap kirándultunk a neviczkei várromhoz. Összeölelkezve mentünk, majd kitéptem magam a karjából, futni kezdtem és énekeltem. Egy voltam az erdővel, a hegyekkel, a széllel – rajongásig szerelmes voltam! Utánam futott, átölelt és azt mondta:

– Ugye érzed, mennyire szeretlek? Szeretlek, mert olyan színes, változatos vagy, mint a fenséges természet köröttünk. Ezerszer megcsaltalak volna, ha nem ilyen lennél!”

De ő csak egyszer tette, ami ezerhez képest valóban semmi!

Apám vagy az érzelmi elragadtatás miatt gyónt meg – és a fél méter? –, vagy ez volt az első félrelépése, és a jó családban nevelkedett ifjú lelkét furdalta a kisbírója. Később már elhajtotta őt a háztól, vagy otthon hagyta a kisbírót, a válásnál pedig egy icurka-picurka sem volt a látóhatárán sem.

– A gyengébb nem szeretete lehet apai örökséged – állapította meg az én öregem Brazíliában, majd szinte cáfolva mindezt gyorsan hozzátette: – De édesanyádat sosem csaltam meg – és mivel hitetlenkedve néztem rá, betetőzte a düledező építményt: –, csak elváltam tőle.

Ez olyan szép, hogy érdemes egyvégtében újraolvasni: – De édesanyádat sosem csaltam meg, csak elváltam tőle.

Csak.

Aztán a sokkal fiatalabb második asszony törlesztett – ha igaz:

– Klári nemhogy megcsalt, de el is ment egy nálánál fiatalabbal.

Visszatérve anyámhoz, ő végre házasságuk hatodik évében már nem csak mímelte a szexuális élet gyönyörét. Ma, amikor egyesek szerint már a nő is „orgazmus-köteles”, anyámat csodabogárnak tekinthetnénk. De nem az, hiszen a szerelmi kultúra sem ostromolja az egeket. Eddig csupán anyám neveltetését, a korszellemet hibáztattam a történtekért. Ám, ha valami kétszereplős játék, hát a szerelem az.

Mikor Nóra lányom tizenhat évesen vidékről Pestre költözött a bátyjához, anyám szívbajt kapott. Írta is: „Vigyázz Nórára, nehogy felkoppintsa valaki!” Hogy kellett volna ezt tennem? Levele előtt anyám azzal próbálta az unokáját védeni, hogy elmesélte neki, mennyire fájt, milyen szörnyű volt, mikor apám „magáévá tette”, és a szüzesség elvesztése után is mindannyiszor összerándult a gyomra, ha „az” következett… Vajon Éva húgomnak is erről prézsmitált negyedszázaddal korábban? Nem, nem. Akkor még prűdebb volt a lelkem, nem mert így kitárulkozni, hiszen ezzel közvetve utalt volna napi szexuális élményére is, Éva apjával, akarva-akaratlan összehasonlította volna a két férjét. Ehelyett Évába anyánk „csupáncsak” a szégyenérzetet plántálta, de azt aztán jó mélyen.

– Mikor a legjobb szerető lettem volna, húszévesen, döbbentem láttam kollégiumi barátnőim szobájában, hogy a negyedik ágyon, takaró alatt űzik az ipart. Én meg attól rettegtem, hogy kurvának néznek, ha egy fiúval sétálok!

– Téged nem ijesztgetett anyám a nemi betegségekkel?

– Dehogyisnem! Most voltunk Ausztriában. Tipp-topp étterem, indulok az osztrák vécébe, és a kolléganőim kínálják a papír zsebkendőjüket, mert előttem ők már az egész guriga papírt elhasználták. Én a barátnőimnél is lepapírozom a vécét, mielőtt ráülök. De látod, a kolléganőimet is így nevelték. Emlékszel Sanyikára a Mester utcában? Riszáltam előtte pár kört, de mielőtt bármi történt volna, anyám figyelmeztetett, hogy Sanyika apja biztos azért olyan dilinós, mert vérbajos volt. Több se kellett nekem, még arra is vigyáztam, nehogy véletlenül megérintsen, pedig milyen kalandokról ábrándoztam vele. Hiába mondogattam, azé leszek, akit nagyon szeretek, akadtak ilyenek, mégsem…

Nóra lányom, anyám riogatása ellenére sem bajlódott így a szüzesség elvesztésével. Kiskamaszként is sejtette, hogy anyám meséje sántít. Húsz évvel később, háromgyerekes asszonyként is az hiszi, hogy a nagyapja elronthatott valamit. Nemigen téved. Apám, a falusi fiú – bár állítólag ők épp az állattartás miatt természetesebb közegben nőnek fel – nemigen lehetett szexuálisan jól eleresztve, ha hat esztendőn át nem vette észre anyám kéjtelen kénytelenségét. De hát ő is annak a kornak a gyermeke volt, és a kupleráj nem a szerelem művészetének iskolája. Ott a lányok nem örömöt keresnek, hanem pénzt. Nem a kuncsaft továbbképzésén törik a fejüket, hanem azon, miképp eshetnek túl mihamarabb az aktuson.

Családtörténetünk is alátámasztja, hogy népünk a világtrendnek megfelelően a múlt században nekiveselkedett a szűzföldek feltörésének. Apám hazássága előtt öt-hat évvel, anyám a nászéjszakán vesztette el, amit közülünk állhatatosan egyedül ő őrizgetett. E veszteség 22-23 éves korukban érte őket, engem csak egy évvel fiatalabban, noha nem kellett a felkoppintástól félnem. A két generációval utánuk született unokáik, a gyerekeim már 16 évesen megpróbálták, miképp is működik a szexuális masinéria és nem csupán évek múlva leltek örömöt benne. Ők próbaházasságok, együttélések után álltak bele a ki tudja hányadik kapcsolatukba. Ez se nem fejlődés, se nem züllés: természetes változás. Anyám többek között a Felvidék és Kárpátalja „visszatérésének” eufóriájához köti szerelmi felszabadulását, pedig lehet, hogy az a kis dizőz tanította meg valami apró fogásra a tapasztalatlan ügyvéd urat.

A következő „dizőzről” apám már nem beszélt, inkább mentő körülményeket keresett. Ez volt a szakmája: mentséget találni még egy gyilkos számára is… Egy szimpla testi kapcsolat nem is szorul mentegetőzésre, hisz’ nem több az egész, mint egy kézfogás! Kellemes bohóság. Nem érdemes ezzel sem magának, sem szeretett Garbókájának kellemetlen pillanatokat szerezni. És ha belegondol, nem is volt annyira jó. Szokatlanok voltak a méretek. Magasabb volt, alacsonyabb, szélesebb, karcsúbb, a melle érzékenyebb, érzéketlenebb. No és a szaga! Meg ahogy izzadt! Miért keveredtem ebbe bele? Csak nem rontom el ilyen semmiséggel az én kicsi asszonykám hangulatát. Pfű!

…De azért a feneke, ahogy ment fel előttem a lépcsőn!

Kék füzet: „Miska egy kis időre megint hazajött Tornaljára. Esténként rendszerint sétáltunk és cicáztunk. Míg zárta a kaput, előre siettem, ő jött, és mint ismeretlen nővel kikezdett velem az utcán:

– Kedveském, de csinos, nem kísérhetném haza?

– Úrinő vagyok, az utcán nem ismerkedek!

– Menjünk ide a kapu alá, bemutatkozom!

– Fúj, aszfaltbetyár!

– Ezért meglakol, ez becsületsértés, ezt csak csókkal lehet lemosni!

Ilyenkor elszaladtam, de ő elkapott és boldogan tűrtem csókos büntetését.”

Említettem már, hogy anyám vezeti a kurzort a számítógépemen, a kezemre játszik, ő kutatja fel, köti össze nekem életük ismeretlen szálait. Egyik este megszólalt a telefon, egy ismeretlen, idősebb hölgy keresett:

– Láttam a tévében, és említette, hogy az apja Brazíliában élt. Akkor ugye mond magának ez a név valamit, hogy Jókuthy Klára!

– Hogyne, ő volt apám második felesége.

– Iiigen? – akad el a szava. – Azt hittem, Klári a maga édesanyja!

– Ó nem. Édesanyámnak –, aki, amíg élt, szerette apámat – valamiféle elégtételt jelentett, hogy „Klári bezzeg nem tudott apádnak fiút szülni!”, hogy erre csak ő volt képes.

– Nekem Klári osztálytársam volt, barátnőm. Sokat áradozott a leveleiben a szerelméről a maga édesapjával. Fényképeket küldött – ő bundában, a maga apja egyenruhában, tiszti csákóban a lillafüredi vízesésnél –, de azt sosem írta, hogy a vőlegénye elvált ember!

– Akkor talán még nem is volt az. Hétévesen, gyermeki turkálás közben találtam egy ismeretlen néniről egy kis igazolványképet. Ki ez, vittem édesanyámhoz, mire ő kikapta a kezemből. És miért van kiszúrva a szeme? – kérdeztem. Nos, ez a néni volt Klári. Később ki-kifakadt anyám: „Doktor Pünkösti Miskának kevés volt a sarki fűszeres lánya, neki a téháipszilonos gyáros lánya kellett!”

– Őrizgetem Klári leveleit, azt hittem, érdekli magát, de ezek szerint nem.

– Dehogynem, ő is hozzám tartozik! – mondtam, és így jutottam apám szerelmének beszámolóihoz.

A két barátnő – Klára és Margó – a nyergesújfalui apácarend polgári iskolájába jártak együtt. Klára édesapja a lábatlani cementgyár főmérnöke volt és a zsidó igazgatóval nem jött ki, azért hagyta ott a gyárat. Felköltöztek Budapestre, és aztán hogyan, hogyan nem, a nyilas Jókuthy Gyula legkésőbb 1942-ben a miskolci állami étolajolaj- és szappangyár igazgatója lett.

Miskolc, 1942. IX. 3.

„Volna egy kimeríthetetlen thémám, de erről még nem akarnék írni. Nem mintha nem tárnám fel előtted kis szívem, sőt az ellenkezője az akaratom, de a sok csalódás óvatosságra int. Majd ha már a karikagyűrű az ujjamon lesz, s a pap is elbocsátott áldásával, mindent részletesen feltárok előtted és azok előtt is, akiknek úgy szintén még nem írom meg.”

Húszéves lány és sok csalódás, talán nem azért, hogy nem vezették még oltár elé?

Folytatás: „Lassan, minden zökkenő nélkül megy a sorsunk előre. De türelmemmel, és ilyen szerelemmel előbb-utóbb célba kell érni. Az vigasztal, hogy elég gyakran van itt, hisz körülményei másképpen is leköthetnék (a körülményei lehettünk mi is – a gyerek), és lehetetlenné tennék számára az ideutazást. Úgy látszik, elég kegyes számunkra a jó Isten. Imátkozom (sic!) is sokat hozzá. Ő a legdrágább ember a világon! (Ühüm! – a gyerek.) Ügyvéd. Nagyon is jól szituált ügyvéd, rengeteg a keresete és amellett se nem zsugori, se nem költekező. Névnapomra két festményt, olaj, híres festőktől, két albumot, egy akkora csokor virágot küldött, hogy nem fért be az ajtón, oldalt kellett fordítani, hogy behozhassuk… (Jaj papám, hát a szerelmet mindig két festményben mérted? Édesanyám születésnapjára is két Viski képet vettél. Fölraktad a vakkeretes képeket a fürdőszoba tapéta ajtajára, és én is bemehettem a hitvesi ágyba, ahol majdnem rám ugrottak a falról a lovak – a gyerek.) Ezt kaptam 10-én, Klára nap előtt. 13-án a manduláimat szedettem ki, közben volt legalább mivel vigasztalódnom, és miben gyönyörködnöm. A vendégeim majd leültek a csodálkozástól.

Hogy mi mindent kaptam, azt leírni sok lenne, inkább leírom, ami a legkedvesebb. A felejthetetlen kirándulások vele Lillafüredre, a Bükkbe, Görömbölytapolcára, Egerbe. Van egy kis autókánk, azzal jövünk-megyünk.”

Anyám nem említette, hogy „autókára” is futotta, vagy ezt apám titokban, Miskolcon tartotta? Azt nem hiszem, hogy a nyilaspárt kocsija volt. Egy biztos: a „rengeteg” keresetéből semmit sem juttatott nekünk a váláskor, még egy kis pléh autókát sem nekem, a fiának. Aztán földönfutók lettek: nekik is tartásdíjra lett volna szükségük. Apámnak azon kívül, hogy engem megcsinált, nemigen köszönhetek semmi mást. És a z-betűje? Meg a gyomorsav-túltengés, a szorulási hajlam… Tovább nem merek kutakodni, nehogy más is kiderüljön.

Kék füzet: „Ungvárról hazajövet letette a hadbírói vizsgát, hátha nem hívják be annyiszor. Hívták bizony, de most már Miskolcra. Nem messze volt tőlünk, most ő járt haza szombatonként és vasárnap utazott vissza. Hogy vártam minden szombat este, hogy valami emlékeztetés, hívás előjöjjön az ungvári napokból, de olyan idegen, olyan olvashatatlan kezdett lenni. Csak a párt, a pártmunka kötötte le minden idejét. Ekkor, 1942. februárban születésnapomra kaptam tőle egy Ady kötetet, ez az utolsó ajándéka. Ez volt az én Elbocsátó szép üzenetem.

Miskolcon meleg barátságba került a Nyilaskeresztes Párt városi vezetőjének, Jókuthy Gyulának a családjával, aki vegyészmérnök volt, olaj-, és szappangyár tulajdonos (? – a gyerek).

Egyik szombat este a fürdőszobából szólt, hogy varrjam fel a gombot a zubbonya felső zsebére. Soha életemben nem kutattam senki zsebében vagy fiókjában. Most ki kellett ürítenem a zsebét, hogy a gombot fölvarrhassam. Vigyázatlan voltam, kibukott minden, az igazolványok után egy nő fényképe, és két levél is. Remegett az egész testem, nyúltam volna utána, de mintha béna lennék… ne… ne… Máig se tudom, hogy volt erőm fölvenni ennek a közönséges arcú nőnek a képét (no, no – a gyerek), és hogyan tudtam elolvasni az ocsmány, erotikával teli levelet. Ennyire emlékszem: »írj már drágám, mikor jössz tárgyalásra, hiszen nemcsak kenyérrel él az ember«. A gombvarrással véresre szurkáltam az ujjam, aztán megvártam, míg kijön a fürdőszobából és az asztalra tettem a rekvizitumokat:

– Mi ez?

Bár ne tudnám felidézni a cinikus mosolyt, amivel mondta:

– Két hónapja hordom ezt a képet és a leveleket a zsebemben, de csak ezzel a gombvarrással tudtam kiprovokálni, hogy vegye végre észre! Igen, megcsaltam!

– Megérte? Mennyivel különb nálam?

– A cipője talpáig sem ér föl, de más, új! (Atyuskám, hát egyszerre két nőt is elárulsz? – a gyerek.) – És ocsmányul sorolta, szinte leltározta a nő bujaságát, érzéki zabálásaikat. Nem bírtam hallgatni, átfutottam a másik szobába. Levetettem magam a rekamiéra, de nem jött az enyhítő sírás. Dadogva kérdeztem magamtól, ki ez az idegen férfi? Ő az, aki bevésette a jegygyűrűnkbe: »Hű legyél, hű leszek«? Ő az, aki máig őrzött levelében azt írta: »Szerelmem, ha egyszer úgy alakulna az életem, hogy le kellene mondani Rólad, esküszöm a halált választanám!«? Hol vannak már a szent esküvések?”

Klári szép volt, a legkevésbé sem közönséges arcú, nyúlánk, magas, és „mellékesen” 20 éves a 36 éves apám mellett, és a 31 esztendős anyámmal szemben. Igaz, hogy anyám bigottan hűséges volt a férjéhez, ám ebben a helyzetben ez inkább ellene szólt, mint mellette.

Miskolc, 1942. XI. 22.

„Kis Pofim! Az én Kicsi Szívem október 1. óta katona Kolozsváron, hadbíró, és tartalékos főhadnagy. Jelenleg a kolozsvári hadtestparancsnokság honvéd ügyészségének 6 számú önálló hatáskörű ügyésze. Nagy szó, szép hatáskör és főleg felelősségteljes munka. Kapott pár napot, így rohant hozzám. 15-én fél tizenegykor vártam és érkezett a Nagypályaudvarra. Szerdán fél háromkor kísértem ki az Árpádhoz (ez nem én vagyok, hanem a sínautó – a gyerek). Gyönyörű, felejthetetlen szép napokat éltünk át, aminek következtében fájóbb és nehezebb volt a búcsú. Mindkettőnknek vérzik a szíve még az elválás miatt, de a nagy távolság előbb-utóbb gyógyírként lép fel, különösen, ha ilyen sűrűn jár a postás bácsi.

Mamilinak, papilinak hívja a szüleimet. Ugye, édes?”

Kék füzet: „Magamra zárom az ajtót, és végre rám szakadt a sírás! Egész éjjel sírok és írok a szüleimnek és neki is egy soha el nem küldött levelet. Itt vannak most előttem, könnyesen, megsárgulva. »Szeretett jó Szüleim, bocsássatok meg, hogy most a fájdalmam viszem elétek. Szenvedek úgy, mint még soha életemben, asszonyi módon, keservesen. Külön érzem a szívem, a lázas fejem, minden tagom. Miért így részekre szaggatva kellek a fájdalomnak? Aztán nevetni szeretnék, óh te bolond, hiszen nem igaz az egész, hiszen ez nem lehet… Ő? Dehogy… Tenni kellene valamit, hogy elpattanjon az őrjítő feszültség, hogy elmúljon minden… csak a szívem maradjon meg égőn, szerelmesen, örökmécsesként figyelmeztetve minden asszonyt, aki szeret egy férfit egy életen át! (Anyácskám, ezt se megélni, se megírni nem tudtad. Csak kezdődő gyomorfekélyed nem volt giccses – a gyerek.) Miért születtem erre a világra, ha ilyen tövisekbe kell hágnom? Anyám, te is asszony vagy, meg kell értened, ami velem történt: szimpla, szürke megcsalt asszony lettem. Sose hittem, hogy ilyen nehéz ezt viselni. Valahogy sose hittem, hogy Ő meg tudja tenni ezt a hitványságot. Abban van az én életem tragédiája, hogy mindig különbnek, igazabbnak, becsületesebbnek láttam őt minden férfinál. Úgy jártam, mint a gyerek a karácsonyfával. Ráaggattam minden díszem, életem minden javát neki adtam… de elmúlt az ünnep, a fenyő elszáradt…«

Most nem tudom tovább írni, még mindig fáj a visszaemlékezés.”

Vitatkozni kell anyámmal: nem abban volt az ő tragédiája, hogy milyennek látta apámat, hanem abban, hogy megrögzülten látta ilyennek. A harminchárom évvel később írott „leltárban” sem értékelte őt a valós árfolyamán, nem vallotta be, hogy szerelmi vakságban melléfogott, hogy aranynak vélte a trombitarezet. Anyámmal ellentétben én nem a válás miatt ítélem el apámat, hanem annak módjáért, a hogyanért, a két nővel szemben is elkövetett… miért is?

„Folytatás, 1979. V. 8-án. Részletek az Miskához írott levélből: »Mit tettél? Megölted lelkem legszebb álmát, mindent elvettél, nekem csak a puszta életem maradt. És ez a legfájóbb büntetés, hogy ezt az életet a gyermekem miatt nem lehet kioltani. Megőrülök, hogy egyszerre semmije, senkije lettem annak, akinek a mindene voltam! Ennyire elvesztettem minden értékemet? …Azt mondtad, legyek okos és váljunk el szépen, ne gyötörjük egymást. Elengedlek, keresd a boldogságod ott, ahol már megtaláltad, légy boldog. Köszönöm, amit adtál nekem, köszönöm a múló szerelmed, a röppenő boldogságot és főképpen a gyermekemet! Tornalja, 1942. április.«”

Éppen hatéves voltam, a szüleim pedig, egy hónap híján nyolcéves házasok.

Kék füzet: „Miska köszönés nélkül visszautazott Miskolcra. Mintha a világ széthullott volna körülöttem, fetrengtem a fájdalomban. Eljött hozzám a barátnőm, Marietta. Nem lepődött meg a történteken. Elmondta, hogy ők a férjével több ízben látták Miskát karonfogva sétálni egy lánnyal, de majd észre tér. Egy hétig emésztettem, rágtam magam azon, hogy mások is tudták Miska félrelépését, aztán rájöttem, mindezek ellenére annyira szeretem, hogy nem tudok nélküle élni, és nem fogok elválni. Nem én vagyok az első megcsalt asszony, majd csak megbékélek a gondolattal. Elfelejtünk minden rosszat és újra a régi lesz minden.

Szombaton hazajött. Ünnepélyes csendben megvacsoráztunk. Utána áthívott a másik szobába és hidegen, kimérten megkérdezte:

– Remélem eltökélte már magát a válásra?

– Nem akarok válni, mert szeretlek!

– Már pedig mindenáron el fogsz válni, mert én nagyon szerelmes vagyok egy húszéves lányba. Úrilány, akit nem lehet kompromittálni, a szülei is tudnak szándékom komolyságáról. A nyilaspárt városi vezetőjének, Jókuthy Gyulának a lánya.

– Én pedig nem válok, semmit nem tudsz felhozni ellenem válóokként!

– Tudom. Mint embert mélységesen tisztelem, de nem érti, hogy nem szeretem, nem szeretem!

– Legalább a gyerekkel törődjön – zokogom –, hogy ne nőjön fel apa nélkül. Adok öt-tíz évet, húzza le a gyűrűt az ujjáról, tagadjon meg bennünket, ameddig jólesik, aztán ha kitombolta magát, térjen vissza hozzánk, én hűséggel várom.

– Hogy gondol olyat, hogy a gyermek a magáé? Ha nem tudná a törvényt, ezennel közlöm: a fiúgyermek az apának, lánygyermek az anyának jár! (Hű atyám, de nagyot hazudtál! – a gyerek.) A fiam velem jön!

Letérdepelek, zokogva átölelem a lábát, hogy ne tegye ezt velem, de ő kegyetlenül odébb lép, és én a földre esek. Csak azt hajtogatja:

– Szedje össze magát, legyen okos, és szépen váljunk el!”

Miskolc, 1943. I. 17.

„Nálunk állandó a cselédváltozás. Úgy látszik bennünk is sok a hiba. De inkább talán igényesek vagyunk, nem felel meg minden ökörfarka mellől szalajtott! Sok elfoglaltság mellett ez is csak az időnket rabolja. Nem tudok hozzájutni, hogy stafírung kézimunkáimon valamit csináljak. Igaz, Pofi is megkívánja, hogy legalább minden harmadik levelére válaszoljak. Már egy albumot töltöttem meg a tőle kapott levlapokkal. Járja Erdély földjét, így bőven van alkalma, hogy ilyesmivel lepjen meg. Mind csupa fénykép. Fényes, 150 darab. Jelenleg Csíkban jár, a Gyilkos tó környékén, a Békás szorosban. Onnan Háromszékre, Kovásznára megy, 45 fokos hidegben. A társának már lefagyott mindkét füle, őt eddig a fülvédő megmentette. Kedves képek vannak rólunk. Így küldök is neked.

Amit pedig tanácsolsz az udvarlókra és megtartásukra vonatkozólag, azzal elkéstél, ugyanis március elsején lesz – jól értsd meg – egy esztendeje, hogy Miskát szeretem, azaz viszontszeretem. Ha a jó Isten szeret bennünket, akkor egymáséi leszünk hamarosan. Ca (cirka – a gyerek) ½-¾ év, esetleg későbbre is kitolódhat.”

Szóval „Pofikám” – ebben a levélben már az apám – legkésőbb február elsején csapott le az anyám cipőtalpáig sem felérő új húsra – a születésnapi Ady összes előtt. Üssük csak fel még egyszer a kötetet: „Irénkémnek születésnapi megemlékezésül – Miskolc. 42. II. 9. Miskád.” Semmi „Hű legyél, hű leszek”, sőt még az sem, hogy szeretettel, csupán csak megemlékezésül. Elbocsátó csúf üzenet.

Ha anyám állítása igaz, hogy a húsz éves Klarisz és Pofi mohó szexuális életet élt, akkor – ha jól megértettük –, egy éve, hogy a lány viszontszerette a férfit.

És egy lábjegyzet a „Pofihoz”. Apám 1930 karácsonyára összeállított egy fényképalbumot anyámnak, amiben képaláírásokat biggyesztett a fotók mellé. (Az idő aztán összevissza csereberélte a képeket, így mondjuk a „Szombati hangulat a kaszárnyában” kép fölött most a debreceni Árpád téri templom áll, pontosabban fekszik, az „Öcsém, Bandi” aláírásnál pedig lányanyám látható bekötött fejjel, söprűvel a kezében, a Maróthy utcai lakásuk ajtajában.) Üres oldalak is maradtak jócskán az albumban, és a fotósarkok közé később bepászított képeket is feliratozta apám. Ezek egyikén a fiatalasszony anyám ül Nyírbátorban az udvaron „a kutyával” az ölében. Apám aláírása: „Két »cukros« kicsi pofa!”

Kék füzet: „A szombatot már nem várom meg, drága Matildomra hagyom a házat. Megbeszéltem vele, amikor hazajön Miska, főzzön neki, és a gyomorfájás elleni szereket se felejtse az asztalra tenni. Az én csupa jóság Matildom sírva mondta:

– Még az orvosság is! Inkább arzént adnék neki, én nem szolgálok ilyen embert!

– Értem tedd meg, Matildom, ha igazán szeretsz.

Végül megígérte, rendben lesz minden, és mi, Árpikámmal hazajöttünk a szüleimhez Debrecenbe.

Anyám nem akarta elhinni, ami történt, ők Miskával szerették egymást. Anyám, mint valami szégyenfoltot titkolta a kuncsaftok előtt is, hiszen annak idején nagy volt az irigység a lányos úri házaknál, hogy a szegény varrónő lánya milyen partit csinált. Közben jöttek-mentek a levelek. Az enyémek esdők voltak, könyörgők, hogy ne váljunk el, és én röpülök haza, az ő levelei, mint a hideg eső, úgy koppantak az elutasításoktól. Összeomlottam idegileg, örökké csak sírtam, a szemem begyulladt, sötét szemüveget kellett hordanom (akkor még nem volt divat). Drága anyámmal versenyt sírtunk (ekkor kezdődtek a szívpanaszai). Képtelen volt dolgozni, nem is akarta, hogy lássák a bánatunkat. Miska minden levelében sürgette a válást. Egyetlen fiam is észrevette, hogy a levelei után rosszul leszek. Amikor a postás neki adta a borítékot, a háta mögé rejtette:

– Édesapám írt, de csak akkor adom oda, ha nem tetszik sírni! – Még nem tudott olvasni, de az apja betűit felismerte. (Akkor semmit sem értettem, apám csak később, tizenévesen kezdett hiányozni – a gyerek.) Miska a válás siettetésére leutazott Debrecenbe. Az Arany Bikában szállt meg, odarendelt engem és a gyereket. Könyörögve kérdeztem, milyen legyek, hogy újból szeressen.

– Sose tudtál lelkesíteni a pártmunkában, Klári velem röpül. Másrészt azt tanácsolom, ha boldog akarsz lenni egy másik férfival: ne légy ilyen őszinte, férfiasan egyenes, legalább is ne mutasd ki. Egy asszony legyen titokzatos, hogy a párja mindig kételkedjen egy kicsit a hűségében. Maga mindig olyan szimplán egyenes volt, néha úgy hatott, mint egy sokszor elolvasott könyv, tudtam, ha kinyitom, mit találok a 16. oldalon.

Ma is hallom ezeket a jó tanácsait, amiket sose fogadtam meg.

Visszafojtott halk beszélgetésünk közben Árpi elaludt. Miska tovább gyötört, hogy vegyem tudomásul, semmivel sem különb a többi férfinál, és kezdte sorolni szerelmi ügyeit, hogy emlékezzem erre, meg arra, meg itt meg ott… Talán csak azt akarta, hogy gyűlöljem. Befogtam a fülem és arra kértem, ne mocskolja magát, és főképp ne fosszon meg a szép emlékeimtől. Aztán visszavágtam:

– Elmegyek Jókuthyékhoz, hogy félrevezette őket, nem én akarok válni, és férjhez menni!

– Csak menjen, aljasítsa le magát, mint egy cseléd! Mi erre is felkészültünk, Klárival azt fogjuk mondani, hogy gyereket vár tőlem! – És akkor tette az ajánlatot, ha szépen elválunk, akkor a gyereket nekem hagyja!”

Óh, édesem, hát miért nem kérdezted meg valakitől, hogy megy ez? Persze, akkoriban, és a Sarok utcában nem volt szokás ügyvédi tanácsot kérni. De egy elvált asszony sem akadt a környéken? Persze, hogy nem, hiszen tízszer kevesebb volt a válás, meg rejtegettétek a leprátokat, és arról ábrándoztatok, hogy apám „észhez tér”, a lábaid elé borul és zokogva esdekel:

– Ne bánts érte soha!

Pardon: – Ne bántson érte soha! – mert ilyenkor magázódtatok.

A lényeg, apám velem zsarolta ki a válást, ahogy anyám írta: „Ez volt az utolsó fegyvere.” De milyen utolsó!

Kék füzet: „Dadogva beleegyeztem, és kívántam, legyen boldog, ha már mellettem nem tudott az lenni! Föl és alá járkált, és egyszer csak a fejéhez kapva kikelt magából:

– Legalább csináljon valami jelenetet! Átkozzon meg, ne ez a mártír arca kísérjen egy életen át!”

Miskolc, 1943. II. 25.

„…az utolsó héten nem sokat gondoltam én sem rád, de az most nem fontos. A fontos ő volt, ugyanis a jó Isten végre csak összeirányította a szekerünk rúdját. Sőt március 14-én ismét együtt, egymás karjában örvendezhettünk az életnek.

Te kis hűtelen! De inkább hozzám legyél az, mint szíved hű lovagjához. Engem elveszíteni semmi, de aki a világot jelenti számunkra az egy lelki összeomlás. Megint nyakig a cselédmunkában, így kénytelen vagyok, bekölnizett kézzel írni, mert nem bírnám ki a fertelmes hagyma– és mosogatásbűzt. Lásd, hogy néha kisasszony is vagyok.”

Kék füzet: „Majdnem nyolcévi házasságunk és tizenhárom évi összetartozásunk alatt mi sose civódtunk, vagy veszekedtünk egymással. Így lett a válás baleseti halál, villámként sújtott agyon. Később az unokahúgomtól, Pannitól megtudtam, Miska félt, hogy öngyilkos leszek, pénzt adott neki, hogy vigyen moziba, színházba. Sőt megpróbált férjhez adni… Abban a háborús időben sok tartalékos tisztet véglegesítettek a honvédségnél. Szüle László adótisztből lett katonatiszt, főhadnagy. Miska felszabadultan jött hozzám a hírrel, hogy Laci »vállalt«. Ekkor már Pesten találkoztunk, és Lacival együtt ajánlották, hogy ne gyötörjem beteg szüleimet, hanem egy kis időre menjek a Laci szüleihez, és abban a kertes otthonban egészségileg is összeszedem magam.

Miska mindig szuggesztíven tudott rám hatni. Ebbe is beleegyeztem, miközben majd megőrültem a vágyakozásban utána! Este együtt aludtunk a szállodában, és próbált testileg közeledni hozzám. Meg tudtam volna halni egy igaz csókjáért, de ezt a szituációt annyira lealázónak tartottam, hogy életemben először gyűlöltem. Hát úgy ad-vesz, mint valami szatócs, rendelkezik testem, lelkem felett? Dühödten kiugrottam az ágyból:

– Ha feleségnek nem kellek, a prostituáltja nem leszek!”

Hát ezek a szüleim! Anyám együtt alszik az imádott volt férjjel, de… A két oldalról is hőn szeretett apám pedig már az esküvő előtt megcsalta volna szerelmét, akiért feláldozta tisztessége egy részét. Persze tudjuk, hányan, de hányan hagyják ott kecsegtetőbb karrierért, fiatalabb nőért a családjukat. Emiatt nem lehet pálcát törni Pünkösti Mihály fölött. Nem teszi (teheti) ezt „elhagyott” fia sem, de a válás módja gyomorforgató. Ezek után mi a búbánat hajthatta vissza apámat, ha csak egy légyott erejéig is anyámhoz, aki nem volt a lepedő bajnoka?

Klári sem lett volna az? Vagy időközben apám nagy kanná vált, és fel akarta idézni a régi ízt? Netán „megesett a szíve” az elvált asszonyon? De hát ő nem Vásárhelyi tiszteletes úr volt, ismerhette volna anyámat, akit még a hőn szeretettje sem vághatott gerincre, ha arra szottyant úri kedve!

Igen, ez a legfontosabb, hogy mennyire ismerte? Meg az, hogy mennyire ismerte saját magát (meg azt a fiatal lányt, akit aztán elvett és anyává, utána pedig asszonyává tett)? Tudjuk, hogy a váláskor anyám végképp eltévedt az élet sűrűjében, de azt nem hittem volna, hogy apám is ott bolyong.

– Anyámmal ti jól éltetek? – kérdeztem apámtól 1989-ben.

– Nagyon jól, bámulatosan jól – mondta és eltűnődött. – Sosem éltem úgy, akkor sem, amikor gyerekem született. Kláriban már a hajóúton csalódtam; de a feleségem volt. Édesanyádat én szerettem. Szerettem azután is, és gondolom, hogy ő is szeretett.

Nem adom ki, hogy erről szólt az élete.

– Miért váltatok el mégis? Édesanyám frigid volt?

– Nem! Klári a hibás.

– Fiatalabb volt anyámnál vagy tíz évvel!

– Tizeneggyel (tizenhattal, atyám uram – a gyerek), de nem ez volt az ok. Az apja, a miskolci állami étolajgyár igazgatója hungarista volt. Megyevezetőként megismertem, és meghívott ebédre. A lánya már húszéves volt és ragadt rám, és követett. Ez volt az ok: az én gyöngeségem.

Azért olyan nagyon gyönge nem voltál, ha le tudtad rúgni a lábadról anyámat a kölkével – a fiaddal – együtt! Meg aztán nem is így megy ez tatácskám, neked magyarázzam? Tegyük fel, tényleg ragadt rád, tegyük fel, hogy lefeküdt veled. Excellenciás barátom szerint nem lehet egy nőt azzal megsérteni, hogy csak egyszer bújunk ágyba vele. A második alkalom után már kevésbé gondolhatja, hogy valami baj van vele, hogy ügyetlen, hogy szaga van vagy nem tud csókolózni stb.

Ám, ha otthon, a feleséged mellett is a „ragadós” jár az eszedben, és a régi ízek, csókok, mozdulatok emiatt átértékelődnek, akkor… Na igen. Ekkor jön a harmadik, meg a sokadik együttlét, és előbb-utóbb felelni kell arra, hogyan tovább? Sakkozni lehet egyedül, de a szerelem leginkább csak párosan művelhető – és a szakítás is. Ne feledkezzünk el a talán leggyakoribb megoldásról sem: „Kicsikém, a gyerek(ek) miatt nem válhatok.” Ha elég fiatalok azok az alibi (?) kölkök, akkor vigasztalásul hozzá lehet tenni: „Amíg ki nem röpülnek, nem hagyhatom őket apa nélkül!”

Talán csak ügyvédi reflexből vagy gyöngeséged miatt toltad Klárira a felelősséget. Mert bévül te is érezhetted, sportszerűtlenül léptél ki az első házasságból. Ekkor rúgtál fel életedben egy nagy halom szent fogadkozást. Ahogy a fociban nem volt erényed a sportszerűség, úgy a válásban sem – legalábbis, a „miénkben”. Nehogy félreérts: nem azért, amit tettél, hanem ahogy tetted. Anyám kifosztottságán persze az sem változtatott volna semmit, ha fair play díjasan távozol. Ám úgy talán nem is tudtad volna kimondatni a válást. Az újra nősüléshez szükség volt arra, hogy megzsarold velem anyámat. Azt a másikat jobban szeretted. Kész, passz. Felesleges magyarázgatni. De nemcsak az úrilánynak akadt védendő jó híre, nem csupán őt lehetett kompromittálni, hanem tégedet és anyámat is, mindhármótokat, akik összehoztátok ezt a történetet. Biztos, hogy anyám is elrontott valamit. A vegyes házasságban – azaz egy férfi és egy nő kapcsolatában – annyi romlandó himihumi akad.

Ha már újból szerelme, sőt szexuális élete körül kevergek, elmondom, szerintem bigott vallásos nevelésének is köszönhetően neki csak a két férjével lehetett testi kapcsolata. A körből Laci és Samu bácsit is kizárom, hiszen az ő „idejükben” anyám még halálosan szerelmes volt apámba. 1945-ben Földesen volt valami száraz flörtje egy Mihály nevű, tüdőbajos kinézetű kollégájával, aztán semmi. Érett asszonyként, 38–47 éves korában velem meg a szüleivel élt és rajtunk kívül senkije nem volt.

Szűzasszony volt, „csak” feleség.

Sőt örökös első feleség. Apa – Torma Antal, a második férj – hiába volt különb ember apámnál, hiába szerette rajongásig anyámat, ő életfogytiglan – néha bántóan is – Pünkösti Mihály felesége maradt. Huszonegy éve élt már boldog házasságban második férjével, a kék füzetbe válóperét mégis időzítetten, első házassága 45. évfordulóján, 1979. V. 15-én írta meg:

„1943 májusában kaptam az értesítést, hogy a válóperes tárgyalásunk június 21-én lesz a Rimaszombati Járásbíróságon. Időnként ellátogattam Tornaaljára, megnézni a lakást, kiszellőztetni. Miska nem járt haza, leszerelt és már megyei párttitkár volt. A tárgyalásra előtte való nap elutaztam. Olyan elhagyatottnak, árvának éreztem magam, hogy az egész éjszakát végigsírtam abban a sivár szállodai szobában. Hát tényleg igaz, hogy elválunk? Hát beteljesedett, nincs visszaút?

Reggel bekopogott hozzám az ismeretlen ügyvéd. Meglátott és meglepetten kérdezte, hogy én vagyok-e Pünköstiné? Csak támolyogtam, ő vezetett le a lépcsőn és karonfogva a bíróságig. Egész úton csodálkozva mondogatta, hogy ő egy örömtől röpdöső asszonyt várt, aki nagyon szerelmes egy másik férfiba és mindenáron válni akar! Miska nem jelent meg a tárgyaláson. Nem tudom, mi zajlott, mit mondtak, süket volt a testem, lelkem. Az ügyvéd fogott karon, hogy vége: elváltunk, és mint vétlen felperes, nőtartásra vagyok jogosult, a volt férjem nevét viselhetem.”

Ezzel aztán élt anyám. Ha már a férfival nem tehette, tizenöt esztendőn át – huszonkét éves koromig – nem volt hajlandó letenni a dr. Pünkösti Mihályné nevet. Jogosult lett volna a nőtartásra és a gyerektartásra is, de apám – tudva, hogy anyám kisebb gondja is nagyobb ennél –, úgy intézte, hogy mivel a „felperesnő nem érvényesített igényeit a bíróság ezek felől ezen okból nem határozott”. A méltóságos úr akkor sem fizetett tartásdíjat, amikor nem esett volna nehezére.

A válóperi tárgyalás – pestiesen szólva – le volt vajazva. A válást anyám hűtlen elhagyása miatt mondták ki, ám a válópert – mint említettem volt – anyám indította és nem apám! Klára vagy a szülei is úgy tudhatták, mint az apám által fogadott ügyvéd, hogy anyám hótt szerelmes valakibe, apám emiatt kényszerült elhagyni őt, és nem is hajlandó visszamenni az asszonyhoz, mert annak hő vágya a válás! Ilyen csavaros eszű volt apám, és a keresztény családokat védő polgári perrendtartás kiskapuin majdnem glóriával a fején távozhatott a megunt házasságból. De aki elolvasta a per jegyzőkönyvét, megtudhatta, hogy „a felperesnő az alperesnek vele szemben tanúsított durva és sértő magaviselete folytán kénytelen volt a közös lakásból távozni” először 1942 áprilisában, majd június 14-én „véglegesen”. Bár a felperesnő kifejezte, hogy hajlandó urának megbocsátani, arra „az alperes kellő jó akaratot és hajlandóságot nem mutatott”.

A bíróság engem édesanyámnak ítélt (apám beleegyezése nélkül).

Kék füzet: „Még egy ízben voltam Tornalján. Este ellopakodtam a házhoz, de nem mertem bemenni az emlékek miatt. Miska már levette a névtábláját a falról, nagy fehér folt maradt utána. Felkapaszkodtam a vaskapu rácsán, megsimogattam a tábla helyét, ez volt búcsúm tőle.”

Szabaddá vált az út a Pünkösti–Jókuthy pár házasságához. Az örömhírről az ifjú mátka nyomban értesítette a barátnőt, és bármennyire sietett is, most először betűkkel írta ki a hónap nevét.

Miskolc, 1943. június 25.

„Pünkösd második ünnepén kaptunk cselédet. Gondolhatod, még a vőlegényemmel sem tölthettem az időt, hisz takarítani kellett, mert a főzést anyu elvégezte. Eljegyzésünk hivatalos akkor lesz, ha a gyűrűink elkészülnek (a bíróságon? – a gyerek), de az esküvőnk pontos dátumát már megírhatom: szeptember 29., Szent Mihály napja. Gondolhatod, ezer gondom, futkosnivalóm a holmim, bútorom után. Le is fogytam alaposan, így kitettek ide, Lillára, hogy szedjek össze pár kilót, ilyen görcs még nem mehet férjhez. Holnap jön Ő, és anyám. Én május 7-ig itt maradok.”

Vajon miben fogy le egy boldog ara? Csak nem a válóper kimenetele izgatta? Lett volna benne valami kétely apám iránt?

És neked, Szent Mihályom, nem tűnt fel, hogy mind az elhagyott, mind a leendő feleséged „szanatóriumi” ápolásra szorul?

No de kitartás!

Ráfér a buzdítás, mert 46 év múlva, Brazíliában azt mondta:

– A mi házasságunk Klárival sosem volt olyan, mint édesanyáddal. A névnapomon, Mihálykor volt az esküvő. Klárinak az egész család hajtogatta, hogy mit akar egy tizennégy évvel idősebb embertől (ismétlem: tizenhat évvel voltál idősebb! – a gyerek), de ő nem hallgatott rájuk. A köztünk lévő nagy korkülönbséget csak akkor érezte, amikor szép embereket látott.

Kék füzet: „Árpival elmentünk Laci áldott emlékű szüleihez, akik valóban szeretettel fogadtak bennünket, eleinte a fiuk kedvéért, később talán magunkért is, amit soha nem érdemeltem meg. Laci frontszolgálaton volt, csak néha jött haza szabadságra. De én innen is egyre csak írtam Miskához a könyörgő leveleket. Égette is a lelkem, hogy félrevezetem ezeket a becsületes, jó embereket, elhitetem velük, hogy én magamtól, szerelemből akarok a fiuk felesége lenni. Végül megírtam Miskának, hogy mentsen fel ebből a Golgota-járásból! Ő nem válaszolt egyetlen levelemre sem. De értesítést kaptam egy ismeretlen ügyvéd barátjától, hogy a nevemben beadta a válókeresetet.

Mikor olvastam, a lábaim majdnem kimentek alólam. Magányosságom letaglózott, ilyenkor kívántam, hogy Laci mellettem legyen vigasztaló szavaival. Becsültem őt, kezdtem kicsit szeretni is, hogy nagy elhagyatottságomban mellém állt, de valahogy mindig ott kísértett, hogy sose leszek a felesége. Furcsa természet az elhagyott szerelmes. Jön valaki, aki különb, aki jobb, aki jobban szereti, mint az a másik, aki elhagyta, mégis folyton hasonlítgat, és az összevetés mindig annak a javára dől el, aki nem érdemli. Az is baj volt, ha nem úgy fogta az újságot, mint ő, ha nem úgy mozdult, nem úgy reagált a szavaimra, mint Miska. Józan eszemmel néha utáltam magam. Nem, semmiképpen nem érdemeltem ezt a nagylelkű, jóságos, rólunk gondoskodó embert!”

Készült anyámról műteremben egy egekre emelt tekintetű szentkép. Nem hiszem, hogy a válóper körüli letargikus állapotban, hiszen a szeme nincs beduzzadva, sőt mosolyog is. Szép. A kicsit jobbra hajtott feje alatt jókora betűkkel kiáltja világgá: „Visszavárlak!” Alatta a dátum: „1943. juus” – így, hibásan. A válóper után ezt csak megírta, de annyira még észnél volt, hogy nem küldte el, ha egyáltalán arra szánta, nemcsak önmarcangolásra. A bőrfedelű albumba készített is egy „emlékoldalt”, amin apám egy ungvári arcképe, neki pedig ez a fotója áll V-betű alakban és a sarkuk fedi egymást. Alant, kettőjük között – vajon mi okból? – centinyi anyám álldogál egy négyökrös szekér tetején, talpig dirndliben, a marhák a járommal a nyakukban fekszenek, és kérődznek – vagy hetven éve. Legalul egy túlélést tanúsító arckép a 40-45 éves tanítónő lejárt félárú-igazolványából. A fotón kiolvasható az államvasutak dombornyomású bélyegzőjének a harmada, és a nyolcágú csillag alakú réz rögzítő kapcsok egyike anyám homlokába harap.

Egyébként a Visszavárlak egy Karády-album címe.

Kék füzet: „Laci szüleitől nemsoká hazaköltöztem a szüleimhez Debrecenbe, a Sarok utcába. A kisfiam hatéves múlt, beírattam az Eötvös utcai iskola I. osztályába, ahol Biki tanító úr legjobb tanítványa lett. Egy kis örömöt hozott az életembe a foglalkozás a gyerekkel. Vele kapcsolatos emlékeim bugyrába sok minden került ebből az időből. Valami dolgom miatt a Kossuth utcán mentünk Árpival, és utánunk jött két egyetemista, bajtársi sapkában. Apró ismerkedési, udvarlási megjegyzéseket tettek, de én nosztalgiával bámultam a Dóczyt, alma máteremet. A parkban két kutya játszadozott, fiam figyelmét persze ők kötötték le:

– Édesanyám, milyen aranyos kiskutyák! – állított meg a gyerek. Na, legalább megszabadulok a fiúktól. De ők is megálltak, és próbáltak a gyerekkel szóba elegyedni:

– Ugye milyen szép kiskutyák, gyere, megsimogatjuk őket!

Ám azok egy kicsit odébb oldalazva addig pajzánkodtak, amíg nagy szerelmi kalamajka keveredett az orrunk előtt. A fiam mindezt nem tudta mire vélni, csak sivalkodott:

– Tessék nézni, már a fülét harapdálja, jaj, ne tessék engedni, már a hátára is ráugrott szegénynek, segítsünk neki!

Ha kicsit is jótékony a föld, megnyílik alattunk. Mivel ez nem történt meg, húztam a gyerek kezét. A fiúk kacagtak, el kellett onnan rántanom Árpit.

– Ne tessék engedni, hogy a rossz kiskutya összeharapdálja a jó kiskutyát! – forgolódott.

Mérges lettem:

– Gyere már, hagyd azokat a veszett kutyákat! – mondtam a lépéseinket gyorsítva.

– Milyen az a veszett kutya? – kérdezte már látótávolságon kívül.

– Megy az úton, folyik a nyála és a feje le van sütve.

– Hogy tud menni, ha lesütötték a fejét?”

Meglep a történet. Hát miféle falusi gyerek voltam én másfél éven át, ha ennyire tudatlan maradtam? Hogy fér ez össze a budibeli punci-leséssel? Vagy annyira romlott lettem volna, hogy kicsit élvezve a még teccikelt édesanyám zavarát, azért is marasztaltam, hátha valami újat hallok tőle?

Miskolc, 1943. VIII. 4.

„Nyakunkra halmozódott minden. Szeptember 29-én lesz az esküvőm, de sok mindent kell még addig beszerezni. Most jön a pénzese, még mennyasszonyi ruhám sincs, ami bizony nagyon sok gond. Reggeltől-estig hímzek, meg futkosok a holmim után, sok vesződség egy lány előkészítése. A hímzések is nagyon lassan készülnek, és meg is kell azt még varrni, kimosni, vasalni, pakolni, jujjj! – de majd te is megtudod.

Így fognak hívni: dr. Pünkösti Mihályné.”

Hoppá, lesz egy másik anyukám is! Vagy ő csak az apukámé lesz?

Egyébként nem is dr. Pünkösti Mihályné lett, hanem dr. Pünkösty Mihályné, legalábbis a 2005-ben kiadott házassági anyakönyvi másolat szerint, apámat viszont Pünköstinek írták. Rossz ómen?

A formás értesítő szerint déli 12 órakor tartották az esküvőt a miskolci evangélikus templomban. A távirati cím előtt szerepel két városnév is: „Miskolc–Nagybánya”. Az utóbbi talán azért, mivel jól festett az „ifjú” pár … A művésztelepéről ismert erdélyi város említésére más okot nem ismertem. Végül mégiscsak rátaláltam a magyarázatra. A Nagybánya című lap 1943. július 4-i száma közölte: „Nemrégiben telepedett le városunkban a kolozsvári hadbíróságtól tartalékos hadbíró-főhadnagyi rangban leszerelt dr. Pünkösti Mihály ügyvéd, honvédségi védő… Letelepedése osztatlan örömet keltett Nagybányán és környékén azért is, mert személyében katonai védő is rendelkezésünkre áll.” Vajon miért nem Miskolcon nyitott irodát, a menyasszonya mellett? Még az esküvő előtt is Nagybányán volt, a helyi lap szerint szeptember 18-án társaival együtt fogadta Szálasi Ferenc „országos pártvezért”, feltehetően, mint a város nyilas titkára. A vendég tiszteletére „a nyilaskeresztes műkedvelők” előadták a Gyöngyvirágos huszárcsákó című magyar énekes színművet, ami előtt apám tartott „világnézeti kultúrbevezetőt”. Beh szép! Apám azért buzgott, mert a bájos darab szövegét, sőt zenéjét is a népi költőként ismert Alföldi Géza, a Hungarista Mozgalom oszlopos tagja írta. Alföldi 1944-ben A Nép című nyilas lap vezércikkírója lett, majd államtitkár Szálasi propagandaminisztériumában. Találkozunk még vele! Nem tudni, hogy katonai védő apám – aki korábban katonai ügyész, azaz vádló is volt – az esküvő után Nagybányán maradt-e, töltött-e ott még valamennyi időt a nejével kettesben is.

Kék füzet: „1943. szeptembertől Özörénybe, Tornaaljától 15 kilométerre választottak meg kántortanítónak: református egyházi tanító lettem a két tanerős iskolában egyedül… Matildom ide is velem jött, pedig amíg Debrecenben voltam csábították a tornaaljai orvosék, a bankigazgatóék. Több fizetést ígértek neki, meg rémisztették, hogy elássa magát egy sáros faluban. Matild azt felelte:

– Ha az én asszonyom a hegy tetejébe költözik, és nekem azt a hegyet mindennap meg kell másznom, oda is elmegyek vele! – mesélték nevetve a bankigazgatóék, Bod Ádámék, akikkel a barátság sokáig fönnmaradt.”

Miskolc, 1944. IX. 9.

„Bocsánat, hogy csak levlapon írok. Azért nem tudtam válaszolni, mert éppen gyerekágyat feküdtem. Amikor kihozták a leveledet, akkor született a drága gyermekem, egy feketehajú édes baba, Pünkösti Rózsa. Nagy az öröm a családban, bár mindenki fiút várt, mint jómagam, csak az apja örült, mert ő mindvégig lánykára vágyott. (Naná, fia már volt: én la! – a gyerek.) Hosszan, részletesen megírok mindent, de jelenleg a helyzet nem engedi. Mikor hazajöttem a kórházból, akkor oldott kereket a cselédem. Végre két hét után van egy másik.

Én jól vagyok annyira, hogy holnap mehetnék újra szülni. Minden félelem nélkül ölellek, csókollak.”

9.

Kék füzet: „Miután Miskát a Nyilaskeresztes Párt kinevezte Borsod megye főispánjának, semmi hírt nem adott magáról. A következő történet életem sokszor felbukkanó eseménye. Ez az egy délutánnyi boldogság Miskával lett az én elégtételem, ugyanakkor rettegés is a gyermekemért. De ide vezethető vissza a felszabadulás utáni meghurcolásom is.

Egy vasárnap istentisztelet után a templom előtt rendezgettem a gyerekek sorait, amikor egy fényes, fekete autó fékezett előttem. Akkor ez még szenzációként hatott egy kis faluban. Mindenki odanézett, és amikor nyílott az ajtó, Miska szállt ki belőle büszkén, elegánsan. Egyenesen hozzám lépett a »főispán úr« és kedvesen köszönt. A földbe gyökerezett a lábam, de azért a fejem dacosan felvágva megkérdeztem:

– A papékhoz jött? – ugyanis Vásárhelyi is nyilas volt.

– Nem, és kérem, most ne játssza a sértett királynőt, magához és a fiamhoz jöttem. Hol van Árpi?

Elvonszoltam magamat, hogy előkerítsem az utolsó sorból a gyereket, mert mindig a nagyobbak voltak elől, ők vezettek. A szép autó láttán a sorok is felbomlottak. Rábíztam a tanulókat a szomszéd faluban tanító kolléganőmre és Árpival beszálltunk Miska mellé. Már csak őt láttam, lélegeztem, ittam. Pedig mennyire igyekeztem ettől menekülni! Mégis, amint a szobába léptünk magához ölelt bennünket, és hol engem, hol a gyermeket csókolgatta, és fel-felcsuklott a zokogása. A kisfiam is sírt. Nemigen tudhatta, miért küldtem ki játszani. Mikor kiment, Miska könnyek, és ölelések közt mondta:

– Csak most tudom, ki voltál és kit veszítettem el! Miért hagytad, hogy elmenjek, miért nem pofoztál föl? Jó lenne mindent elfelejteni, és veled lenni ebben a csendes kis tanítói lakásban. Nagyon szépen laksz, sose hittem volna, hogy így talpra állsz, féltem, hogy öngyilkos leszel!

Összeölelkeztünk, mint két egymásba szakadt folyó.

– Csak rövid ideig volna neked itt jó. Hiányozna a fényes főispáni lakás, a nyüzsgő élet, és én volnék neked a legkisebb porszem!

– Ne beszélj mindig magad ellen, nekem te örökké leszel, mert te voltál a fiatalságom!

Volt ebben valami tragikus küzdelem önmagával.

Nagy szánalommal szerettem.

– Szeretlek, és most is akarlak!”

Bár a kék füzet szerint apám folytatta a szöveget, anyám az előző és a következő mondat közé véletlenül vagy önkénytelenül gondolatjelet tett: „– Azért jöttem, hogy magammal vigyelek benneteket: menekülni kell!

– És mi lesz a feleségeddel, a kislányoddal?

– Nem fogja tudni. Egy-két faluval előbb vagy hátrább lesztek, mint ők.

– Nem hiszem, hogy lesz valaha bátorságod megmondani Klárinak, hogy lett volna alkalmam visszaütni, de bármennyire szeretlek is, nem megyek! Ilyen áron nem!

– Istenem, milyen makacs tudsz lenni, de legalább a gyereket engedned kell!

– Próbáld hívni, vajon elmegy-e veled?

– Csacsiság, tudom, hogy nem jönne. De éppen azzal mutathatod meg, jó anya vagy-e, hogy elengeded. Gondold meg, ha megtudják kinek a fia, felkoncolják.

– Elég erősnek érzem magam, hogy megvédjem!

– Mit tudod te, milyen borzalmak történnek a háborúban!

Megint elvette az akaratom, beleegyeztem, hogy egy hét múlva eljöjjön a gyermekért.

– Ha most nem is jössz, ha elmúlik a háború, enyém leszel: elválok és újra összeházasodunk. Ne feledd: »Hű legyél, hű leszek!«”

A szappanbuborékhoz, papili?

Apám érkezése éppen az istentisztelet végére kiszámítottságra sejtet, pedig azt sem igen tudta, hogy anyám kántor. Készült viszont ekkor egy „leleplező” fénykép. A helyszín az özörényi szánkópálya teteje, az iskola, meg Gürtlék háza előtt elkanyarodó utca végén. Mivel nemcsak lukas agyam, hanem Ambrus Sándor özörényi helytörténész 2007 májusában e helyről készített fényképe szerint is jól emlékszem: a fantasztikusan hosszú özörényi szánkópálya felső végéről való a hajdani pillanatkép. A fantasztikus jelzőben benne van, hogy a lapos Debrecenben egy majdnem átköphető, mesterségesen összehordott „Nagydomb” az egyetlen szánkóhely. Na de a kép, amin egy helybeli házaspár és gyermekeik mellett a szüleim állnak! Anyám, mondanám, hogy kicsi fázós veréb, ha a verebeknek lenne kezük, és annak melegítésére rókafejjel díszített muffot viselnének. A muffos verebecske mellett ott snájdigoskodik talpig főispán apám, hosszú, magyarosh sújtású télikabátban. De én vajon hol a fenében tekeregtem? Olyan ügyes lettem volna, hogy hétéves magam készítettem a fényképet? Hatvan éve még nem voltak a gyerekek technikai zsenik egy boxgéppel sem, akkoriban nem is volt szokás a gyerek kezébe adni ilyen értéket, ráadásul butaság lett volna épp a kölköt – a látogatás indokát – lehagyni a képről!

Összefoglalás: tot sicher (anyám: tót ziher, nagyanyám: ziherájsztű – a gyerek), szóval holtbiztos, hogy apám egy havas napon nálunk járt Özörényben, napszemüveges anyámmal kimentek a szánkópályára, és egy pillanatra ott (is?) szorosan egymás mellé álltak. Lábjegyzet (láb nélkül): annak idején nem volt divat a téli napszemüvegezés, különben sem sütött a nap, kicsit borongós volt az idő, akárcsak anyácskám nem látható kisírt szeme. De az albumban virító kép ellenére miért feledte el a szánkópályát? Nem arra járt a mese?

Negyvenöt évvel később tudatlanul csak azt kérdeztem apámtól:

– Amikor 1944-ben magaddal akartál bennünket vinni Nyugatra, mi volt az elképzelésed?

– Téged akartalak. Irénkét csak azért hívtam, mert féltem, hogy egyedül nem adna. Nem is voltál otthon.

Hm! Anyám meg azt írja, hogy a nagy főispáni autó a templom előtt talált ránk és én is beszálltam. De ha én apámat el is felejtettem, az autóra csak emlékeznék! Hát kinek volt autós apja Özörényben rajtam kívül? Kénytelen vagyok apámnak igazat adni. Mi nem találkoztunk. Valahol csavarogtam, ők hiába kerestek még a szánkópályán is. Ha apám valóban az istentisztelet után érkezett, akkor persze nekem is ott kellett volna lennem, mégsem voltam. Sajna, percekkel később jött az autó, mire én már felszívódtam. Mert ha velük megyek haza, és a folyókázás miatt kiküldenek játszani, akkor apám miatt sem tűnök el, nem kell szánkópályázniuk. De hogy keveredett oda fényképezőgép? Apám hozta volna? Feladom, nem kell a gyereknek mindent tudnia.

– Akkor én ezer pengőt hagytam édesanyádnál, és azt mondtam, hogy még egyszer visszajövök, de már nem volt rá lehetőség – fejezte be apám a visszaemlékezést Brazíliában.

– Úgy képzelted, hogy két asszonnyal fogsz élni?

– Meg akartalak menteni titeket. A kommunizmus olyan bélyeget nyomott 1919-ben az országra, hogy 1945 után tizenegy év alatt sem vette be újból a nép, ahogy 1956 is bizonyítja. Nem arra gondoltam, hogy velem éljen édesanyád, hanem, hogy te, a fiam, a közelembe légy. Édesanyád eltartott volna ott, ahová kivándorlunk, és én legalább hetente egyszer-kétszer vizitálni tudtalak volna titeket.

Na, akkor egy kis ismétlés.

Anyám: „amint a szobába léptünk magához ölelt bennünket, és hol engem, hol a gyermeket csókolgatta, és fel-felcsuklott a zokogása. A kisfiam is sírt. Nemigen tudhatta, miért küldtem ki játszani”.

„Összeölelkeztünk, mint két egymásba szakadt folyó.”

Apám: „Irénkét csak azért hívtam, mert féltem, hogy egyedül nem adna.”

„Édesanyád eltartott volna…”

Pirulj Andersen meg ti is, Grimm testvérek!

Az ezer pengőt sem hiszem, ennyi pénz a filléreket is a fogához verő anyám keze között nem tűnhetett el nyomtalanul. És a családi kincs, a perzsabunda?

Visszatérve a kék füzethez: „Rövid búcsú után kikísértem Miskát és nem láttam soha többé.

Hála a szovjet katonáknak, amiért Losoncnál átvágták a frontot, mert emiatt nem tudott eljönni a gyermekemért!”

Kezdett elszakadni apámtól, már az övé voltam egyedül: „Hála a szovjet katonáknak…”

Elsősorban azt kellett volna kérdeznem apámtól, ha tényleg komolyan gondolta a visszatérést anyámhoz, akkor miért maradtak együtt Klárival harminc éven át, miért született – bocsánat, lányok! – két „félhúgom”? De 1989-ben botorul semmit sem tudtam apám kijelentéséről, és ha tudtam volna is: ezek buta kérdések. Buták, azért is, mert az élet jobbára előre kérdez, ha csak tíz percre, egy órára, egy napra is, de előre, kevésbé hátra. Apám, ha tényleg mondta, és valamennyire is komolyan gondolta, hogy újból feleségül veszi anyámat, ebben a szándékában benne volt a csodafegyver is, hogy hipp-hopp bevetik, győznek a németek, ő hazatér a főispáni székbe vagy még magasabbra és akkor majd… Mint tudjuk, a hipp-hoppból kipp-kopp lett. Pünkösti Mihály és Jókuthy Klára férj feleség maradt – egy időre. Csupán az emigráció hányattatása – vákuuma – is összetapaszthatta őket, és a napi gondok miatt talán észre sem vették, hogy nem vágyaik szerint múlik az élet.

Az enyém is múltfaggatás nélkül telt eddig, most pedig már nincs kit kérdezni.

Illetve lenne még valaki, ha mernék zaklatni, sokkolni egy 84 éves asszonyt. Ugyanis a második feleség, Jókuthy Klára e könyv írásának kezdetén még élt, akkor írt róla utoljára Anikó húgom. Két-három gombot kellene a számítógépen megnyomni, öt perc alatt „átkukacolhatnám” az elektronikus postával az egész szöveget Aracajuba. Vajon Anikó mit szólna a történethez, oda merné-e adni betegeskedő édesanyjának? És mit mondhatna erre az egészre Klári? Biztos, hogy nem egészítené ki semmivel. Noha úgy ismertem meg, hogy ő az, aki mindenkinél mindent jobban tud, mégis hallgatna és gyűlölne a „Pünkösti fajtám” miatt. Igaza lenne. Anikó, főképp pedig Klári helyében én sem vennék részt ennek a történetnek a kerekítésében. Jóval idősebb apámat Klári lustának tartotta. Állítólag ő menesztette, így lett hazátlanból végül otthontalan is. Csoda, hogy a mi egyhetes ott tartózkodásunk alatt kibírták egymást. Egyáltalán mit keresett Klári a „mi” családi találkozónk alatt Anikóéknál? Csak nem engem akart megismerni és a feleségemet?

Mindegy. Legalább találkoztam a „kiszúrt szemű nénivel” is. Azt viszont nem árulta el sem apám, sem Klári, hogy tulajdonképpen miért váltak el. Apám egyértelmű vádjai ellenére a váláskor ötvenkét éves Klári nem ment férjhez, és apám állítása szerint neki sem volt senkije.

Néhány hónapi morfondírozás után, 2006 júniusában mégiscsak írtam brazíliai húgomnak. Előbb a magyar állampolgárságuk felől érdeklődtem. Megkapták-e, vagy unokaöcsém, Heron lemondott a budapesti tanulmányokról? „Sosem látunk már Magyarországon Benneteket?”

Aztán rátértem, hogy írom a családunk történetét, és kértem, hogy segítsenek benne. „Főleg édesanyád, akit ezúton is üdvözlök. Érdekelne például, hogy miként menekültek Magyarországról? Mikor? Hogy került hozzájuk apánk öccse, András bácsi és miért vált el tőlük? Hol és mi miatt halt meg Rózsa testvérünk, és hol temették el? Tényleg apámra bíztak egy halom elkobzott aranyat, amiből állítólag az öccse és a sógora is szeretett volna kimarkolni? Végül feltették az aranyvonatra a kincset? Hol éltek a háború után és hogyan? Miért Ausztráliában kötöttek ki? Minden, minden érdekelne.”

Mivel tudom, hogy betegsége, kézremegése miatt Klári már képtelen írni, kértem Anikót, adjon a kezébe egy digitális magnót, majd drótpostával küldje el a hangfájlt. Ez kevés fáradság. Végső biztatás: „Ne zavarjon, hogy nem szabatos a magyar fogalmazásod (hisz nem tanultad), írj nyugodtan, hiszen érthető.”

Jó pár hónapig semmi válasz nem érkezett, noha közben mentesítettem őket a visszaemlékezés terhe alól, és csak azt kértem Anikótól, adjon valami hírt magukról. Bár az elektronikus levelezéshez nem kell papír, toll, boríték, bélyeg, és a húgom a tanári állásból valamiképp nyugdíjba került, mégis egyre kevesebbszer ír. A magyar állampolgárságért, az utazásért fellángolt ugyan, majd hallgatásba süppedt. Mint aki megbántódott valamiért. Valami baj történt volna, és az bénítja az írókáját? Netán az állampolgárság megszerzésének buktatói keserítették el? Figyelmeztetnem kellett volna, hogy Heron vágya nemigen teljesülhet. Megnéztem az 1993-as állampolgársági törvényt, és eszerint csak Anikó honosítható („aki magyar állampolgár anyától és külföldi állampolgár apától 1957. október 1-je előtt született, és születésével nem vált magyar állampolgárrá”), Heron nem. Emiatt hallgatott volna el?

És ha Klári már nem is él? – kerestem mentséget a hallgatásra az év végi ünnepek tájékán. Vagy tizenöt éve menetrend szerint ekkortájt szoktam írni a családnak, barátaimnak az elmúlt év eseményeiről beszámolót. Anikótól erre sem kaptam választ. A bizonytalanság is fékezi az írásban, hiszen nem tanult magyarul írni, annak ellenére, hogy mindkét szülője magyar volt, és SP-ban legalább a vasárnapi iskolában biztos lett volna rá mód.

Végre 2007 áprilisában, egyévi hallgatás után Anikó felköszöntött a születésnapomon. A levél írásmódját megőriztem: „Árpád testvérem! It vagyok, szégyelem hogy olyan sokáig nem szólaltam, de sok minden is történt! Elöször is anyukám nagyon roszul van, már nem jár, mindenben segiteni kell, nagyon sok mindenre nem emlékszik, csak sír, alig lehet vele beszélni mert meg sem érti amit mesélek vagy kérdezek. Nem tudtam kapni semmi féle választ a kérdéseidról, sajnálom, aztán mindég csak elmaradt hogy meséltem volna ezt neked. Novemberben voltam Brazília városban és beadtam a magyar állampolgárság kérelmet, azt mondották, hogy körül belül egy év kell hozzá. Aztán majdnem két hónapig votam számitógép nélkül, a régi tönkrement és nem volt olyan könyü másikat venni, amikor a születésnapomra írtál a lan-houseban olvastam, aztán ottan nem lehetett volna válaszolni, nekem az írás nem megy olyan könyen ahogy kellene. Biztos vagyok benne hogy job volna többet gyakorolni, de nagyon gyorsan elfogy a nap, sok mindent kell hogy csináljak, Joarezt örökké kisegiteni, nagyon sokat dolgozik most hogy igazgató az iskolában, minden más reám marad! Heron úgy látszik fogja tudni a doktorátust Belgiumban kapni, mostan május végén kapja a rendes választ, így gondolom ö lehet az elsö aki Magyarországra kerülhet! Na de mostan csak azt hogy Boldog születésnapot kivának, sok jó egésségel, utazássakal, midenféle jó kivánságal! Nagy öleléssel Anikó.”

A Pünköstik – hogy apám általánosításával éljek –, nyitottak, családszeretők, barátkozók, és a hozzám hasonlókorú erdélyi unokatestvéreim valóban ilyenek (nem egyszer szégyenkezem is közöttük). Anikó lengyel származású férje, a sógorom, Joarez Vrubel zárkózott, apámat is épp csak elviselte, ha nagyon rosszmájú akarok lenni, azt mondom, bennünket is csak azért tűrt el egy hétig a házában, mert kérésére egy többkötetes, értékes magyar bélyegalbumot vittünk neki.

Ezeket a sorokat június 20-án, apám halálának 15 éves évfordulóján írom. Említettem már, hogy brazil húgom tőlem értesült a haláláról fél évvel később, a részletekről pedig, csupán háromnegyed év múltán egy ismeretlen asszonytól. Tőle tudta meg, hogy: „apánk egy nap rosszul lett, bevitte a kórházba, és ottan már másnap meghalt az öregségből. Elküldötte a haláli bizonyítványt, és az oka, ami be van írva, vérmérgezéstől származó szívszélütés. Szóval gyorsan meg tudott halni, és az ember csak hálás lehet az Istennek, hogy nem szenvedett, pláne így, hogy messze volt mindenkitől… Ha nem volna Brazília ilyen nagy, ha nem olyan messze volna minden, elmehettünk volna oda…

Zsuzsi itt volt karácsonykor a gyerekeivel és mondta, hogy elmegy S. Lourençoba felkeresni apukát, mert neki közelebb. Gondolom már járt ott, azért írt nekem az asszony… Kár, hogy [apánk] nem tudott elkerülni Magyarországra. De én nem találom fontosnak, hová van valaki eltemetve, csak a lélek a fontos, hogy szeretettel tudunk valakire visszagondolni.” Anikó apánk szándékát, a São Paulo-i hamvasztást nem említette. Arról sem írt, hogy ősünk legalább egy fejfát kapott-e, kifizették-e a sírhely bérletet? Brazíliában a halottak napja munkaszüneti nap, az emberek nagy becsben tartják a halottaikat, ám egy család nélküli sírt ott sem gondoz senki.

De vajon miért és mikor keveredett apánk Săo Lourenço-ba, a szeretett lányától légvonalban is másfélezer kilométernyire fekvő, akkor harmincezer lakosú városkába? Igaz, Săo Paulo-tól mindössze háromszáz kilométerre volt. Ide minél közelebb, onnan minél messzebb? Lehet. A város 867 m magasan fekszik, „jótevő ásványvizek vidám és elbűvölő, áldott földje” – Erdélytől talán csak a nyelv, a modernség és a nagy vendégforgalom különbözteti meg. Éghajlata enyhe, száraz. A francia Perrier által már megvásárolt Szent Vizei miatt „ideális hely a test, a szellem és a lélek egészségének megőrzésére” – reklámozzák magukat a világhálón.

Két hónappal a halála előtt keltezett utolsó levelében apám így köszöntött a születésnapomon: „A magasztos jó Istenünk áldjon és tartson még sokáig jó egészségben és gondtalanul, mint apádat.” Fél kilo goiabada sajtot akart küldeni, egy ismeretlen gyümölcs lekvárját, de mintegy 12-15 dollár lett volna a postaköltség, ami egy heti ebédköltsége. „Most jobban állok, miért nem jöttök?” Élete végső kérdése Magyarország volt: „Menjek, vagy ne menjek?” Május 30-ig volt érvényes a vízuma. Ha siet, a halálára még hazaér Miguel…

Gondolom, karácsonykor Anikónak és Zsuzsinak is eszébe jutott az apjuk. De talán nem is sejtették, hogy már fél éve nem lehet rá szeretettel gondolni, csak visszagondolni. Sem őket, sem kóborlovag apámat nem értem. A kontinensnyi országban miért nem ragaszkodtak kölcsönösen ahhoz, hogy a nagy csavargó legalább egy telefonos szomszéddal legyen állandó kapcsolatban, akitől hírt lehet kapni felőle? Természetes volt, hogy fél éven át sem váltottak levelet? Mi sokkal gyakrabban írtunk egymásnak, pedig ez ott – panaszolta is apám – drága mulatság volt.

Halálának napját megszentségtelenítettem: előszedtem azokat a leveleit, amelyeket 1964-ben írt Chicagóba a rokonságot firtató Pünkösti Júliáéknak. Három éve kaptam őket Júliától (Mrs. Jakaby), de apám vigéckedése elriasztott az olvasástól, mert a „gazdag amerikaiaknak” – hiszen ők mindnyájan genetikailag zsírgazdagok – rögtön el akart adni egy darabka tengeri szigetet. Most nekirugaszkodtam a leveleinek, és már a másodikban választ kaptam néhány Klárinak feltett kérdésre. Ezekről majd a maguk helyén. El is szégyelltem magam, hogy ócsárolom, pedig lám csak ő is tud segíteni a síron túlról is, Amerikán keresztül.

Persze nem utólag kellene kapkodnom, Klári segítségére várnom, hanem amint már annyit mea culpáztam: fel kellett volna készülni a beszélgetésre apámmal. Lett volna rá idő, hiszen tizenkét éven át szedelődzködtünk. Apám, mint minden álmodozásban, rendkívül kreatív volt ebben is. Ontotta az ötleteket. 1977 márciusában előkutatta a padlásról az itthoni, magyarbetűs Continental írógépét – mi mindennel menekülhettek! –, és a cigarettapapír vékony légipostai levélpapíron halvány gépírással adta tudtul: „Úgy néz ki, hogy az ez évre tervezett találkozónkból sem lesz semmi, mert itt a kormány minden külföldre utazni szándékozót egy évi kényszerkölcsön típusú letétre kötelez. Ez alól csak a négy szomszédos államba utazó brazilokat mentesítették.”

A hír az én 66 esztendős édesanyámat viselte meg igazán: „Jaj mekkora kamatot fizettem az apádért, és az idő múlásával mind nagyobb a fizetség. Tudom, érzem, ő is egyre erősebben lakol, de hogy téged is belevon, ez már lélekuzsora. Nem lehet leírni, mit éreztem, amikor elolvastam a levelét. Rázott minden betűje. Görcsbe fogta testem, lelkem a múlt minden szépsége, szomorúsága. Éjszaka álmomban is folytatódott ez a kavalkád. Sírtam, szegény Antikám alig tudott magamhoz téríteni. (Az Antikám, Torma Antal, anyám második férje, nekem csak apa – a gyerek.) Mérhetetlenül fáj, hogy neked is csalódni kell apádban, és őt is sajnálom. Belépett egy bűvös körbe, ami mind szorosabban fogja körül. Magányosan vergődik, küszködik, kapaszkodik, de már nincs ereje kitörni. A vágyai már nem tudnak testet ölteni a te segítségeddel sem. Sajnálom, siratom, szeretem, megvetem. Nem is tudom már, hogy mit érezzek miattad iránta. Mert ne mondd, hogy nem vágytál az életben legalább egyszer látni! Bepólyáltalak szép anyai múltamba, és úgy akartalak átadni, hogy örüljön neked, és öleljen magához. És az ő keze tétován elakadt. Azért ne bántsd, szeresd őt, ne hallgass túlfűtött szavaimra. Nemcsak az anya szól belőlem, hanem az asszony is, kísért az eltemetett emlékek boldog íze, de a préselt akácvirág ne akarjon újra nyílni.

Most látom, ezzel a levéllel vétkeztem apa ellen. Pedig milyen Ember. Így nagybetűvel. Ne árnyékolja be a lelkét az én csalfa látásom, hiszen, neki köszönhetem, hogy újra létezem.

Ha elolvastad ezt a levelet, tépd el!”

Anyám megrendülését a São Paulo-i szeizmográfok is érzékelhették. Apám tudatta velem, hogy csekély három év múlva, az 1980-as Buenos Aires-i futball világbajnokságon együtt tölthetnénk tíz napot. Pár héttel később pedig – fittyet hányva a brazil turisták kötelező pénzletételére – kitalálta, ha mi egy év múlva londoni barátainkhoz megyünk, találkozhatnánk ott, „de akár Kubában is”. Akár… Mivel apám 44 éves korában került Brazíliába, különféle ügyintézőként húzta az igát ameddig csak lehetett, de komoly nyugdíjat így sem tudott szerezni. 71 évesen alkalmazottként még úgy gondolta, lesz annyi pénze, hogy Londonba jöjjön. Persze az „úgy gondolta” az ő esetében szinte semmit sem jelent, hisz annyi képtelen ötlete volt. Anyám sugalmazására Ilike néném tudatta vele, milyen szomorú vagyok, hogy nem találkozunk. És miért nem írja meg az igazat, hogy a beteg lába akadályozza… De fekélyes lábai ellenére ő 71 éves koráig aktív maradt, ám nyugdíjából az olcsó Brazíliában is csak a létminimumnál kicsivel jobb életre futotta. Ám nekem és a saját húgának, Ilike nénémnek is azzal büszkélkedett, hogy nyugodtan hal meg, mert gondoskodott a feleségéről és a gyerekekről… Anyám ekkor már tudhatta, hogy apám elvált, de levelében tudatta vele, hogy nem írhat apám titkáról: „bocsáss meg neki mindent, amit velünk tett, megbűnhődött érte ezerszer, nem sok van már neki se hátra”. Valami súlyos rejtélyre gondoltam, hogy valami anyagi, erkölcsi zűrbe keveredett. Ehelyett arról értesültem, hogy 68 éves korában elvált. Nevetnem kellett volna, de én – anyám fia? – megdöbbentem, mikor hét év késéssel megtudtam a hírt. Ekkor sem apám árulta el, hanem mégiscsak az én szerelmetes anyám, aki kerülő úton értesült a történtekről…

„Csak megtöröm apa becsületszavát. Zoli bácsi neki mondta el, esküszó kicsikarásával, hogy édesapádnak velem együtt három felesége volt. Ezt egyedül a húgának, Ilike nénédnek írta meg az egész családban. Furcsállom, hogy bár Ilike kislánykorától fogva erősen ragaszkodik hozzám, mégsem szólt egy szót sem. Ha a férje nem kotyogja ki, nem tudom meg. Apád azt is írta Ilikének, hogy csókol engem. Hát ezért! Ő most biztosan azért bolyong Brazíliában, hogy találjon egy negyedik asszonyt. Sikerüljön neki!

Nagy szerelem volt a miénk, felejthetetlen, sokszor szinte a bőrömön érzem, mennyit gondol rám. Erről senkinek egy szót se! Égesd el, vagy vágd miszlikbe ezt a levelet, ne tudja meg senki. A hétpecsétes titkot azért törtem fel, hogy értsd meg, miért nem ír magáról meg, miért ténfereg össze-vissza. Sajnálom őt tiszta szívemből.”

Tényleg azt írta volna apám a húgának, hogy csókolja anyámat, vagy az üdvözletét anyám ábrándozása fordította csókba? Apám stílusába, és anyám álmodozásába is belefért a csók. Vajon miért vásott el ilyen kínkeservesen anyám szerelme? A gazdag, diplomás, jóvágású fiú és a szegény lány eljegyzésekor azt „szólták a szomszédok” az irigykedő, a debreceni ismerősök, hogy „Vadász Irénke megfogta az isten lábát!” De ők, szerelmük forrpontján vagy két végeláthatatlan esztendőt töltöttek távol egymástól. Közben, ha nem is kőbe vésték, de papírra vetették a szenvedélyüket. Szerelemvallásukat hetven év múlva is elő tudtam szedni, el lehet rajta merengeni. Írásba tétele miatt is mélyebbnek, átgondoltabbnak, tartósabbnak tűnt ez a kapcsolat a többinél. Itt a kétkötegnyi bizonyíték! Bár apám tartotta magát a betű mesterének, anyám nemigen maradt el tőle, ám a szerelem csak őt vetette béklyóba. 1980-ban, a Magyar Nemzetben megjelent egy írás a sepsiszentgyörgyi Mikó Kollégiumról, ahová apám is járt. Anyám kivágta a cikket és ráírta oda, ahol Ő is olvashatta volna: „Küld el Édesapádnak!” Gonosz voltam, vagy csak gondatlan, hogy nem juttattam el Brazíliába anyám ki nem mondott üzenetét: „Gondolok rád!”?

Na de miért titkolta apám a válást?

Ezt csak három év múlva vetettem a szemére. A válasz ügyvédurasra sikeredett: „1974. április 17-én volt törvényes elválásunk. Személyesen kívántam volna e szomorú eseményről elbeszélgetni veled, de soha sem tiltottam meg húgoméknak, hogy erről téged értesítsenek. Sajnálom, hogy erre csak most került sor.” Ez nem igaz. Hiszen annyit faggattam a sorsa felől, még se bökte ki a legfontosabbat! Klári zavarta volna el? Vagy azért hallgatott, mert nem akarta, hogy anyám megtudja, milyen hűtlen kutya, hogy elhagyta az „ifiasszonyt” is? Hallgatott, pedig talán az is hátráltatta a találkozásunkat, hogy akivel együtt élt, nem kívánt hottentotta idegenekkel bajlódni. Ennek ellenére 1980 nyarán meghívott, igaz, egyedül csak engemet. Mint később kiderült, ekkor már nyugdíjban volt (London, Kuba ugrott). A következő évben Curitibából, Zsuzsi húgoméktól írt fejléces levélpapíron: Pünkösti and Fernandez S/C. Incentibos Fiscais. A főként adókedvezmény szerzésével foglalkozó cég 60 százaléka az ő tulajdonában volt, de mivel a kormány megtiltotta, hogy ekképp alapítsanak vállalkozásokat, 4-5 ezer hozzájuk hasonló „Incentibos Fiscais” szűnt meg Brazíliában. Odalett a napi elfoglaltság, a jövedelem, és a nevéből is eltűntek az ékezetek – oda az identitás: levelein már Punkosti a feladó…

Ez az ő változata. Ilike néném arról beszélt anyámnak, hogy apámat „nyugdíjba tették, meg fáj a lába”. Persze egy állami rendelkezéssel is nyugdíjba tehető, ám ha a cég tőkeerős, máshoz foghattak volna. De hát a lábfájás, meg az életkor! Hányan dolgoznak Magyarországon 71 éves korukig?

Bár Klári lustának mondta apámat, gyanúm szerint nem volt az. A munkátlanságnál nehezebben csak a magányt tűrte. „Rögtön a nyugdíjazásom után egy utazási irodának kezdtem dolgozni, többek között, mert minden évre egy ingyenes utazás ígértek a világ bármely pontjára. Így akartalak viszontlátni. De pár havi megfeszített munka után rájöttem, hogy még senki sem kapott ingyen utat külföldre, belföldre is ritkán. Ekkor szegődtem a brazil könyvklub szolgálatába.” De innen is kilépett, mert Zsuzsi húgom férje kéthetente vidéken volt, és megkérték, hogy vigyázzon a családra. A nagyapa ázsiója emelkedőben volt, mert Anikó férje párizsi ösztöndíjat kapott 3–10 hónapra: „Oda is kellenék, hogy fegyveres férfi legyen a háznál. Mikor Zsuzsi férje otthoni hetes, akkor Anikónál leszek.” Pendlizett Aracaju és Curitiba, Anikóék és Zsuzsiék között. Talán tényleg szükség volt rá, talán csak a helyét kereste. A húgom a férje után akart utazni Párizsba „egyhónapos Európa-ismeretre”, sőt meg akartak látogatni bennünket is. De ebből nem lett semmi. Apám levele 1982 áprilisából: „Másodikán váratlanul hazaérkezett Párizsból a vőm. A francia kormány fél évre rövidítette az ösztöndíját, így Anikó sem mehet európai turnéra, minden elképzelés kútba esett.” Húgom talán ezt a negyedszázada elmaradt utat szerette volna pótolni Heron fia társaságában; használni végre a magyar nyelvet. Ám másodjára sem sikerült eljutnia szülei földjére. Talán a csalódás, a keserűség miatt némult el és nem válaszol a leveleimre. Feladta a magyarságát. Vagy megbántottam volna valamivel, netán a magának való férje némítaná el, csupán azzal, hogy őt nem érdekli Magyarország? De mintha az egész világ se igazán érdekelné. Nem hallottam arról, hogy kettesben, vagy gyermekeikkel együtt bárhol jártak volna a világban, még arról sem, hogy Brazíliában elmentek volna erre vagy arra. Azt hiszem, mi többet láttunk a hazájukból, mint ők. Megdöbbentett, hogy háromgyermekes „professzor” húgomékhoz nem jár semmiféle újság, még a televízió miserendje sem, ám minden este szertartásosan leülnek az aktuális filmsorozatot, a brazil „novellát” végignézni. Ez épp úgy elmaradhatatlan, mint hívők vagy neofiták körében a karácsonyi éjféli mise.

Apám annak ellenére, hogy a veje visszatért Párizsból pár hónap múlva visszament hozzájuk és egy alig olvasható, szétázott levélben meglepetésemre azt írta: találkozzunk Brazíliában, de csak oda vegyem meg a repülőjegyet, mert a visszautat ők állják! Javasoltam, vegyék meg a jegyet oda-vissza, mert úgy olcsóbb és én az árának a felét elküldetem nekik a németországi barátaimmal. Öltözködési tanácsokat is kértem, mivel márciusban indulhatok, ha megkapom a meghívó levelet… A válasz: „Lelkesedésed bámulatos, és tartsd is meg töretlenül, mert ha nem is most, de egy éven belül biztosan realizáljuk találkozási terveinket” – addig ugyanis majd felépül a húgomék háza, aminek ekkor fogtak az építésébe. Ebbe a házba én is beszálltam száz márkával – ennyit kellett ugyanis fizetnem a repülőjegy visszamondásáért.

Anyám figyelmeztetett, hogy szigorúan ítélem meg apámat: „Mit várhatnánk szegénytől? Bő két évtizedet élt le a dzsentri nej mellett, akinek még az érettségire sem futotta. Jól esett, hogy a neveléseddel elégedett vagy – én nem mindig –, köszönöm. Leveleddel amolyan lelki vedlésre késztettél, a múltammal, a fiatalságommal, az apád iránti érzéseimmel szemben. Nem vonom kétségbe igazad, értékelésed, de ne feledd, hogy te azért másképp látod a dolgokat, neked van jelened, ígéretes jövőd, erős akaratod, nekem már csak múltam van, és ez a múlt, mivel a fiatalságom volt, a messzeségek szomját hozza. Igen, hiúság is volt bennem, hogy fölmutassalak téged, az én legértékesebb életajándékom Tőle, önigazolás is, de a leveled erős önbirkózásra kényszerített. Megérdemeltem, talán sikerült is megnyugodnom, mert az Isten, ha későn is, szép tartalmas jelent adott apában és Évában. Ha örülök is, hogy benned nem kavart ilyen érzéseket a csalódás, azért ne ítélkezz olyan keményen fölötte. Hiszen olyan életvert, annyira ő maga teremtette a saját tragédiáját, hogy sajnálni való.”

Aztán, mikor kiderült, hogy talán indulhatok, akkor azt írta: „Nem édesapádnak kellene a meghívó levelet küldeni, hanem a féltestvéreidnek, nehogy valamelyikőtöknek baja legyen belőle. Nincs még itt a világszabadság!” Majd azért aggódott, hogy mi lesz velem a hosszú repülőúton. Mikor kiderült, hogy semmi, mert nem mehetek, akkor méltatlankodott: „A megdöbbenéstől nem tudok szavakat találni. Apa csak ordít, mint egy vad oroszlán, hogy „apa az ilyen?” „Szerintem azért késett olyan soká a meghívó levél, mert a volt nej ilyen alpári módon állt bosszút a megérdemelt sérelmekért (jaj, istenem – a gyerek)… A mostani apádnak ezerszer többet jelentesz, mint az édesnek.”

Ez áthallatszhatott az óceánon: „Már is közölhetem, hogy sohasem mondottam le jöveteledről.” Pedig akár bele is fáradhatott volna már az ötletelésbe, hiszen a második félidő kezdetén tartottunk: 1984-ben már mögöttünk volt hat esztendei tervezgetés, és előttünk is ugyanennyi idő a találkozásig.

Apám ekkor Anikóék építkezésére felügyelt és a gyerekekre vigyázott. Ahogy sejtettem, volt egy gondját viselő, nála 27 évvel fiatalabb, autóbaleset miatt rokkantnyugdíjas élettársa, Rina. Apám elvette volna, de nem lehetett, mert férjezett volt. „Nem válhat el, mert Rio de Janeiróban keltek egybe és éltek együtt másfél évig, ám huszonöt éve már azt sem tudják egymásról ki hol él. Felkutatni is képtelenség… Hál’ Istennek, néhány sebhelyen kívül már semmi fájdalma nincs, főz, takarít, mos, minden házimunkát tökéletesen elvégez. Ha minden a terveink szerint alakul, akkor az idei karácsonyt itt [Anikóéknál] töltjük együtt.” (Tudtommal ebből sem lett semmi.)

Apám 1984. júliusi levele tömegkatasztrófa-híradás. Április elején elesett és – „jobboldali térde” meg csípőficama miatt – három hónapig nyomta az ágyat. Közben értesült a húga, Ilike haláláról. Élettársát pedig újból elgázolta egy autó, és a kórházban meghalt. „Megint egyedül maradtam.” Még a balesete előtt, hipp-hopp beadta az áttelepülési kérelmet Portugáliába (Rina ott született), arra is gondolva, hogy ott többször meglátogathatnánk, ám életkora miatt a kérelmet elutasították. „Az idei karácsonyi látogatásodra vonatkozó tervem is kátyúba jutott: Anikóék házépítése késik. Ne keseredj el, mert tervem nem adtam fel, itt vagyok egy három szobás házban egyedül. Egy mulatta jár hetenként egyszer hozzám mosni, takarítani, és pár napra főzni is, mert Anikóék nyakig benne vannak a tanításban, a gyerekek, a háztartás és a házépítés gondjaiban. A 28 éves, csinos mulatta lány, hajlandó lenne ide költözni is, de félek a szomszédok és az utca pletykáitól.”

Nocsak, micsoda tartós ficam! Ám ha az ötven év korkülönbség nem izgatta, egy kis pletyka – amire akár büszke is lehetett volna – miért riasztotta el? Meg is futamodott: kisebb lakásba költözött, és az ő okos mulattkája csak akkor követte volna, ha elveszi feleségül… Efféle „örökségemről” én hosszú időn át nem tudtam, és bár kicsit büszke vagyok öregapám kalandjaira, mint valami irigy szomszéd, süket módon én is sokalltam az ötven év korkülönbséget. 78 esztendős apám végül is ellenállt a csábításnak, pedig lehet, hogy jól járt volna az ifjú hölggyel. Megszűnt volna a magánya, és ő talán nem fosztotta volna ki, nem éheztette volna az öreget.

De hát apámnak vastag előítéletei voltak, nemcsak a korkülönbségre nézve!

– Hogy gondolod? Nekem nem volt dolgom crusadával – félvérrel –, feketével még kevésbé! Azt hiszem, ők elevenebbek a fehéreknél. Ezzel a mulattával sem volt viszonyom. Mindenáron a feleségem akart lenni, de a házasságunkat biztos nem vette volna jó néven a két lányom sem a közel ötven év korkülönbség miatt. Két hónapon keresztül hetente eljött hozzám, hogy rávegyen, esküdjünk meg. Elpazarolt idő volt; megmondta, házasság nélkül nem enged. Lehet, hogy nem volt szűz, de nem tőlem. Nagyon szép kis appartamentóban éltem, ő pedig, nem is tudom hol, talán egy másik kerületben. Nem voltam nála soha.

Elnézegetve a mulatta lányok szép körtefenekét, még inkább megdöbbent ősöm faji előítélete. Épp azért, mert szövevényesebb a téma a körtefenék szereteténél. Apám rasszista volt, mulattájával viszont zavarba került: „megmondta, házasság nélkül nem enged”. Vajon az igazságnak ellenálló előítéletét mi változtatta meg, és miben kellett volna engednie a lánynak? Istennek hála, előítéletességben nincs csöppnyi apai örökségem sem.

Negyedévvel később a találkozásunkkal kapcsolatban apám újra vigasztalt: „legalább addig szeretnék élni, amíg viszontlátlak”. Egy évre rá felvetette, hogy ’86-os mexikói labdarúgó világbajnokságon találkozhatnánk… Majd kitalálta, hogy a következő világbajnokság Brazíliában lesz, és „ha a magyar csapat klasszifikálja magát, annak a kíséretébe kellene magad becsempészni valahogyan”. Hacsak nem focistaként. Két ballábasságom nemigen tűnt volna fel a szövetségi kapitánynak, legfeljebb élemedett korom miatt ríttam volna ki a csapatból. Micsoda remény: találkozásunk csupán a magyar focicsapat „klasszifikálásán” múlik… Közben a kisöreg elfelejtette, hogy a születésnapomon ír – pedig szándékosan választhatta ezt a napot, ámde mire belemerült az ötletelésbe…

Mexikóban végül is anyámmal „találkozott”. A debreceni beszámoló kétszeri nekifutással erre is kitért: „Ha sokáig tart ez a Mundial, az agyam is elborul. A 6-0 után nem tudtam aludni, úgy sajnáltam ezeket a szegény magyar fiúkat. A szovjet »testvér« jól elnáspángolt bennünket. Hát mindenütt összehoz velük a sors! Nemigen szoktam futballt nézni, de apa rá van tapadva a képernyőre, így én is elkaptam a nyavalyát.” A következő levélben előkerült a másik férfi is, a No 1: „Hát hogyne néztem volna a Mundialt, 52 év után együtt nézhettem az édesapáddal valamit. Örültem, amikor a brazilok kiestek. Na, nem azért, mert ellene drukkolok, hanem, hogy európai csapat legyen a győztes.” Közben a kis csapodár megírja azt is, hogy a következő karácsony szombatján hány éves házasok lesznek apával, majd emlékeztet: „Köszöntsd fel édesapádat június 7-én, a születésnapján. Életünk hanyatló részében többszörösen jól esik minden meleg szó. Én is akarok legalább egy mondatot írni aggodalmaskodó soraiért, halálunk küszöbén ne haraggal távozzunk. Különben régen nem haragszom rá, hiszen elég volt 48 éves koromig (a második házasságáig – a gyerek) észveszejtően szeretni, és mindenkiben őt keresni. És tudom, érzem, most is szeret, hiába volt a sok nő… az a vallomás is, amit nekem Özörényben tett, mint nős ember. Aztán Ungvár – csak én tudom, mit jelent! Rossz szó volt előző levelemben a harag, miért haragudnék, mikor most a világ legjobb férje, embere az enyém, és adott nekem Évában egy szerető gyermeket?” Két hónap múlva gratulál Eszter szülei aranylakodalmához, és mellékesen megemlíti: „Mi is 53 évesek lennénk. Nem írt még édesapád?”

A másfélszerelmű asszony!

Apám következő levelén a dátum mellett az Aracajutól majdnem 150 kilométerre lévő, Penedó neve áll, mert 80 éven felül valamiképp még „kimentett” a tengerből egy szép nevű (Djanira Santos Barros) 54 éves ápolónőt… Apám a sok sósvízivással kezdődő 1987-es kalandból, negyedik (?) „frigyét” kívánta kötni, ezért aztán közelebb költözött hozzá. A hölgy legalább harminc centivel volt alacsonyabb apámnál (jóval kisebb anyámnál is), és a tengeri kaland utáni este unokahúgával elmentek megköszönni apámnak, amit tett. Csak egy eljátszott fuldoklással akart ez a hölgyemény ismerkedni? Nemcsak apám életmentő készsége miatt merül fel bennem ez a gondolat, hanem a sok sósvízivás miatt, amit tengeri emlékem szerint igencsak hányás szokott követni… Aztán apám is meglátogatta kétszer Djanirát, ő pedig egyszer kereste fel apámat Penedón. „December derekán elmennek a házából az unokahúgai, és én, mint a férje költözöm oda. Ingyen ápolóm és óvónőm lesz, így talán tovább élhetek valamivel, és ő meg az én életem megmentője lehet. Isten adja.” Ilyen gyorsan csak nagyon fiatalok és nagyon megfontolt öregek szoktak frigyet kötni.

Végül csak 1988. március 2-án hajnalban érkezett apám teherkocsival bútorostól, mindenestől Djanirához a Paulo Afolso nevű helységbe. Ez az asszony sem tudott elválni, vadházasságuk pedig nem ütött be. Apám szerint az aprócska hölgy célja csupán az volt, hogy megfossza mindenétől: mindössze megtakarított pénzecskéjét tudta megmenteni. Odaérkezése után két levelet írt – már csak azért is, hogy az új címét tudassa –, ám amikor vinni akarta a postára, „Édeskéje” felajánlotta, hogy majd ő feladja, hisz úgyis arrafelé megy… Anikó megkapta az övét, ám a nekem szóló, drágábban postázhatót eldobhatta. „Nemsokára átláttam becstelen tervein, bekövetkezett az örök civakodás. Közel három hónapig szenvedtem a rapliját, és május 26-án otthagytam őnagyságát, mert már éhhalál fenyegetetett, megszűnt főzni, és a cselédnek azt mondta, adjon nekem, amit talál. Szóval hálából, hogy megmentettem az életét, így fizetett. Majd’ mindenem ott maradt, bocsánat a hálójába esésemért…”

Kiszolgáltatott, elhagyatott idős apácskám még októberben is Paulo Afolsoban lakott, onnan írt, pedig már nem kellett teherkocsi ahhoz, hogy odébb költözzön. Féltve őrzött kincseit, a „nagy” emberek válaszleveleit, vagy az emigráns lapokba – Amerikai Magyarság, Brazil Magyarság, Buenos aires-i Magyar Újság stb. – írt újságcikkeit, neki küldött könyveimet a szépnevű törp biztos a szemétbe vágta. Apám pedig, a hátra lévő pár évében, mint egy mérgezett egér futkosott egyik helyről a másikra, kereste az ifjúságát, a szülőföldjét, a mitikus Erdélyt, az arra emlékeztető helyeket, legalább a borvizet… Kereste önmagát.

És éveken át nem adta fel. Említettem már, hogy 82 évesen is Erdélybe akart utazni partizánnak. Az „Édesapa” aláírás ekkor talán két centinél is többet emelkedett. Hős voltáról már fejléces papírra írott 1981-es levelében is beszámolt: „1964-ben az utolsó brazil forradalomból is kellőképpen kivettem a részemet. Mikor az államfő, Joao Goulart majdnem beevezett a vörösbe, ott álltam a magyar emigráció élén Carlos Lacerda oldalán, aki a Goulart elleni összeesküvés autentikus vezére volt. Az utána nekem dedikált iskolafüzetnyi nagyságú fényképe tanúsítja ezt. Hazafias, magyar és nemzeti kötelezettségeimet eddig még mindig és mindenhol teljesítettem, s amíg élek, nem szűnök meg ezt cselekedni.” Bármennyire emelkedett is a szöveg, kíváncsi lennék, apámon kívül hányan nevezik még forradalomnak az 1964-es brazil eseményeket. Ugyanis a Lacerda által is szított antikommunista (?) katonai puccs után betiltották a politikai szervezeteket. Az egymást követő tábornok-elnökök majdnem két évtizeden át vadászatot indítottak a vélt vagy valódi ellenzék ellen, és csak apám fenti, dali levele után egy évvel, azaz 1982-ben tartottak Brazíliában újból parlamenti választást.

„Partizán” apámat érzéketlenül kezeltem, pedig büszkélkedései és életkora alapján is sejthettem volna, mennyire esendő. Nekiugrottam, hogy a találkozásunkról süket párbeszéd folyik köztünk. Kizárólag miatta utaznék Brazíliába, és nem azért, hogy a külügyminisztertől alibi interjút kérjek – mert óh, istenem, ezt is javasolta… Legényesen válaszoltam: „Én erre az útra bármi áron megszerzem a pénzt kölcsönből, bankrablásból, valahogy. Bármikor indulhatok, amikor a családnak megfelel, amikor ott a legkevesebb zavart okozom. Téma nem kell, meghívólevél sem. Kérek két dátumot és elkezdem intézni az ügyet. Minimális tartózkodás 14 nap, a maximális két hónap.” Azért akartam annyira ezt a találkozót, hogy megtudjam, ki az apám, aztán mégsem tettem semmit azért, hogy megfejtsem, megértsem őt. Ilyen felkészületlenül egyetlen „interjúra” sem mentem…

A válasz: „Megérdemlem megjegyzéseidet a hebehurgya, és kérdéseidre sem válaszoló soraimért. Azt hiszem, az életkorom az okozója.” Önkritikát gyakorolt – megöregedett. Vérkeringési zavaraira, visszérgyulladásra panaszkodott, kilenc kilót fogyott, nem volt étvágya, és nem is ivott. „Én a te korodban még átugrottam a sövényt egy-egy szép boszorkányért. 80. évemig nem ismertem a betegséget, kivéve 65 éves koromban jelentkező mélyvénás trombózist.” A fene megette, ezt is örököltem, és felgyorsult korunkhoz illőn már 53 éves koromban „teljesítettem”.

Apám a sógorának, Zoli bátyámnak még inkább kiöntötte a szívét: „Nagyon megöregedtem, és már régóta magamra hagynak. Az egyedüllét súlya miatt kezdem megutálni magamat. Sokszor gondolok arra, hogy lesz, ami lesz, hazamegyek. Sajnos a jól megszolgált nyugdíjam oda nem követhet, és akkor mi lesz velem? Én már a hatodik államban, de a tizenötödik városban lakom, és mindez az egyedüllét miatt. Azt soha sem tudhatom, hogy hol és ki temet el. Szeretném, ha porhüvelyem magyar földben nyughatna. Kérlek, minderről érdeklődd meg Árpád fiam véleményét.”

1988 végén javasoltam, tudakolja meg a magyar követségen, hogy hazatelepülhet-e bántódás nélkül, és elismételtem sok éves sirámomat: „Hat éve nem megyek Nyugatra, ugrásra készen várom édesapám hívását. A repülőjegyet bármikor meg tudom venni, ott meg csak nem olyan drága az élet, hogy három-négy hetet ne tudjuk valahogy eltölteni, hogy megismerhessük végre egymást. Barátaim március végén utaznak Kínába öt hétre, és hívnak. De vagy Brazília, vagy Kína! Menjek Kínába?

Drága Húgocskám, légy okos, segíts, írd meg, mit tegyek, ha már édesapánk nem tud zöld ágra vergődni évek óta. Valami visszatartja a találkozástól? Nem értem az egészet, de a ránk szabott rövid időben szeretném megismerni »ősömet«. Őt ez miért nem űzi, épp úgy, mint engem?”

1989. január 6-án Garanhunsban kelt a tizenkét év óta várt üzenet: „Jöhettek, igazi apai és féltestvéri szeretettel várunk.” Javasolta, hogy 330 dollárért vegyünk air-passt, amivel húsz napon át oda utazunk a brazil Varig légitársasággal, ahova kedvünk tartja, megismerhetjük egész Brazíliát. Garanhunsba azért költözött, mert ott európaibb a klíma – és borvize is van! –, akárcsak Erdélyben…

„Évekbe került Anikóék megfőzése, hogy vendégül lássanak. Nem vették számba, mit jelent ez neked és nekem. Most fogadnának Eszterrel együtt.” Ha nem teszik, nincs találkozó.

„Drága Húgocskám, Szeretett Mindnyájan! Hát megérkezett a várva várt levél: nemcsak húgom van, lesz végre hús-vér édesapám is, meg sógorom, meg unokatesók (akiknek egy szavát sem fogom érteni)! Mindből van itthon is – hasonló féltestvériek –, de mint valami okos már előttem rájött, a szeretet annál nagyobb, minél többfelé ágazik. Köszönjük szépen a meghívást!”

A célegyenesbe fordulva havonta váltottuk a leveleket. Mi utaztunk hozzá, mégis ő írt arról, hogy Budapesten kívül, Nyíregyházát, Nyírbátort, a Balatont, Füredet, Erdélyben Zajzont, Brassót, Sepsiszentgyörgyöt, Székelyudvarhelyet, Kolozsvárt és Tusnádot szeretné látni. Nyírbátorhoz tesz egy keresztet és lábjegyzete szerint: „Itt születtél, kórház után egy zsidó udvarházban.” Nocsak, a világon először nekem sikerült két helyen születnem, és ez a zsidó udvarház nagy engedmény tőle!

Csinálta az útitervünket: „Ha Recifébe érkeztek, előtökbe mennék, és itt kezdenétek Brazília ismeretét… Iguaçu a világ legszebb és legnagyobb vízesése, amelyről Roosevelt elnök felesége azt jegyezte be az emlékkönyvbe: »Ó, az én szegény Niagarám!«”

Anikó húgom is megírta első levelét, hogy tudassa: júniusban tanévzárás és „nagyon be vagyunk ilyenkor foglalva”, jobb lenne július, akkor „nyugodtan, vendégben fogadhatunk titeket”. Kérdésemre közölte, egy csikóbőrös kulacsot kér ajándékba, és egy olyan magyar bélyegalbumot Joareznek, amiben előre van nyomtatva a bélyegsorozatok első tagjának a képe, és erre meg az üres kockák fölé rakható a begyűjtött bélyeg. A kapcsos albumot minden évben kiegészítik az új sorozatokat hasonló módon bemutató lapokkal.

(2006. június 23-án éjjel háromkor felébredtem. Édesanyám tizenhat évvel ezelőtt ezen a napon, ebben az órában halt meg, de eddig egyszer sem emelt ki az álomból – igaz, soha nem is idéztem annyit, mint mostanság. Mivel felköltött, leültem a gép elé történetünket folytatni.)

Alighogy meghívott bennünket apám, olyan súlyos beteg lett, hogy azt hitte, itt a vég. „Csak a ti jöveteleteknek köszönhető a felépülésem. Senki sem volt mellettem.”

Ilike néném özvegyen maradt férje, Zoli bácsi nem bírta a magányt, akárcsak az apám, ő is meg akart nősülni, de a lánya nem engedte. Nyilván nem emiatt, de végül megbomlott az agya. Szeretett unokája törte rá az ajtót. A nagyapja alul meztelen volt, összecsinálta magát, a Bibliáját is összetépte, és beköltözött az asztal alá, mert úgy gondolta, Brassóban van, és nem adnak neki enni, és az ő Ilikéje sincs sehol. Brassóban fogták, mert ő mégiscsak Nyíregyházán él… szegény Ilike néném viszont már régóta a temetőben nyugodott. Zoli bácsi zárt osztályra került, rácsos ágyba. Még feltisztult. De nem sokkal az után, hogy átszállították a kórházba, meghalt. 78 éves volt, anyámmal egyidős.

A halálhír mellett tudattuk édesapámmal, hogy az általa emlegetett legegyszerűbbnek tűnő, és talán a legolcsóbb megoldást választottuk: a Budapest-Zürich-Liszabon-Recife útvonalon, várhatóan két napos lisszaboni látogatás után június 12-én, hétfőn délután 17 óra harminckor érkezünk Recifébe. A kis öreg el volt maradva a világtól, mert azt írta, hogy a városban előre le kell foglalni a szállodát, és emiatt neki oda kell utaznia. Aztán nagy körutunk során kiderült, hogy a sokkal felkapottabb helyeken is mindenütt könnyedén kaptunk szállást, elvégre a mi nyarunk ott holt idény.

Májusban értesített apám, hogy São Paulo-ban élő barátja, az erdélyi születésű Zolcsák István gyáros előadást szervez nekünk… Ebből ugyan semmi nem lett, viszont István példátlan vendéglátónk lett. Egy hétre átadta a várostól kb. húsz percnyire elterülő haciendáját, kocsival, sofőrrel. Istvánról külön könyvet lehetne írni. 1939-ben Brazíliából menekült Magyarországra, mondhatni azért, hogy elérje a világháborút, amiben vadászpilótaként vett részt. 1956-ban a Tungsram munkástanácsának és az Újpesti Nemzeti Bizottságnak volt a tagja. Idáig jutva az írásban elkezdtem őt keresni, és a São Paulo-i, azaz SP-i magyar konzulátustól tudtam meg, hogy 2006. májusában, 85 évesen meghalt. Félévvel lekéstem. Azért lett volna szükségem rá, mert apám a válás után, a közös lakásból elköltözve, és talán azért is, mert hányatott életre számított, Istvánra bízta „élte kincsét”. Nekem már csak Zolcsák István 1974. júliusi válaszlevele maradt: „Megkaptam a részemre küldött, Nyírő József által neked írt leveleket. Köszönöm a bizalmadat, hogy Erdély egyik nagy írójának leveleit a megőrzésemre bíztad. Irattárunkban helyeztük el, melyeket egyszer talán valaki fel fog használni a róla írandó könyvéhez.” Én a családunkról szóló könyvhöz szerettem volna a levelek másolatát megszerezni, de István lánya, Georgina Zolcsák Molnár azt írta: „nincsenek a birtokomban”. Slussz, passz. Kár. Nyírő, az ízes „székely nyelven” író, kiugrott pap, szélsőjobboldali lapok szerzője, szerkesztője, nyilas képviselő stb. uszított a háborúra, ezért emigrált, és Madridban halt meg 1953-ban. Kíváncsi lettem volna, hogy két fajmagyar miről irkált egymásnak, min kesereghetett. Vajon Nyírőt – egy ilyen kaliberű írót – csak a közös emigráns sors hajtotta arra, hogy kicsit habókos apámmal levelezésbe bocsátkozzon, vagy ismerték egymást még itthonról? Netán Németországban találkoztak, ahol Nyírő 1950-ig élt, és csak ekkor, vagyis apámék után egy évvel húzódott árnyékosabb helyre, Spanyolországba. Lehet, hogy csupán a „nyilalás” fogta őket össze? Azt sem tudható, hogy mikor, honnan hová jártak ezek a levelek és csupán egy-kettő, netán több is? Gondolom, az apámnál tizenhét évvel idősebb Nyírő már nem állt volna partizánnak Erdély felszabadításáért akkor sem, ha az Erdélyi Világszövetség – aminek Zolcsák István volt az egyik vezetője – hajlandó lett volna megszervezni a csapatokat. Micsoda buli! Brazília a hátország, légihíd, szemben a Varsói Szerződéssel… Vagy csupán egyszerű partizánháború lett volna, amihez csatlakoznak a „bennszülött” románok is, közben az oroszok vakargatják a fülük tövét?

Kutya nehéz sors az emigránsé!

Nyírő legalább megtért. Háborús bűnökkel a háta mögött mindent megbánt, mindent visszavont, visszatért egyháza kebelébe, szerzetesként halt meg Madridban. Kis híján apám is megtért a haza kebelébe. De politikai mániáit végig megőrizte. Isten se tudja, mi a jobb. Lehet, hogy az apámnál bűneiben is sokkalta nagyobb kaliberű Nyírő könnyebben lépett át a túlvilágra.

Béke poraikra?

Nem nyugodtam bele Georgina közönyös válaszába. A Rióban élő, és kölcsönös szimpátiánkat barátságra váltó Csernok Attila sietett a segítségemre. Hanyatt estem a válaszától. Megtalálta Zolcsák István titkárnőjét, aki emlékezett apám leveleire! Zolcsák Erdély-ügyében a fél világgal levelezett, és mint gazdag mérnökember, évenként rendszerezve, beköttette a leveleket. A köteteket a 90-es években ládába csomagolták és elküldték Hamburgba, ahol átvette őket a Lakitelek Alapítvány képviselője.

Miközben én Brazíliáig nyújtózkodom, lehet, hogy a keresett kincsek a hónom alatt vannak? Ez felajzott. A Lakiteleki Népfőiskola Alapítvány és Emigrációs Gyűjtemény könyvtárában meg is találtam a Zolcsák-hagyatékot, az Erdélyi Világszövetség 1976 és 1994 között a Zolcsák által vagy a neki írott leveleket, ezen időszak Erdéllyel kapcsolatos újságcikkeit és tanulmányait. Az évente más-más színű kötésben pompázó dokumentumok, a szóban forgó 18 év nyelvileg, tartalmilag igen vegyes emlékei vagy 250 kötetben sorakoznak a polcokon. Apám elsősorban a brazil újságok Erdéllyel kapcsolatos cikkeit gyűjtötte Istvánnak. Tucatnyi levélváltásukra bukkantam, de azt nem találtam, amit kerestem. Átnéztem 1976-84, 1989 (találkozásunk éve) és 1990-94 köteteit, a hagyaték hatvan százalékát és ez alapján állíthatom: valószínűtlen, hogy itt lennének a Zolcsáknak 1974-ben átadott, ki tudja, mikor keletkezett Nyírő-levelek. Hiszen ezek kilógnak a kötetek időrendjéből, lehet, hogy az erdélyi témakörből is. Apám és István megtalált levelei sem érdektelenek, de nem ezekre vadásztam: trófea helyett nyúlfiakat ejtettem.

Apám 1977 augusztusában SP-ból az ugyanabban a városdzsungelban élő Zolcsáknak arról számol be, hogy Erdélyről nem tud helyszíni tapasztalatokkal szolgálni, mert mint „magyar háborús bűnös” nem akar bajt okozni a rokonságnak. „Arra gondolva gyűjtöttem az újságkivágásokat, hogy írok egyszer még egy politikai tárgyú igaz magyar könyvet. Különbet, mint amelynek a kéziratát – korrigálás nélkül! – Nádas János barátom kérelmére az Árpád Akadémia pályázatára küldöttem be 1964-ben, mellyel »Dícsérő oklevelet« nyertem tőlük, de sajnos ők sem adhatták ki.” Nádast apám a Magyar Szabadságharcos Világszövetség washingtoni találkozóján ismerte meg 1964-ben. Annak idején, mint írja, ő még a Pittsburgh-i Magyarság brazíliai tudósítója is volt…

1978 februárjában küldi Zolcsáknak az egyik SP-i újság Financial Times után közölt „abszolút értékű” öthasábos Lendvai Pál-cikkét. Egy volt osztálytársa tudósítását várja Erdélyből „a Duna-csatorna építésének sok-sok ezer tragikus magyar áldozatáról”. Apám szerint a belgrádi Európa-konferencián az „oláhok mérhetetlen szemérmetlenséggel” szerepeltek „Ruméniában vannak magyarok és azoknak ezerszer kegyetlenebb a sorsuk, mint a világ összes négereinek együttvéve!” – mégis kedvezményes áruforgalommal segíti őket az USA, Kádáréknak meg hazaküldi a Magyar Szent Koronát…

Megköszöni Zolcsáknak az „Erdélyi Becsületrend”-et (akárcsak Illyés Gyula). Ez a „rend” az ügyes Zolcsák „találmánya” volt. Mivel Brazíliában rengeteg a drágakő, vásárolt párszáz rubin kövecskét és ezeket a vörös lángocskákat foglalatba rakatta. Ez volt a Világszövetség becsületrendje, amit apám kitüntetése szerint bőkezűen osztogathattak.

1979 januárjában apám kifejtette: „Szerintem ma az a magyar nemzet katonája, aki egy pillanatig sem szűnik meg Erdélyért harcolni…” Zolcsák válasza: „Lehet, hogy az idő eljár felettünk, de az ember addig nem öregszik meg, amíg tervei vannak, amíg lelkesedni tud egy nemes, szép eszméért.”

1983 szeptemberében már Aracaju-ból ír, „ez a cím végre állandó”… Felajánlotta Zolcsáknak a dolmányszínű – „azaz nem acélkék, hanem fekete” – díszmagyarját, de a mérnök gyáros azt felelte, hogy nem tud vele mit kezdeni. Viszont örömét fejezte ki amiatt, hogy igen feszült és rossz a magyar–román viszony. „Ha ez így van, a viszony elmérgesítése érdekében nemsoká Magyarországra fogok menni… Azért, hogy Erdélyt Magyarországgal újra egyesítsük, hajlandó vagyok kinyalni egész Izrael s…t. Ilyen áldozatra egyetlen amerikai hőbörgő kisnyilas sem hajlandó, mégis a magyar emigráció legfőbb vezetőinek nevezik magukat.”

1984-es karácsonyi üdvözletében azt írja apám: „Ha szükséged lenne rám egy erdélyi »kirándulásra«, Istenem jóvoltából megújult egészséggel állanék rendelkezésedre!” Zolcsák köszöni, „de Erdélybe sajnos nem lehet bemenni”.

A levelezésben az előző négy éves szünet után egy még hosszabb következett: 1989 februárjában már Garanhuns apám új címe. Elnézést kért, amiért az elmúlt években nem jelentkezett. „Betegségem – flebite –, és majdnem állandó izomgörcsök miatt képtelen voltam erre. Most is merevíti már az ujjaimat. Egyetlen, akivel rendszeresen levelezek, sokszor kínok között, és akikért most tollat fogok, ugyanis – ha Isten addig éltet –, június elején együtt lehetek velük. Te sem tudod, hogy kik ők. Most nyilvánosságra hozhatom, elvégre Gorbachev (így!) veszélytelenítette őket is. Fiam, Árpád, ma Magyarország egyik legnevesebb írója, felesége, Szakács Eszter, nemcsak otthon, de ahol magyarok élnek a Világban, mindenhol az egyik leghíresebb színművész. Szóval büszkeségeim, mint a legtöbb magyarnak is talán.”

Na, tatám, ez egy újabb Aranyszárnyú legyecske. Megbokrosodó tolladat a görcseid sem tartották vissza. Izomgörcsös örökségemet nekem sosem említetted, de gondolom, emiatt is írtál annyiszor írógéppel, Zolcsáknak viszont, nem tudom, miért, mindig kézzel. De miért adtál hírt rólam 1964-ben Chicagóba teljes nyugalommal, és miért titkoltál 1989-ig Brazíliában? Ennek mi köze Gorbacsovhoz? Az első házasságodat rejtegetted? Tulajdonképpen mindegy, ha tudtad, kinek mit hazudtál.

Jó hírünk bizonyságul apám Zolcsáknak az Új Tükörből küldött egy vezércikkemet és egy fényképes színikritikát. Kéri, hogy írásom „itt-ott felbotló részét” ne vegye tudomásul. „A fiam Soros György New York-i milliomos honfitársunktól 500 dollár ösztöndíjat kapott, hogy Rákosi Mátyásról írjon egy igaz könyvet, és senkit se kímélyen (sic!)… Soros György még nem ismeri személyesen, csak könyveiből, s kétszer emelt, csakhogy világhír legyen a könyve!” Nyilvános szereplésre ajánl bennünket, „talán B. Aires is szóba jöhet”, és a szülői önzésen felül is garanciát vállal értünk. Végül arra kéri Zolcsákot, hogy szálláshelyünk nála legyen. „Ők még semmit sem tudnak az én spaulói elképzeléseimről.” A válasz: „Nem tudtam, hogy van egy fiad, érthető a büszkeséged… Szívesen vendégül látom itt SP-ban, és előadást is szervezünk részére…”

Apám májusban tovább fényezett: „Árpádnak írásban kötelezettsége Rákosiról a leendő könyvet még ez évben kiadni, mert az USA-ban Soros fordítója várja ’90-re az angol kiadását New York-ban. (Jaj, az ujjaim! – Jaj a világhírem! – a gyerek) Előadásuk nem volna probléma. Eszter valamelyik nemzeti színdarabból, vagy többől is, megható részeket »monologizálna«, s Árpáddal Te, vagy egy rutinozott interjúvozó folytathatna beszélgetést, pl. Rákosiról írandó könyvéről, vagy a múlt és a mai magyar politikai élet meglepetéseiről … Nem kell aggódni, hogy Árpádot zavarba lehetne hozni, óriási gyakorlata van, mert a legkényesebb kihallgatásokat ő csinálja az Új Tükör számára idegen potentátokkal is. Most olvasom legutóbbi könyvét, a címe: Kiválasztottak, mely az utóbbi negyven évről (1945-85) valóságos történelemkönyv… Ha utazóképes leszek SP-ba én is kísérném őket.”

1989 júniusában Brazíliába érkezésünkről is beszámolt: „Hazaérkeztem a fiamék fogadása után Recife-ből, 3,5 nap együttlét után… Engem a nehéz életem, most életkorom és több minden nyavajám (sic!) nagyon kimerített, annyira, hogy a fiamnak is megírom az idecsatolt levélben, hogy már csak Aracajuban találkozhatunk ismét.” Ezt az üzenetet két hét múlva kaptuk meg Zolcsák Istvántól. Úristen, ha akkor tudtam volna a Nyírő levelekről! Elfelejtette volna apám, vagy titkolta előlem? És István miért nem dicsekedett el vele, hogy… Persze, kisebb gondja is nagyobb volt ennél. Örülhetünk, hogy a fogadásunkra és egy beszélgetésre 6-8 órát ki tudott szakítani a számunkra.

Többször kifogásoltam, hogy apám nevét urizálva Pünkösty-nek írták. Neki ez nemigen lehetett ellenére. Az aláírása is olyan volt, hogy akár így is olvashatták. Másrészt barátját, Zolcsák Istvánt igazán figyelmeztethette volna, ha bántja a Pünkösty-zés, ám hagyta, hogy így címezze neki a leveleit. Mikor az én „márkás” nevem ekképp elírta egy felvágott nyelvű orvosasszisztens lány, és figyelmeztettem, ő így replikázott:

– Vörösmartyt is Vörösmartinak ejtjük, nem Vörösmarty-nak!

1989 augusztusában apám már Maceióból írt Istvánnak: „Újbóli költözködés, orvosi tanácsokra Garanhust is el kellett felejtsem az 5 borvíz forrásával, amiért tulajdonképpen odaköltöztem… Szívemből köszönöm Neked fiamék fejedelmi fogadtatását, az Isten fizessen meg érte.” Zolcsák válasza: „Fiad és menyed rendkívül szimpatikus emberek, jó meglátásokkal az erdélyi ügyben.” Na, tessék! Pedig soha meg sem fordult a fejemben, hogy Erdélyt egyesíteni lehetne Magyarországgal.

Én 1989. szeptember 1-én értesítettem Istvánt, hogy az Új Tükör „ma megjelent” 36. heti, számában elkezdődött a brazíliai képesriport-sorozatom, és róla – meg Gácser Imre páterről, és SP neves „könyveséről”, Landy Dezsőről a 41. számban fog megjelenni a cikk.

Apám talán utolsó Zolcsáknak küldött levelében, 1989 októberében az írta: „Szeretem Maceiót. Azt hiszem, itt fognak eltemetni.” Nem így lett.

István hagyatékának ilyen egyoldalú leltározása után joggal vetődik fel, hogy ez a precíz mérnökember vajon mihez kezdett – ha egyáltalán – az 1974-ben általa is becsesnek tartott Nyírő-levelekkel? Kérdés, hogy Istvánt hirtelen érte-e a halál, vagy volt ideje rendet tenni maga körül? Érdeklődtem a Petőfi Irodalmi Múzeumban, véletlenül nem került-e hozzájuk az anyag. Sajnos nem. Félek, keresztet lehet vetni az eltűnésük miatt még inkább titokzatos dokumentumokra.

Egyébként Zolcsák Istvánról nekem csak most jutnak eszembe a levelek. Korábban megszállott „Erdély-ügyészként” és józan üzletemberként gondoltam rá. Először arra az intelmére emlékeztem, hogy több lábon kell állni. Az autóalkatrész-gyára mellett földbirtoka és több ezer szarvasmarhája is volt. A vágtató brazil infláció pedig, megtanította arra, hogy a pénzét két-háromféle valutában tartsa. Én ezeket megjegyeztem, pedig biztos, soha nem lesz szükségem rájuk. A gyerekei – fia és a lánya –elengedték a fülük mellett. Úgy hallottam, hogy csúnya veszekedés tört ki köztük az örökség miatt, amit állítólag gyorsan el is vertek. Kemény munka lehetett.

10.

Szerencseszámom az egyes, és mi 1989. június 11-én indultunk az ismeretlen brazíliai Recifébe, a másfélmilliós tengerparti városba. Édesapám – összecserélgetve a dátumokat – egy nappal hamarabb startolt a fogadásunkra, és egy órával az érkezésünk előtt már kinn ült a repülőtéren. Nem az érkezőket váró teraszon – meg is ijesztett, hogy nem volt ott –, hanem a csarnokban üldögélt a tömegben, magába roskadva, lehajtott fejjel. Az isten se mondta volna rá, hogy magyar. Fényképeket ugyan láttam róla, de én 8, ő 38 éves volt, amikor utoljára találkoztunk, azóta magunkra szedtünk majd’ 45 évet. Néztem, ő lenne az? Halkan megszólaltam mellette:

– Édesapám…

Varázsütés, felugrás, ölelő karok:

– Édes fiam!

Ajándékba Horváth István belügyminiszter igazolását vittem neki. „Pünkösti Mihály (Zajzon, 1906) a Belügyminisztérium nyilvántartásaiban nem szerepel. Háborús bűntett miatt eljárás nem folyt ellene. Tiltó névjegyzéken nem szerepel. Mindezek alapján hazatelepülésének jogi akadálya nincs.” Meglepetésemre nem örült a levélnek. Sértette volna, hogy a kommunizmus vad ellenségének a fejére nem tartanak igényt? Talán meg is ijedt, hogy 82 évesen mégis hazatelepülhetne, és tudta, hogy milyen csekély ennek az esélye.

Írtam már, hogy kisebb volt nálam. Öccseitől eltérően nagyon jó nevetésű, gamenes, csibészes öregúr, de rossz, dagadt lába miatt is igen fáradékony, és csetlik-botlik a lépcsőkön. Szörnyű lábszárfekélyének csak átmenetileg használ a magyar Prednisolon kenőcs, ettől néhány napra felhagy a büdös levedzéssel. Találkozásunk, és vagy tíz-tizenöt órás magnós beszélgetésünk ellenére még háború végi menekülésükben is sok az ismeretlen, elvarratlan szál.

Először a legkisebbik Pünkösti fiú, a Brassóban taxizásból élő András bátyám és a terhes felesége indult el Nyugatra. Annus néném valamiért megállt Zilahon, apám pedig elhelyezte az öccsét Szelecky Zita színésznő hungarista férjének budapesti autójavító műhelyébe. Legkésőbb 1944. decemberében el kellett hagyniuk a fővárost, hiszen ekkor már a kormány is Kőszegre menekült és bezárult Budapest körül az ostromgyűrű.

– Öten voltunk a főispáni kocsiban – mondta apám Brazíliában. – Mi hárman, mert akkor még élt Zsuzsi lányunk, aki 1944-ben született, és kilenc hónapos korában halt meg. (Mint tudjuk, az első kislányt Rózsának hívták – a harmadik lett Zsuzsi –, és ha jól számolom, Rózsát 1945 májusában vesztették el – a felnőtt gyerek). A menekülő truppban a negyedik volt András öcsém, az ötödik Klári anyja. Az apja – aki körülbelül 65 éves lehetett –, meg két fiú testvére bevonult a hungarista légióba. Később egyházi hirdetések útján tudtuk meg, hogy ők Belgiumba kerültek.

Családi legendáriumunkban ez a menekülés „bearanyozódott”. Ugyanis a főispán úr semmi kivetnivalót nem talált sem a lágerekbe hurcolásban, sem a zsidók vagyonának elkobzásában, viszont közvagyonként felügyelt egy rakás így szerzett kincset. Valahol Ausztriában András bátyám ráébredt, hogy a háború elveszett, és állítólag azt mondta apámnak:

– Te Miska, én nem megyek tovább. Nincs értelme. Búcsúzóul hadd töltsem meg az aktatáskám a vagonból. Az arannyal könnyebb lenne hazajutni, Brassóban meg vehetnék belőle egy autót, és a saját kocsimmal taxizhatnék.

Apám hallani sem akart erről, hiszen ez az ékszer nem az övék!

A másik változat szerint apám sógora, Zoli bácsi mondta:

– Miska, fogjunk ebből egy tarisznyával és lépjünk le!

Hol, hogyan, mikor? Zoli bácsi lánya, az engem levegyszarozó unokahúgom azt állítja, hogy apám figyelmeztette a sógorát: lelövi, ha hozzányúl az aranyhoz! Aztán évek múltán mintha mégis azt írta volna: „Neked volt igazad, Zoli sógor!”

Ez már végképp mese, sem apám fenyegetőzését, sem az önkritikáját nem hiszem, sem azt, hogy sajnálta az elmulasztott lopást. Ennek az egyetlen fabulának a magvára rákérdeztem Brazíliában:

– Menekülés közben vagonnyi ékszer volt rád bízva. Miért nem engedted, hogy András öcséd megtöltse a táskáját belőle?

– Az önéletírásodban is említett ékszereket Losoncon adta át a polgármester nekem azzal, hogy helyezem el az aranyvonaton, ahol a korona is utazott. Ez nem egy vagon, hanem egy lakattal lezárt zsírosbödön volt, és a kulcsa sem volt nálam (?). Egész úton kerestem az aranyvonatot, végül egy kis ausztriai állomáson értem utol, és adtam át a bödönt. Bandit a felesége hívta. Hiába könyörögtem neki, hogy maradjon, azt mondta: „Ne haragudj, Miska bátyám, ha felkötnek, felkötnek, de találkozni akarok a feleségemmel.” Bandi olyan kapacitás volt autószerelésben, hogy szenzációs karriert csinált volna Nyugaton.

Ehelyett hazatértek Brassóba és alkalmanként megjegyezte: – Hülye voltam, hogy hazajöttünk!

– A bödönben zsidó ékszerek voltak? – kérdeztem tovább apámat.

– Lehet, hogy elkobozott kommunista és zsidó ékszerek.

– A pár száz kommunista illegalitásban volt, ha le is tartóztattak közülük jó néhányat, ékszereik – vagy a pártvagyon – elkobozásáról nem hallottam, nem is volt rá törvény, mint a zsidóvagyonra!

– Ha te tudnád, hány kommunista per volt hányat védtem ügyvédbojtárként Nyírbátorban!

– Az illegális kommunistákból jutott volna Nyírbátorba is? És merészeltek pereskedni?

– Szerintem Nyírbátorban volt pár száz! Kommunistának mondták őket, de kikérték maguknak, és pert indítottak. Több esetben rájuk bizonyult, hogy kommunisták, és az illetők nem nyerték vissza a becsületüket. Írástudatlan parasztok is jöttek, hogy őket kommunistának mondják, amit Horthy idején mindenki tagadott.

Nyírbátori kommunista perek! – különös, mint a májszósz. Hogyan lehet valakire rábizonyítani, hogy kommunista vagy kereszténydemokrata, ha tagadja? A tettenérés sem fordulhatott elő, Nyírbátor kicsi volt ahhoz, hogy például röpcédulázzanak.

– Ott volt egy bödön arany, és a végképp elveszett a háború…

– A Kárpátok elvesztek, de Budapest nem! Budapest az egyetlen fővárosa a világnak, amelyik hatvan napig ellenállt az orosznak: Budapest a Hős Kitartás Városa! Ez a magyar nép történetében óriási jelentőségű dolog. Ennek is szerepe volt abban, hogy a Hitler utáni első kormány fizette a nyugdíjat a hivatásos magyar katonáknak, akik harcoltak Oroszország ellen. Ellenálltunk hatvan napig! Hősök voltak a Szálasi-katonák, pedig egyenruhájuk sem volt.

Apám fordítva volt bedugva a konnektorba. Szálasiék „nyílt várossá” akarták nyilvánítani Budapestet, hogy megkíméljék az ostromtól, Hitler azonban „erődnek” minősítette, és elfogadtatta Szálasival is, hogy Budapestet háztól-házig fogják védeni. Valóban voltak hős magyar harcosok, de igazi „Szálasi-katona” – mint apám apósa és sógorai – kevés akadt. A fővárosban négy német és három magyar hadosztály rekedt. A német és magyar vezetők féltek, hogy a „nagyvárosi csőcselék” itt is felkelést indít, mint Varsóban. Az ostrom alatt a két nációbeli katonaság legfőbb élelmiszertartaléka a hadsereg huszonötezerre becsült lóállománya volt. A kórházakban a sebesülteket a halottakról leszedett kötésekkel látták el. A fővárosi épületek több mint tizede használhatatlanná vált, elpusztult, a közművek nem működtek. Az ötvenkét napon át tartó hosszú és kegyetlen ostromot a korabeli jelentések „második Sztálingrád”-ként emlegették; Bécs hat nap, Berlin két hét alatt esett el. A magyar történelemben ez valóban „óriási jelentőségű”.

Az apám által önéletírásnak nevezett „Meghúzom magam” című szociográfiámban (1988-ban) azt írtam: „Miután a két testvér ekként elvált egymástól, apámékat valahol München táján német elvbarátai kirakták a kocsijukból az árokpartra. Pici gyerek? Terhes asszony? Nyilas zászló? Semmi nem hatotta meg ezeket a rekvirálókat sem. Bizonyára sokan arra gondolnak: azt kapták, amit, érdemeltek. De legfeljebb apám maga »érdemelte« ki ezt a bánásmódot, egyébként ő erre a kalandra engem is magával akart vinni…”

– Ki vette el a kocsidat, és hogyan? – kérdésre apám helyreigazította a túldramatizált szöveget.

– Egy német százados kölcsönkérte egy fél órára, hogy bemegy vele a parancsnokságára és soha többé nem jött vissza. Azért küldtem a sofőrömet is, hogy visszakapjam a kocsit. De becsapott, talán tíz perc múlva kilökte a sofőrt, úgy menekült tovább. Miután éjfélig nem jött vissza, mit tehettem? A véletlen segített. Egy Dobos nevű budapesti teherkocsis – Bandi öcsém ismerőse – felvett bennünket.

A teherautózás lett az egyik oka Rózsa húgom halálának. Apám azt írta Chicagóba, hogy a gyerekecske „nem bírta a menekülés viszontagságait, tüdőgyulladást kapott, ráment a kis élete”, így ő az ausztriai Bad Hallban nyugszik.

Apám viszont Európa közepén, Németországban nem érezte jól magát. Chicagóba azt írta: „Elképzelni se tudjátok, hogy menekültem meg Rákosi pribékjeinek a karmai közül egyik katonai zónából a másikba menekülve Németországban, míg végül kijutottam Ausztráliába.” Ez csak akkor hihető, ha kérkedett a nézeteivel, hatalmas „rangjával”. Ha valóban annyira hajkurászták volna, akkor kikérik a szövetséges hatalmaktól, ahogy Szálasit, Imrédyt stb. kikérték. De kisvad volt ő ehhez. Ötheti főispánkodás alatt oly sok gonoszságra akkor sem futotta volna, ha más bölcsőben ringatják. A belügyminiszteri igazolás szerint sem folyt ellene soha semmilyen eljárás. Ennek ellenére, az ő helyében én sem igen maradtam volna Európában. Persze, ez az „én az ő helyében” képtelenség.

– Angol nyelvterületre kívántam menni, mert én már gimnazista koromban tanultam angolul. Két évig voltunk Németországban, és én ott is az angolt tanultam, nem a németet. Azt beszéltem, de nyelvkönyvet csak angolt vettem a kezembe. Angliába nem mehettünk – a kvóta betelt –, Amerikába sem, mert féltem a New-York-i zsidóságtól. Ott van az a kétmillió (sic!) zsidó, akit állítólag megöltek. A háború alatt egész Európában nem volt kétmillió zsidó! Ha ötven százalékot megöltek, az sem több egy milliónál; a többi New-Yorkban van… Végül elmentünk Ausztráliába.

Az elpusztított, elégetett zsidóknak persze nem volt mindegy, hogy közülük hatmillió vagy egymillió jutott az ismert sorsra. De nem értem, hogy apámat – a Szittyakürtös magyarokat – miért nyugtatta meg, hogy eszméikkel vagy akár tevőlegesen is „csupán” egymillió ember megöléséhez járultak hozzá? Ennyi még belefér? Vagy legyek elnéző, mert legalább nem tagadta a holokausztot, mert egymilliót „bevallott”?

Én évtizedeken át nem tudtam – valószínű, nem is akartam tudni! –, hogy környezetemben ki a zsidó. De a hetvenes-nyolcvanas években előkerült a téma. Magyarországon ekkor kezdték „suttogni”, hogy ez vagy az zsidó. Egyre több barátom is szükségesnek érezte, hogy tudtomra adja valamiképpen, hogy ő „az”. Mostanság pedig már bizonyos lapok és körök kurziválva közlik ezt ismert nevekről. Nem zsidóznak, dehogy, csak kurziválnak. Aztán a Parlament előtti nagy tüntetésen már villanyoszlopra akartak húzni nem is egyet.

Engem barátaimmal, zsidó barátaimmal is már egy életre összebilincselnek érzelmeink, emlékeink. Nekik is számadással tartozom magamról, talán apámról is. Hajtott ez is, hogy akár tíz határon át is elérjem, hogy találkozzak vele. Ők nagyot futottak a felszabadító szovjet csapatok elől Németországon, talán Dánián vagy Hollandián és Ausztrálián át egészen Brazíliáig. Nekem már nem kellett ilyen kacskaringósan menni, mégis sokkal hosszabb idő alatt értem el Brazíliába, mint ők. Mikor végre megérkeztem, az igazán fontos kérdések többségét nem tettem fel. Nem készültem fel rá.

Jó lett volna megkérdezni apámtól, hogy egy évvel a házasság, pár hónappal Rózsácska születése után tényleg azt ígérte, hogy „visszaválik”? Szép fiatal feleségét, kislányát miért hagyta volna el „fékezett habzású” első feleségéért?

– Meddig hittél a németek győzelmében (abban, hogy tényleg visszatérhetsz hozzánk – teszem hozzá utólag)?

– 1944 karácsonyáig, amikor az oroszok Románián keresztül Pest ellen vonultak. Szálasi miatt maradtam a mozgalomban, nem lett volna erkölcsös hátat fordítani neki, hisz barátom is volt. Nemcsak főispán voltam, hanem a két vármegye hadműveleti biztosa is: én a tartalékos hadbíró főhadnagy, aki nem is teljesített frontszolgálatot.

– De uralomra kerülésetek idején, 1944. októberében még úgy gondoltad, hogy a háború folytatása nemzetmentés?

– Az volt, mert az oláhok még nem ugrottak ki!

– Ők már augusztus 23-án kiléptek a háborúból.

– Tényleg! Magyarország erődítéseket épített a Kárpátok csúcsán az oroszok ellen, ami a kiugrásukkal hasznavehetetlenné vált. Ott meg tudtuk volna menteni az országot, ha ott jönnek, és nem Románián, a Tömösi-szoroson keresztül. Az oláhok kiugrása juttatott bennünket az oroszok markába! Olyan erődítések voltak, mint a francia Maginot-vonal.

– Az sem vált be, Belgiumon keresztül megkerülték. Nem beszélve arról, hogy 1944-ben már nem létezett szétbombázhatatlan védelmi állás!

– Ha Eisenhower nem bratyizik az oroszokkal, más lett volna a helyzet!

– Eisenhower 1955-ben „bratyizott” velük. A háború alatt Roosevelt volt az elnök, 1945-től pedig Truman – hoztam zavarba a 83 éves embert. Gyorsan másra tereltem hát a szót: – Mikor találkoztál utoljára Szálasival?

– Árulás folytán őt Salzburgban letartóztatták, ahol én meglátogattam. A titkárnője könyörgött, hogy Pünkösti testvér, az istenért, menjen innen, hisz ebben az egyenruhában elviszik magát is. Ő azt mondta nekem, hogy Magyarországról jöttek Szálasiért.

– Az amerikaiak tartóztatták le, de mindegy – legyintettem. Miért gondolta azt apám, hogy egy ellenséges ország vezetőjének a letartóztatásához árulás kell?

Szálasi a „nemzetvezetői törzsszálláson” a Salzburg közeli Mattsee községben került amerikai fogságba május 6-án, és csak október 3-án szállították Budapestre. Vagyis itt szinte semmi sem stimmel. Apám egyik levele szerint: „1945. március 27-én értünk Ausztria földjére” – Szálasi két nappal később. Valószínű tehát, hogy az ugyancsak fellegjáró „Pünkösti testvér” megfordult körülötte az utolsó hazai napokon is a „Gyepű II”-őn (Kőszegen), eszébe sem volt hátat fordítani neki.

Apám sosem nézte jó szemmel a két világrendszer – Eisenhower és Hruscsov – „bratyizását”. Mint elmondta, egy német professzorral – Adenauer barátjával – azért tartotta a kapcsolatot, „hogyha jön a megváltás ideje, akkor Magyarországot is sorolja be”. Az NSZK helyettes attaséját pedig arra kérte, hogy Németország szovjet birodalomhoz tartozó felével, azaz az NDK-val együtt szabadítsanak fel bennünket is. Pikáns, hogy amikor valóban eljött a „megváltás ideje” (?), úgy fordultak az események, hogy Magyarország segített az NDK „felszabadításában”…

– Mikor vetted le az egyenruhát? – kérdeztem tőle.

– 1945. május 8-án elástam egy hegyoldalba egy faládában, amiben addig edényeket tartottunk. A ruha egyik zsebében hagytam a kinevezési okmányomat.

Egy magyar úr! – legalább a ruha vigye tovább a rangot, még ha a föld alatt is.

Ebből arra is következtethetünk, hogy talán a háború végnapja, május hatodika és nyolcadika között kereshette fel Szálasit, aki – óh, be furcsa hitleri egybecsengés – nagyjából egy héttel korábban vette feleségül Lutz Gizella tisztviselőnőt, akivel 1927 óta jegyben járt. De a letartóztatott nemzetvezetőnek meghagyták volna a titkárnőjét? Azt tudhatta volna apám is, hogy a magyarok előbb-utóbb jelentkeznek Szálasiért. Ez öt hónappal később be is következett. Az apámnak mondott titkárnői figyelmeztetés után feltételezhető, hogy a hölgy hallotta főnöke látnoki mondatait. Amikor ugyanis a hívei kérték Szálasit, hogy meneküljön, különben kivégzik, ő állítólag azt mondta: „Tudom! Ha az amerikaiak tudnák, mit tesznek, el sem fognának. De mivel nem tudják, elfognak. Ha tudnák, mit tesznek, nem adnának ki. De mivel nem tudják, kiadnak. Otthon, ha tudnák, mit tesznek, nem bántanának. De mert nincs eszük, fel fognak akasztani.”

Megtörtént. Setesután, de tudatosan. Egyébként, ha Szálasi Ferenc fél évvel korábban csak ezred ennyire lett volna előrelátó, nem vállalja el a nemzetvezetést… De képtelenséget ne várjunk tőle sem, hiszen ez volt minden vágya. Ennyit a szemellenzős látnokságáról.

Nekem apám nem említette rafinált menekülését Rákosi pribékei elől. Csak azt mondta:

– Amíg Klári meg nem találta a szüleit, állandóan futni akart. – Aztán halkan, mintha félt volna, hogy megjegyzése kihallatszik, csendesebben hozzátette: – Bár hagytam volna! – Annak ellenére mondta ezt, hogy két éve még szomorú eseménynek nevezte a válásukat. Csak nem azért titkolta előlünk tíz éven át a történteket, mert félt rákérdezünk: csak nem egy fiatalabbért hagyta ott Klárit is hatvannyolc éves fejjel?

Németországban a munkanélküliek kaptak némi segélyt, emellett az angolt kultiváló ügyvéd és hadbíró a felszabadító amerikai katonaság konyháján dolgozott, ha kellett, mosogatott is. Tőlük ugyan alig kapott fizetést, de ennivalóval ellátták.

– Annyi kaját vittem haza, meg cigarettát, csokoládét, hogy még maradt is. Nekem nem kellett a csokoládé sem, mindig szorulással kínlódtam, most sem eszem. Klári otthon ült az anyjával. Az apja és a testvérei egy másik német városban laktak, és dolgoztak ugyancsak az amerikaiaknál.

Az amerikai zónából – egy vagy két alkalommal – formás, két-háromkilós csomagot kaptunk tőle. Az ekkor megalapozott bélyeggyűjteményem ma, hatvan évvel később is mintha ebben a kemény papundekli dobozban hányódna a kacatjaim között. Nem emlékszem már rá, hogy a különböző zónabeli postatiszta bélyegeken kívül mi volt még a csomagban (kávé? tea? csokoládé?). A szappannak viszont története lett. Magyarországon akkor nemigen lehetett szappant kapni. A türelmetlen csomagbontás közben ezt a kincset szokatlan állaga, formája miatt a család forgatta, szagolgatta, és egyszer csak anyám kijelentette:

– Ezt zsidók zsírjából főzhették…

A kis japán tyúkocska odacsippentett az új asszonynak – a szappangyáros lányának –, de főleg a németeket vágta.

Noha egyre nagyobb lett a mosdószerhiány, a madárlátta szappant borzongva rakosgattuk ide-oda – titokban én mintha megmutattam volna egy-két barátomnak, felfedve előttük a „titkát” –, végül elajándékoztuk valakinek ezt az amerikai hadseregben rendszeresített „komisz” szappant…

Figyelmesen olvasva apám magnóra mondott szavait, meglepő mennyit téved az évszámokban, és sok fontos tényben is. Fennebb azt említette, hogy Németországban két évig éltek, ám a nekem adott papírjai közt találtam egy nyomtatott „Megivó”-t (így!), miszerint 1948. szeptember 18-án a Fekete-erdő északi részén lévő Freudenstadtban, a magyar esten ő mutatta be nyilas sorstársát, a költeményeiből előadó Alföldi Gézát… Zsák a foltját! És ez a „huszárcsákós” alanyi költő, a volt nyilas propaganda államtitkár, bátrabb volt apámnál! Ő Németországban maradt, megalapította és szerkesztette a Hídverők című lapot. A lírai mellékletek alaphangját saját versei határozták meg. De a hídverés csak álcázás lehetett, ezért 1962-ben a német bíróságok antiszemita, náci, nyilas stb. eszmék terjesztése miatt betiltották a lapot, és Alföldit 6 hónapi felfüggesztett börtönre ítélték. A mellékbüntetésként kiszabott kitiltását az országból állítólag azért nem lehetett végrehajtani, mert nem akadt ország, amelyik befogadta volna a sokoldalú művészt. 1991-ben, egy évvel apám előtt halt meg, de egy évvel korábban is született. Az ítélet kibillentette a költészetből. Üzleti vállalkozásaiba rendre belebukott. A költő, újságíró, szerkesztő, kiadó, zeneszerző verseinek Magyarországon persze akadt kiadója, ám csak halála után majdnem másfél évtizeddel.

Apámék 1949-ben hagyták el Európát. Ekkor ő viselhette a kalapot, hiszen Klári famíliája Belgiumon át Brazíliába vándorolt ki, apámék viszont Ausztráliába hajóztak.

– A hajón volt egy csinos, magyar fiatalember; aki részt vett az angol kurzuson, amit fizetésért tartottam. Klári csak gludált erre a férfira, ahogy a házasság előtt rám, vagy most a feleségedre. Már a hajón lefitymált, hogy ezzel a talán nála is fiatalabb emberrel fog élni. Ez a fiú annyira korrekt volt, hogy nem is Sydneyben telepedett le, hanem mindjárt Melbourne-be ment.

Angolul glue ragad, tapad. Szegény gyönge, védtelen férfiak! Még annyit ehhez a nagy gludáláshoz, hogy sem Eszter, sem én nem emlékszünk rá, hogy Klári tapadt volna rá.

Ausztráliában a bevándorlóknak két évig kijelölt munkahelyen kellett dolgozniuk. Apámat Sydneyben egy szövőgyárba helyezték el, gép mellé. Kezdődött a hosszú távú emigráns élet!

– Hamarosan élre törtem a magyarok között; jártam a munkaügyi miniszternél is, írtam az emigráns lapba… Egy alkalommal a délutáni műszakból későn mentem haza, és ott találtam Klárit az ágyban egy fiatalemberrel, igaz, felöltözve. Tuzson Árpád futballista szép ember volt, és engem ugyancsak jól ismert, tisztelt. Őt is Klári csíphette fel, és hurcolta fel a lakásunkra. Lehet, direkt rendezték így, hogy váljak el. Klári kijelentette, nem akar velem élni, egy ismerőshöz költözik. Menj, áldjon Isten, a címed sem érdekel! Másnap vagy harmadnap szereztek kocsit, és én még Sydneyben megindítottam a válópert, de átköltöztem Melbourne-be, ahol már átlavíroztam egy autógyárba. Ám Klárinak hamar elege lett az ő Árpikájából, aki még a másik fiúnál is fiatalabb volt. Ráunt, és talán két hónap múlva sírva jött vissza hozzám. Besöpört a szennybe, bohócot csinált belőlem, majd jött, hogy vegyem vissza. Ez volt a helyzet a mi házasságunkban.

– Miért fogadtad vissza?

– Gyereket akartam helyetted. Azt reméltem, ettől megkomolyodik. De egymás után jöttek az abortuszai… Az anyja azt írta São Paulo-ból, hogy a férje – vagyis a Klári apja – kőgyapotgyárat épít egy bankárral együtt. A brazilok nem ismerték a kőgyapotot, nagy üzletre volt kilátás. Jöttek a levelek, és Klári rágta a fülemet: vándoroljunk ki, minden rendben lesz. Az anyósom biztatott, hogy kezdetben velük élhetünk, később pedig keresünk kedvünkre való helyet. 1952-ben érkeztünk Brazíliába. Először tényleg velük éltünk, igaz, nem is tudtunk portugálul semmit.

Érdekes véletlen, hogy a kőgyapot – itthon bazaltgyapot – szálhúzási tulajdonságainak méréséről írtam 1959-ben a diplomamunkámat. Mivel a tanszéken elgépelték a vizsgálandó anyag összetételét, az ő hibájukból semmi eredményre nem juthattam (a diplomán kívül). De megállapították: „A kutatásban a sikertelenség is eredmény: kiderült, ez az út nem járható!” Akadnak ilyen utak. Apáméknak sem ütött be a szigetelőanyag-üzlet, amiben döntő szerepe lehetett annak, hogy az após, Jókuthy Gyula mérnök meghalt.

– Klári néni azt mondta, te vagy az oka mindhárom házasságod tönkremenetelének. Szerinte már a házasságotok másnapján 180 fokot fordultál: csak az történhetett, amit te akartál. Panaszkodott, hogy negyvennyolcszor költözött veled!

– São Paulo-ban kétszer költöztem a családdal, és Curitibában egyszer. Mivel „csak az én akaratom érvényesülhetett”, külföldre is kétszer költöztünk – miatta. Ha a magyarországit is számítja, ötször költöztünk a huszonhét év alatt, amíg együtt éltünk.

Már a huszonhét együtt töltött év is hamisnak tűnik, mert akkor az 1974-es válásuk előtt négy évig külön kellett volna lenniük. Előfordulhatott ez is, hiszen a mi famíliánkban minden megtörténhet. Apám azt is mondta: „Elváltunk, de a gyerekek nem tudnak semmit róla, nem akartam elidegeníteni őket az anyjuktól.” És az anyjuk sem mondta el nekik? Meg nincs azoknak a gyerekeknek szemük, fülük? – de a válásról majd később, maradjunk a költözéseknél. Ebben inkább Klárinak hiszek, aki a negyvennyolc állomásba beleszámíthatta az 1944–47-es menekülés tíz-húsz vagy több helyét is. Apám Klára nyakába varrja a „kétszeri” külföldre költözést meg az ausztrál-kitérőt is, pedig abban ő igazán ártatlan lehet. És nem apám miatt kellett belerohanniuk a vakvilágba?

Az emigráns létet nem az én öregemnek találták ki – ha egyáltalán szabták valakire ezt a kényszerzubbonyt. Apám úgy volt ezzel, mint az egyszeri parasztgazda a jégesővel, aki dühében maga is hozzálátott egy bottal csépelni a termést: „Lássuk Uramisten, mire megyünk ketten!” Ha már egyszer menekülni kényszerült, akkor szüntelenül menekült, akkor is, amikor semmi nem kényszerítette rá. Mint ha gilisztája lett volna, képtelen volt megülni a fenekén. Nem akarta elhinni, hogy egy várossal, egy állammal, egy földrésszel odébb sem képes meg sem közelíti azt az életnívót, társadalmi tekintélyt, amiben Magyarországon akár csak ügyvédként is része volt. Nem a génjei hordták a vándorlási ösztönt, hanem a hazátlanság, majd a magány taszigálta egyre tovább. Nemcsak ősszel vándorolt, mint a madarak, hanem mindig, ha a távolban akárcsak gondolatban is megcsillant valami. Neki mindig új cél, új remény, új hely kellett, hiszen álomsikerei közül alig-alig valósult meg valami. Már itthon elkezdte a vándorlást. Budapest, Debrecen, Budapest (ház a Maglódi úton), Kisújszállás, Nyírbátor, Tornalja, Miskolc – hét hely 1926–43 tizenhét esztendejében, pedig előtte még önszántából szökött át Erdélyből az anyaországba. Tulajdonképpen egész életében kelebólált a délibáb után. 1989-es brazíliai látogatásunk előtt azt írta: „Én már a hatodik államban, de a tizenötödik városban lakom, s mindez az egyedüllét miatt.” Élte fogytán meg a kör bezárásával, a hazatelepüléssel vívódott.

(Kíváncsiságból én is csokorba gyűjtöm a „megállóimat”. Egyetemista koromtól fogva: Veszprém, Szeged, Budapest – ötvenkét év, három hely. Ez nem érdem! Nem volt háború, nem sújtott az emigráció, „javamra szolgált” a langyos szocialista rendszer viszonylagos biztonsága is, no meg az, hogy nem apám „fennhatósága alatt” éltem. Az első tizennyolc évem mozgalmasabb volt: Nyírbátor, Tornalja, Debrecen, Özörény, Gice, Földes, Vámospércs, Debrecen – nyolc hely.)

Másnap, hogy elengedtek bennünket az orosz parancsnokságról, anyám felbecsülte, mit lehet, mit kell tenni az iskolában, hogy megkezdhesse a tanítást. Kék füzet: „A termek, a folyosó padlója tele szalmával (itt aludtak a katonák), a padok kidobálva, az udvaron bokáig jártam a naplókban, az iskolai segédkönyvekben. Azt se tudtam, hol kezdjem. Kértem a jegyzőt doboltassa ki: várom a fiatalokat segíteni rendbe rakni az iskolát. Főképp a lányok jöttek. Mindent együtt csináltunk, de mikor a vécékre került a sor – ahol az ürülék púposan volt ráfagyva az ülőkékre – kitört a »palotaforradalom«, hogy ők ezt nem csinálják, mert kifordul a gyomruk tőle!

– Jól van, a mindenségit! – öntött el a düh –, ha nektek derogál, megcsinálom magam mind a tizet! – és hozzákezdtem. Félre álltak és néztek, végül az egyik lány odasomfordált:

– Tessék ideadni, tanító néni! – nyúlt a lapátért. Aztán jöttek a többiek is. Egy hét alatt végeztünk, elkezdődhetett a tanítás. A gyerekek gyéren jövögettek. Még a közelben klomotolt a háború, a szülők féltették őket. Valahogy én se voltam a régi, megmerevültem a válságos óráktól, hogy meghurcoltak, mint egy bűnözőt. Pedig a falu népe nem tehetett róla.

1945. március 8-án beállított hozzám Samu, hogy Gicén, ahol ő a pap, nincs tanító, nem volna-e kedvem átmenni? Az iskola, a tanítói lakás éppen maradt, a giceiek segítenének a költözésben… Úgy éreztem, a börtön ajtaját nyitotta ki előttem. Menekülni kell innen, menekülni, ahol minden szép emlék rommá változott. Igent mondtam és már másnap – a zuhogó eső ellenére – nyolc kis parasztszekérrel elhagytam Özörényt.”

Nem volt ilyen hirtelen az én anyám. És megfutamodós sem. Ez a lépése menekvés volt és bosszú is. A sértettség vezette, amiért két tanítványa apja is a labancok közé állt, hogy a faluja nem védte meg. Igaz, a hajunk szála sem görbült, csak a lámpás tört el. Kérdés: vádolható, felmenthető-e a falu? Ha a gyárban tényleg működött kommunista sejt, legalább a szimpatizánsok közül valaki csak otthon maradt, és neki – nekik? –, nem kellett volna hagyni, hagyniuk, hogy egy kis senkiházi dirigáljon. De hát fejtetőre állt a világ, kutya nehéz volt a-t, vagy bét mondani. Ilyen időkben a helyezkedés a divat, hogy bunkó helyett inkább piros pontot kapjon az ember.

Anyám Samu bácsi ajánlatát nem csupán megbántottsága miatt fogadta el. Vásárhelyi tiszteletes urat – aki ekkor még nem tért vissza a menekülésből – egyéb okok nélkül sem volt nehéz elcserélni rá.

Folytatás: „Gice mindössze 8 kilométerre van Özörénytől, bent a gömöri hegyekben. Az iskola nem volt olyan szépfekvésű, mint az özörényi, amely felkiáltójelként uralta a környéket. Az épület a főutcán állt a többi ház közé sorolva. A lakás sem volt olyan tágas, az iskola egy tantermes. De kiléptem az udvarra, és elém tárult a falu határáig tartó idilli szépségű kert, és a horizontból szinte felém nyúltak a hegyek. A kert végét kékibolya árok jelezte, mert a kerítést a katonák eltüzelték. Az iskola, a lakás hófehérre meszelve várt ránk, és megérkezésünk után nyomban körülvett Gice felejthetetlenül jó népe. Egyszerre tízen kérdezték, miben segíthetnek. A szolgáló leányommal, Irénnel, és egy pár emberrel együtt egyhamar lepakoltuk a nehéz bútorokat is, és én máris otthon éreztem magam. Horvát néni és bácsi, az áldott emlékű kurátorházaspár átjött megnézni a berendezkedésünket. (Róluk még szólok.) Jött Samu is, kutatva, hátha csalódást lát a tekintetemben? Ha lett volna, akkor is a kút mélyére rejtem előle, aki a védőszentem volt a legnagyobb szükségben. Végre éreztem, hogy nem vagyok egyedül a világon. Apró segítéseit is mindig úgy tette, mintha bocsánatot kérne. A falu népe rajongással szerette. Szinte naponta betért minden házba meghallgatni az emberek ügyét-baját, és ha tudott segített. Nemegyszer beutazott a járási székhelyre egy-egy híve hivatalos dolgait intézni. Lelkipásztor volt a szó legnemesebb értelmében. Lehetetlen volt őt nem szeretni. De ott a faluban nagyon kellett vigyázni, ne lássa meg senki rajtunk. A gicei egyháznak volt egy filiáléja (fiókegyháza) 2-3 kilométerre, talán Rimóc volt a neve. Vasárnaponként ide is el kellett járnom, mint kántornak, és onnan gyalog tértünk haza. E meghitt séták alatt lehettünk kettesben és beszélgettük ki magunkat. Egy alkalommal útba ejtettük a parókiát is, kért, nézzek szét nála.

– Hogy gondol ilyet a falu szeme láttára?

– Éppen azért: így vigyázzák magát tőlem.

Ennél szebb paplakot még nem láttam, olyan volt, mint egy nagy kert közepén álló ódon vár. Az ablakokon öblös vasrács, elől nagy virágos terasz. Bent négy nagyszoba, de csak egy volt berendezve neki. A kert maga a Paradicsom, és alatta csörgedezett egy kis patak. Lelkesedésem közepette merészen megkérdezte:

– Nem lenne ennek az „ódon várnak” az úrnője?

Elcsodálkoztam és elütöttem egy nevetéssel, hiszen tudta, hogy menyasszony vagyok. Talán el is ítél, aki olvassa a sorokat. Tiltakozni kellett volna, de így történt. Őszintén akarok írni, és ezen nem is változtatok!”

Anyámat meglegyintette a szerelem. Elragadtatásában a paplakot várnak nézte, a kert maga a Paradicsom, és akad csörgedező kis patak is. Valójában Gice jelentéktelen község volt Özörényhez képest is. Nekem alig van emlékem az ott töltött másfél hónapról. Később valakivel levelezhetett anyám, ma is látom az ő írásával a község szlovák nevét: Hucin. Gicén szlovák pajtásaim is akadtak, és én povedáltam velük (de fél év múlva már nem tudtam egy kukkot sem szlovákul).

Ateizmusom alapkövét Gicén rakta le Molnár Sámuel tiszteletes úr. Nem vet jó fényt rám a történet, de én sem hazudhatok itt (írásban), mint ott (szóban). A református hittanóráról az evangélikusok és a katolikusok kimehettek játszani, hiszen nekik külön lesz hittanórájuk. Csakhogy az evangélikusoké elmaradt, én mégis a játékot választottam a hitbéli okulás helyett.

– Árpád, jársz te hittanra? – kapott el Samu bácsi.

– Járok! – feleltem arcátlanul, de isten szolgája tisztában lehetett azzal, hogy az evangélikus kolléga nem volt még a faluban, ezért pofon vágott. Nem csupán a téma, vagy a kapcsolatunk tette ezt a pofont feledhetetlenné, hanem a módja és a gyorsasága is. Fonákkal, a keze fejével ütött, és az együtt töltött napok ellenére ekkor vettem csak észre, hogy Samu bácsinak pecsétgyűrűje van.

Mondjam, hogy igaza volt? Megtehetném. Ismételjem el, hogy aki hazudik, az lop is, aki lop… De inkább azt kérdezem: az Isten igazát az ő szolgájának pofonnal kell hirdetnie? Kerülő kérdés, hiszen itt semmiféle igehirdetésről nem volt szó. „Tanítása” nekem persze nem tetszett, ez a kövérkés ember se nagyon. Aztán Debrecenben szülői kényszerrel, éppen csak megfeleltem a konfirmáláson, az állam és egyház szétválasztásakor pedig én az állammal tartottam. Jó volt az evangélikusság, hiszen a katolikusok, a reformátusok bizgatásakor én mehettem játszani. Elbicékeltem ezen a „harmadik úton” – amiről csak „szent” Kaszap István térített le pár hétre.

Kék füzet: „Nem sokáig tartott az egyre otthonosabb nyugalmam. Egy hűvös, szeles áprilisi délután lélekszakadva rohan hozzám a kurátor néni:

– Drága tanítónéasszony nagy baj van! A szomszéd faluban minden anyaországit fölkeresnek a cseh rendőrök, és visszazavarják őket Magyarországra. A letenyei tanítónő mikor hírét vette, azonnal férjhez ment egy falubéli férfihoz és így nem háborgatták. – A drága jó Horváth néni észrevette a mi viszonyunkat Samuval. Rögtön ki is pakolt az ötletével, amit ő már a férjével is megbeszélt. – Tetszik tudni, van nekünk a kamarában a hombár alatt egy rejtett pincénk. Elbújtatom oda, amíg ezek itt keresztülhaladnak. Ha keresik, azt mondjuk, már elment. Aztán elő tetszik jönni, megesküdnek a tiszteletes úrral, és akkor végleg maradhat mivel ő régen is cseh állampolgár volt. Mi nagyon megszerettük a tanítónéasszonyt, úgy örülnénk, ha itt maradna, és vége lenne a hányattatásának.

Ma is látom jóságos, kérlelő arcát. (Azóta többször is meglátogattam Csehszlovákiában, a giceieket, a jó Horváth nénit és kiterjedt családját is. Tavalyelőtt sírva búcsúzott tőlem, hogy talán már nem is látjuk többé egymást. Valóban, 1978-ban, 86 évesen – munka közben – elhagyta a nemes lelke.) Miközben nagy akaratát erősítgette nekem, megjelent Samu. Szelíden neki is elmondta az ötletét, és az ajtóból még visszaszólt:

– Tessenek ügyesen megbeszélni!

Samu arcát elöntötte az öröm:

– Látja, még a történelem is segít, hogy egymáséi legyünk!

– Nem Samu, ezt sosem, különösen külső körülmények kényszerítő hatása alatt nem!

Ezt már nem tűrte a becsületem, feltámadt bennem a hűség érzése is. Az engem nagyon szerető Lacit nem árulhatom el ilyen hitvány módon csak azért, hogy mentsem a bőrömet.

Samu kérlelt, hogy gondoljam meg. Az arca egyre bágyadtabb és szomorúbb lett. Vele szenvedtem én is, hiszen szerettem. Sok huzakodás után, meg kellett ígérnem, ha Lacival történne valami – rossz hírek keringtek a rozsnyói hegyek túloldalán harcoló magyar egységek veszteségéről –, hozzá fordulok segítségért. Kis idő múlva ragyogó szemmel még egy újabb fogódzkodót talált ahhoz, hogy ne szakadjunk el végképp egymástól:

– Tudja mit? Ha megérkezik Debrecenbe, menjen fel a püspöki hivatalba és kérje meg a püspök urat, hogy helyezzen át engem akármelyik kis faluba, nincsenek igényeim, csak a maga közelében lehessek!

Meggyőződésem ellenére megígértem, bár tudtam, hogy lelkiismeret fordulás nélkül nem lehet őt kitépni ebből a közegből. Itt született, itt volt pap az édesapja, itt él az özvegy édesanyja, és a szeretett gyülekezete. Ösztönösen éreztem, hogy az övé is épp olyan hiábavaló akarás, mint Miska és Laci hívása, hogy meneküljünk.”

Próbálom tetten érni anyám e zárt szerelmét, de képtelen vagyok túljutni a tiszteletes úr „atyai” pofonján, azon, hogy akkor is megkaptam volna ezt, ha nincs köztük „titkos kapcsolat”, vagy privilégium volt? Számomra Molnár Sámuel a kék füzet megismeréséig csupán a háború alatti jótevőnk, gyámolítónk volt. Ma már sejtem, anyám Laci bácsi miatt titkolózott előttem – jobban, mint a falu előtt –, ő azt akarta, hogy én kikezdhetetlen erkölcsi mintaképként tekintsek rá. Ezt sikerült elérnie, megőriznie – a kék füzet után is. Fentebb anyám nagy szeretettel ír Horváthékról, a giceiekről, arról, hogy többször is meglátogatta őket. Samu bácsiról viszont egy szót sem ejt! Második férje, apa jelenléte zavarta? Nem akármilyen történet lehetett a már nem dr. Pünkösti Mihályné, hanem Torma Antalné és Molnár Sámuel találkozása. Egy gicényi falucskában ők el sem kerülhették egymást, ha anyámék ott voltak két-három napig, ha akkor még élt Samu bácsi… Micsoda kézfogás, milyen csontig ható tekintetek – „Megöregedtünk, kedvesem!” –, és micsoda áramütések!

Ebből valószínű nem történt meg semmi. Ők nemigen találkozhattak. Molnár Sámuel tiszteletes úr megnősült, gicei lány lett a felesége, aki két lányt és egy fiút szült neki, kettő közülük diplomát szerzett. Samu bácsi átkerült papnak Özörénybe, azaz Gömörhorkára. Anyámat legfeljebb ő hívhatta volna meg oda – hiszen mással nem volt olyan szoros kapcsolatban, mint a gicei Horváthékkal –, de Samu bácsival nem tartották a kapcsolatot, nem hívta, az adott esetben faluhelyen, de a feleségével szemben sem lett volna illendő.

Vásárhelyi Lajos helyett

Természetesen a kék füzetben a főtéma a ránk váró kitelepítés volt:

„Összevissza rajzottak a gondolataim, nehezen aludtam el. A végén beszuggeráltam magamnak, hogy az elűzetés is éppolyan rémhír, amiből mostanában annyit hallottunk már. Irén leányom azonban lerángatott a földre: jajgatott, hogy fogadjak szót a kurátoréknak, mi lesz ővele, ha elmegyek?”

Szóval anyám Irénnel is megosztotta, hogy menekülésként felajánlották neki a házasságot… Mindenki tudott mindent, csak a gyereket hagyták tudatlanságban.

Anyám és a tiszteletes úr legalább fényképet cserélhettek volna. Nem is hiszem, hogy nem tették, amint azt sem, hogy nem váltottak levelet. De anyám miért nem őrizte meg ezeket? Kiábrándult volna? Nem akarta, hogy apa kezébe kerüljenek? És Miska I, Miska II szirupos sorai? Csak nem azért estek cenzúrája áldozatául, mert anyám mégiscsak elcsábult? Nem hiszem, bár a kilátástalan háború nagy csábító. Sajnálom, hogy a golyózáporban anyámmal biciklizős Samu bácsiról nem maradt fenn egyetlen fénykép, nincs tőle egy sor sem. Szívesen látnám az arcát, a kézírását – a szerelmes papot.

Politikus-ügyvéd, katonatiszt, pap, egy tanítócska és végül Torma Antal beőrlő főmolnár. Szép palettát szedett össze a munkakerülő sarki fűszeres szűzies lánya!

A kitelepítési rémhír másnap este öltött testet. Vacsora előtt beállított két csecsen dőr, akarom mondani két cseh (vagy inkább szlovák) csendőr, hogy pakoljunk össze két ötven kilós csomagot, mert két óra múlva, este tízkor jön értünk a szekér és elvisz a határig a főjegyzőékkel együtt. Ez parancs: minden anyaországinak el kell hagyni Csehszlovákia területét!

Észrevette a tisztelt olvasó, hogy száműzöttként már felnőttnek számítottam én is, bár magam sem voltam ötven kiló?

Édesanyám szerint a „csecsenek” magyarázatként még azt is hozzátették, hogy nekünk – mármint a magyaroknak – Hitler ajándékba adta ezt a területet, de ő már halott, más idők járnak, a háború befejezése óta a Felvidék már nem Magyarország! Csak az ilyenkor illő szőrszálhasogatás kedvéért: áprilisban még nem fejeződött be a (nagy) háború, és harmincadikáig még Hitler is élt… A lényeg, hogy a béketárgyalások elkezdéséig a legutóbb megcsonkított Csehszlovákia kész helyzetet akart teremteni, és sérelmeit meg akarta torolni a magyarokon (is). Tudták, hogy sötét dolgot cselekszenek, ezért pateroltak ki harmincezer magyart az éj leple alatt, ezért voltak határozottak és gyorsak.

Kék füzet: „Az élet a pórusaimon szivárgott kifelé belőlem, testetlen zokogás szorongatta a torkom. Szerettem volna megkérdezni, meddig, meddig üldöznek még egyik helyről a másikra? Ember vagyok, dolgozom teljes erőmből, szívemből, miért kell hát megint továbbmenni? Hát mi vagyok én, egy kapcarongy, amit odébb rúgnak? Mi vagyok? A politika lejárt szavatosságú áruja, egy kidobandó kacat, ez lenne a megmásíthatatlan történelem akarata? Messziről hallottam az egyik csendőr hangját:

– Menni kell, nem érti? Kezdjen pakolni, este tízkor itt a szekér magukért! A bútorok az állam tulajdonába kerülnek.

Mihez kapjak? Ezerfelé rángattak a gondolataim, hogy mit is vigyek magammal. Ruhanemű, éjszakára ágynemű, reggelre élelem kell… Valami értéktárgy is, hogy szükség esetén segítsen. Mint az őrült hajszoltam a tekintetem egyik tárgyról a másikra, egyik szobából a másikba. A szememmel összecsomóztam ezt is, azt is, próbáltam megbecsülni, hogy ezzel, azzal, amazzal együtt hány kilogramm lesz. Ha az értékesebbjét viszem és elveszik tőlem? És ha itt hagyom? Irénem sírdogálva járt utánam, és próbált tanácsokat adni:

– Inkább amazt… az nehéz, azt elveszik...

Először ágyneműt raktam el, pehelypaplant a gyerekre, párnát, takarókat, értékesebb szőnyegeimet, majd eszembe jutott, hogy a festményeket kiveszem a rámából, és az ágynemű közé rejtem. Aztán szalonna, füstölt hús, egy kis kolbász, befőtt, víz, ha szomjasak leszünk… raktunk mindent egy nagy faládába. Ahogy sebtében pakolgatunk, kopogtatnak. Úristen, csak nincsenek már itt értem? Kinyitom az ajtót, Horváth néni volt az, két nagy kenyérrel a hóna alatt.

– Ezt meg hoztam, messze van Debrecen!

Ekkor szakadt ki belőlem a megkönnyebbülést hozó sírás. Egymás nyakába borultunk. Praktikus, fürge járású, okos asszony volt. Széjjelnézett, látta a porcelánjaimat, kristály poharaim, vázáimat.

– Ezeket nem hagyjuk itt nekik, visszük át hozzám, elrejtjük a pincébe, eljut még ez a tanítóné asszonyhoz! – Még a vasaló, a mérleg sem kerülte el a figyelmét. Átloptunk minden könnyebben mozdítható tárgyat hozzájuk.”

Erre a hurcolkodásra sem emlékeztem, de a vegyes, magyar, szlovák és cigány lakosságú Gice a tisztesség mintaképeként él bennem. Ugyanis 1948-ban, amikor visszakaptuk az ingóságainkat, anyám egy vagonnyi holmival tért haza. Nem utolsó sorban Horváthék jóvoltából még a konyharuhákat is visszakapta. „Államosított” bútorainkat valaki talán használta, de oly annyira épek maradtak, hogy édesanyámékat még bő negyven esztendőn át szolgálták. A falu népe visszaadott mindent anyámnak, pedig ő mindössze hat hétig tanított ott. Nekem az alpakka lavór a becsület mércéje. Csodának tartom, hogy egy ilyen csillogó holmi az özörényi és a gicei széthurcolás után is visszakerült hozzánk. Fogalmam sincs, hogy az újezüst drága-e vagy sem. Nekem értékes, hiszen ez az én lovas lavórom. Ebben ültem tizenöt hónapos koromban az udvaron, egy hokedli tetején, és vadul mutattam ki a képből miközben állítólag azt kiabáltam: – Paci, paci! – A veszprémi Naplóban a hatvanas években megjelent egy léckerítés mögül kikukucskáló gyermek fotója a következő aláírással: „Én is traktoros leszek!” Én meg akkor huszár.

Anyám fennebbi jajongásából kiderül, meg sem fordult a fejében, hogy a szövetségesek győzelmével – anélkül, hogy kimozdulna – egy másik ország területére került. Tökéletesen tájékozatlan volt. Abban a hitben élt, hogy a tisztességes munka elég ahhoz, hogy rendben legyen a vakvilág. Mentségére szolgáljon, hogy a faluban villany, ezért rádió sem volt, újság sem igen járt. Mégis meglepő, hogy Özörényben, ahol gyár meg jó pár szlovák család is létezett, nem volt téma sem az, hogy ez az országrész visszakerül Csehszlovákiához, sem a kitelepítés. Klement Gottwald már 1944-ben, arról beszélt a moszkvai rádióban, hogy megtisztítják hazájukat „a német és magyar áruló szeméttől”. Az 1945. április 5-én nyilvánosságra hozott kassai kormányprogram szerint az ellenállási mozgalomban részt vevő magyarokon kívül minden csehszlovákiai magyar kollektíven felelős a háborús bűntettekért, ezért elveszíti csehszlovák állampolgárságát – de taktikai megfontolásból még nem jelentik be, hogy ki fogják telepíteni őket. Jellemző azokra a békés – háborús, információszegény – időkre, hogy két felvidéki magyar faluban sem a jegyző, sem a tanító, sem a pap, de az egész község sem igen tudott ezekről az életbevágó dologról, legalábbis nem beszéltek róla, hogy mire készül a csehszlovák vezetés évek óta. Anyámnak volt nem egy jó ismerőse Tornalján, nem volt viszont telefon. Nem értesült olyan figyelmeztető jelekről, hogy a magyaroktól elkobozták a rádiókat, hogy a buzgó lévai járásból a Nemzetbiztonsági Testület 80 magyar családot hipp-hopp áttoloncolt magyar határon, végül április 16-án a Csehszlovák Nemzetbiztonság Országos Főparancsnoksága elrendelte az 1938. november 2-a – a „visszacsatolás” – után Magyarországról áttelepültek, az úgynevezett „anyások” és az „exponált” szlovákiai magyarok összeírását. Ez utóbbiból a községvezetés sem maradhatott ki, anyámat mégis villámcsapásként érte a hír, hogy tulajdonképpen nem otthon lakunk…

A hírcsatornák hajszálcsövecskéi nem okosan, nem előrelátóan működtek. Az utolsó pillanatban azért Horváth néni lélekszakadva jött az újsággal, hogy a szomszéd faluból már minden anyaországit visszazavartak Magyarországra. Na meg a letenyei tanítónő, aki azonnal férjhez ment egy falubéli férfihoz. És a végszóra elősomfordált „lánykérőben” a tiszteletes úr is… A hír, késve ugyan, és célszerű „fordításban” csak célba ért.

Kék füzet: „Jó volt ez a nagy felindulás, mert nem értem rá gondolkodni a sorsomon. Lerogytam a konyhában egy hokedlira, és ránéztem az órára: még egy félóra volt az ítélet végrehajtásáig. Gyorsan mozgó ruhásbolttá változtattam a fiamat, ráhúzgáltam minden meleg alsót, felsőt, aztán társultam én is hozzá, még egy meleg kendőt is kötve a derekamra. Jóval tíz óra előtt megérkezett a két csendőr, és szúró pillantásokkal pásztázták körbe a lakást. Abból, ami ottmaradt, soknak tetsző rendetlenséget csaptunk, így nem vettek észre semmit. Fogták a ládát, minket meg udvariasan felsegítettek a szekérre. A nagy sietségben alig maradt időnk búcsút mondani a hátramaradó kedveseknek.

Nehéz, sűrű éjszakának vágott neki velünk a nyikorgó parasztszekér. A jegyzőéket nem láttam, ők Budapest felé tartottak. A szekeres bácsit nem ismertem, valamelyik szomszéd falubeli szlovák volt, de tudott magyarul. Mellemre vontam a kisfiam fejét, fogtuk egymás kezét, és próbáltam alvásra bírni. A falu szélén elkapott a csöndes sírás. Istenem, vajon hogyan folyik tovább az életem? A bácsinak adtam pénzt, hogy addig vigyen, míg fel nem robbantott vasútra találunk. Ez nagyon messze volt, de megígérte nem hagy cserben, ha egy másik szekérre akadunk, segít átpakolni. Így vergődtünk el Putnokig, ott ültünk vonatra sok igazolás, várakozás után. Kihullott már az emlékezetemből, hogy mennyi ideig tartott Debrecenig az út, csak azt tudom, hosszadalmas volt.”

A miskolci megállót nem említi a kék füzet. Talán csatlakozás híján keveredtünk a nekem annyira emlékezetes, tériszonyos, körfolyosós bérházba. Ha anyámban nem lett volna realitásérzék, nem itt szédelegtem volna, hanem valahol Ausztriában. Fogalmam sincs, apám miként ötölte ki a mi menekítésünket. Miután „ellopták” a kocsiját, bennünket is felrakott volna a teherautóra, összekerült volna anyám meg Klári, én meg simogattam volna Rózsa húgocskám lázas homlokát?

Se felelősségteljesnek, se atyainak nem gondolom apám ötletét. Egy mentséget tudok találni a számára: hitét a végső győzelembe. De kérdés, hogy a fanatizmus megbocsátható-e.

Miközben mi Debrecenbe, ők a nagy semmibe tartottak.

Éjszaka keveredtünk nagymamáékhoz, a tömegszállássá vedlett éjjeli menedékhelyre. Az egyszobás Kígyó utcai lakásban oroszok feküdtek még a földön is: katonaruhás férfiak, nők vegyesen. Anyámban meghűlt a vér. Ő még mindig félt attól, hogy az oroszok lefogják, és Szibériába viszik. Riadalmát nagyapám kinevette:

– Ugyan lányom, ne félj, a harmadik házban van az orosz kommandó, és én vagyok a tolmács! Ezek mind jó barátaim, ide járnak beszélgetni, a szolgálatot befejezők itt is alusznak. Van közöttük szibériai is, arról a környékről, ahol én voltam!

Kék füzet: „Az oroszok körében az én apám teljesen fel volt ajzva a boldogságtól. Én nem annyira. Lázas örömmel újságolta, hány magyar embert mentett meg az elhurcolástól. Személyes sérelmek miatt, bosszúból jelentették fel egymást. De nem volt buta ember a parancsnok sem, és apám is segítette a tisztánlátásban. A sok »tyúkpör« után a kommandó vezetője meg is jegyezte:

– Csúnya nép vagytok, hogy ilyen világégés után bosszúból most egymás torkának ugrotok.

Tolmácskodásra felvergődött apám hiába igyekezett elhajtani a gyanakvás felhőit a lelkemről, én csak rettegtem, hogy öt orosz katonával kell egy szobában aludnom. Pedig ugyancsak kedvesek voltak. A fényképemet látva már megérkezésem előtt érdeklődtek:

– Ki ez a szép fiatal lány?

– A lányom tanítónő – mondta apám, így aztán tényleg nagy tisztelet övezett.

Éjjel azért alig hunytam le a szemem, hogy melyik keveredik mellém. Egyik sem. Egy árva mozdulattal sem bántott senki. Reggel nagy örömmel körülkaptak, hogy ilyen körülmények között is hazajöttem. Nem mondtam nekik, hogy muszáj volt. Közülük a két fiatalabb kiment az udvarra és olyan ötletes örömtáncot roptak a köszöntésemre, hogy elszállt minden félelmem. Pár napig még otthon vasalgattam testi-lelki gyűrődéseimet, aztán állás után néztem a tanfelügyelőségen. Mutattam a működési igazolványaimat – az özörényi Pünköstiné, a gicei Vadász Irén névre volt kiállítva. Kérdezte az előadó, miért váltogatom a nevemet. Samu indítványa volt a lánynév használata Gicén, nehogy a Pünkösti név bajt hozzon rám. Nagyjából elmondtam miért.

– Itt nem kell félnie! – mondta az előadó és nyomban visszakeresztelt az asszonynevemre.

Mindenáron Debrecenben szerettem volna tanítani, hiszen idevalósi vagyok, itt laknak a szüleim. Nem használt semmi érv, kiraktak Egyekre.”

Ezt elvétette édesanyám. Itthon nem Egyeken, hanem Földesen kezdte a tanítást. De sok, sok állomása közül Egyek lehetett talán a legkellemetlenebb, hogy ez jutott először eszébe. Emlékezete botlásánál sokkal fontosabb a „visszakeresztelése” Pünkösti Mihálynéra. Nem tudni, mi mindent említett anyám e név bélyegéről, de könnyen lehet, hogy emiatt hajkurászták évekig a Debrecen körüli falvakban. Pedig 1945 májusában a hadköteles férfiak halála, hadifogsága miatt pedagógushiány lehetett a tanító– és tanárképző iskolák városában is (akkor még a tanítók többsége is férfi volt). Anyámat mégis száműzték Földesre, és meg sem fordult a fejében, hogy volt férje miatt bűnhődik. Meg lelkész „szerelme” jóvoltából, aki védeni akarta a lánynévvel. Ha nincs névkülönbség a két működési bizonyítvány között, semmi baj, hiszen ki tudta Debrecenben apámról, hogy a legzűrösebb két hónapban Borsod megye élén vitézkedett? Eddig azt hittem, a házasságáért anyám egyedül lelki és testi gyötrelmeivel fizetett, a társadalom nem büntette. Nem a fenét! Ha a kék füzetben nem hozza szóba, hogy Gicén leánynéven szerepelt, sosem sejlik fel bennem, miért nem lehettünk együtt hat éven át. Gigantikus és picike szerelme átszüremlett a káderlapjára, ami magától értetődő volt akkortájt.

Hiába nyugtatta meg az előadó anyámat, hogy itt nem kell félnie, kezdték bogozni az előéletét. A hivatal kérésére 1945 májusában az özörényi községi tanács elnöke, Sesztina, és a titkára, Frank István igazolta, hogy a községben töltött közel két esztendő alatt a tanítónő „semmiféle politikai pártban nem tevékenykedett s annak tagja nem volt”. Hazatérésünk mikéntje is foglalkoztatta a hatóságokat. A hucini községi tanácstól Fabó bíró 1945 júniusában igazolta, hogy anyámnak „a rendelkezések szerint, mint magyar állampolgárnak el kellett hagynia Gice–Hucin községet, mely a Csehszlovák Respublikában fekszik”. Egyébként a fenti igazolásról valami okból 1947-ben másolat is készült, megerősítve, hogy nem háborús bűnösként vágtak ki bennünket ama respublikából. Mi, „anyások” lehettünk vagy harmincezren, nem lehetett tehát ismeretlen a magyar hatóságok előtt, hogy ennyi ember miért is csörtetett haza csapot-papot hagyva. Ám igazolás kellett róla a hivatalnoknak, amivel a saját bőrét védte (bőrpapír), ha rákérdeztek, miképp szalajtották haza ezt meg azt az alakot.

Régen leírtam a fentieket, mikor a levelek kupacából előkeveredett az állítólag bajt okozó gicei működési bizonyítvány. Ide másolom: „Alulírott hivatalos hitelességgel bizonyítom, hogy elvált dr. Pünkösti Mihályné sz. Vadász Irén tanítónő 1945. március 15-től a Hucin–gicei állami iskolában, mint I. számú tanerő működött. Működését kénytelen volt beszüntetni és az iskola szolgálatából kilépni a rőcei tanfelügyelőség 352/45 sz. leirata alapján, mely szerint magyar állampolgár Csehszlovákiában nem működhetik. Hucin–Gice, 1945. április 26. Molnár Sámuel isk. igazgató.” (Jellemző, hogy a magyar pap a község szlovák nevét írja előre, a feltehetően szlovák bíró, pedig a magyar nevet.)

A tanfelügyelőségen tehát más apropóból került szóba az én drága jó apácskám, nem Samu bácsi óvatoskodása miatt. Anyám fontoskodott volna az említésével, vagy csupán elszólta magát, netán rákérdeztek, ki az a dr. Pünkösti? Ki tudja már. Másrészt, ha Molnár Sámuel tanfelügyelői leiratot kapott, akkor legalább egy nappal korábban tudta, mi vár a „beosztottjára”. Helyette értesítette volna a drága jó Horváth néni anyámat? Talán csak nem a tiszteletes úr kérte meg, hogy boronálja össze őket? Váratlan betoppanása is… Még valami feltűnt: Csehszlovákiában ilyen sitt-sutty ment az iskolák államosítása? Mert a gicei is csak egyházi iskola lehetett, ha a pap volt az „igazgató”!

Magyarországon vándortanítónő lett anyámból. Éppen csak leszálltunk a kitelepítő szekérről, máris átszálltunk a Földesre vivőre, mert vasútja nem volt a községnek, autóbuszjáratok pedig nem léteztek. A földesi szekerest a vásáron foghatta anyám, és legkorábban május elején poroszkáltunk be a Debrecentől 35 kilométerre fekvő, öt-hatezer lakosú községbe. A bizonyítványom igazolja, hogy Magyarországon „itt kezdtünk”. Az 1944–45-ös tanévben Gicén járhattam másfél hónapot anyám elé – ennek semmi nyoma, csak a fonák pofonnak a lelkemben –, majd Földesen következett legfeljebb még két hónap oskola és ki is telt az esztendő – egy háborúval, egy felszabadulással, egy kitelepítéssel és két igazolt (!) hiányzással.

Mi már Földesen lehettünk, amikor május 5-én a Csehszlovák Belügyi Hivatal megparancsolta a magyarlakta vidékek járási nemzeti bizottságainak és járási komisszárjainak, hogy azonnal utasítsanak ki a minden magyart, aki 1938. november 2-a után telepedett le a Magyarországhoz csatolt területeken. Őket május 26-ától kezdve, kisebb-nagyobb csoportokban, többnyire ingóságaiktól is megfosztva rakták át a határon. A pelsőci járás egy hónappal buzgóbb, és egy fokkal emberségesebb is volt a kormányánál. Mi még 50 kilós csomagot hozhattunk, a májusiak csak azt, ami „az utazás alatti létfenntartáshoz szükséges”. Két szendvics, egy üveg víz… Az ifjak kedvéért: noha a legenda szerint Lord Sandwich azért találta ki 1762-ben a róla elnevezett ételféleséget, hogy a kártyajátékot ne kelljen az evés miatt félbeszakítania, gyerekkoromban mi nem ismertük a szendvicset, igaz, nem is kártyáztunk. Nem olvastuk Kosztolányi szendvicsről írott sorait sem, és ami sajnos fontosabb: vajat is alig használtunk, a háború után nemigen volt sonka, kolbász, sajt, pláne lazac vagy kaviár, faluhelyen zsömle, érdekes módon zsúrkenyér sem. Iskolai tízóraiként zsíros-kenyér járta, ha járta, otthon sós, paprikás napraforgóolajba mártogatott kenyér – máig szeretem –, később, a melasz korszák után kristálycukros kenyér is akadt.

Földesen több iskola is volt, én – a „főispánfi” – a főtérre jártam. De nem a hely volt a lényeg, hanem, ami az első tanítási napról hazatérve kibukott belőlem:

– Milyen jó iskolába járni, hogy nem édesanyám tanít!

Tapintatlan kölyke már az első nap osztotta a bizonyítványt! Párhuzamosan tanultunk a bűnös asszonnyal: ő is harmadikba járt, de nem „elém”. Nekem csupa kitűnő jegyem volt, az övéről nem maradt fenn írás.

Kék füzet: „Lakást Fodor Róza néninél, a főjegyző nővérénél kaptunk. A vénkisasszonyok gyöngye minden rigolyát sűrítő személyiség volt. Talán a magányt oldandó, talán a pénz miatt mindig tartott albérlőt. Csinos kétszobás kis háza egy fáradt, apró akácokkal teli utcában állt. Mi a »szépszobát« kaptuk. Nekem a lakásnál jobban tetszett az udvar, a kert. A bejáratnál a falu jellegzetes virágai: rózsa, verbéna, estike, pünkösdi rózsa, és az egész ágyást átölelték a sárga sarkantyúk. Szeretem az akácot, de ha a sarkantyúk sárga kis tölcsérébe beleszagolok, a falu jut eszembe.”

Nekem a cseresznyefa és a szerelem. Fára másztam ettől az érzéstől, de fogalmam sem volt róla, hogy ezt a szerelem. Cseresznyét akartam neki szedni, de letört az ág és átestem a szomszédba. Koponyaalapi törés – a horpadás kitapintható ma is a bal hátsó féltekén. Öntudatlanul, vérem az alkaromba törölgetve még visszamásztam a kerítésen, aztán filmszakadás. Üzentek anyámnak, hogy jöjjön értem. A fogadtatás kölcsönös ájulás, pedig csupán egy remek fehér turbán egészítette ki cseresznyéző öltözékemet. A turbánt két napig otthon kellett viselni. Igazolt hiányzás.

Szerelmetes egy hely volt ez a Földes.

Kék füzet: „A pénz egyre kevesebbet ért. A kamránk, a pincénk ásított az ürességtől, csak egy kis krumpli árválkodott az egyik sarokban. Végül támadt egy ötletem. Feltételeztem, nem csupa leendő Kossuth-díjas akad a faluban, hanem egy-két gyengébb tanuló is, és tanításukért cserébe élelmet kérek. Egy tál liszt, egy kosár krumpli, fél zacskó bab – ki mit tud –, Róza néni pedig majd megfőzi hármunknak. Zsémbessége mellett jó humorérzéke volt, kacagni kezdett az ötletemtől. Ám így az én munkaidőm reggel kezdődött és az estébe nyúlt. Félnap tanítás, félnap korrepetálás.

Mikor már a millpengős világ volt, szatyorral mentem a fizetésemért, de egy szatyor ennivalót sem adtak érte. Végigmentem a főutcán, kinéztem egy szappant, és visszajövet már háromszor annyiba került, ezért nem tudtam megvenni. A perzsabundámat, az ékszereimet, anyám ruháit, az ágyneműnket elcseréltem lisztért, zsírért, szalonnáért. Cserekereskedelemben élt a város és a falu. Ki sem ismertük magunkat a sokmilliós bankjegyek között. Ha valaki pénzért vett, vagy adott el valamit, az árat így taksálták: egy piros, két rózsaszín, két kék pénz…”

Az 1946-os magyar infláció világcsúcs. Virtus. És minő csapás, ha a spórolós háziasszonynak, a csajozó férfiembernek és a halálra készülődő öregnek nem lehet dugipénze, ha a szalmazsák nem lehet takarékpénztár, ha értelmét veszti a zsebtolvajlás, de még a bankrablás is.

Kék füzet: „Rajtam kívül még három »kitelepített« tanító dolgozott a tantestületben, őket Erdélyből küldték haza. A nagyon visszavonultan élő idősebb kartársnő nevére nem emlékszem, a két debreceni férfi kartárséra igen (egy tovatűnt szó: kartárs, hm! – a gyerek). Az egyik Kurucz Tibor, a másik Balázs Mihály, aki pár hónapja jött haza orosz hadifogságból, nagyon leromlott egészségi állapotban. A két jó barát együtt bérelt lakást. Váltott műszakban tanítottunk, ritkán – csak gyűlésen – találkoztam velük. Hallottam, a délelőttöt átaludták, hogy ne kelljen reggelizni, csak ebédelni – ha volt mit.”

Csalafinta ez a ritkán találkoztak, meg „hallottam”, mert itt van előttem Balázs Mihály öt szerelmes levele, a címzettjük „Nagyságos dr. Pünkösti Mihályné úrnő”. A borítékon nincs bélyeg, a „kartárs” úgy adhatta át, vagy dobhatta be a levélszekrénybe. „A nyomortanyán” 1945. december 13-án kelt az első levél: „Fényes Napom! Mint rózsából az illat, árad belőled a szeretet. Gyönyörködve állapítom meg: hű asszonya maradtál a hűtlennek, olyan vagy, mint egy szép jegenye, a sok levél a szeretet. Érzem, tudom, az övé vagy, annyira szereted, hogy míg élsz, érte dobog a szíved… Miért nem lettem apád, fivéred, férjed, vagy a kicsi fiad, hogy ez a nagy, nagy szeretet engem is melegítene? Ahogy Te őt szereted, oly igazán, olyan kitartó szépen, senkit nem szerettek.”

Három nap múlva már hálálkodik: „csak egy szemernyit adhatnék vissza neked abból a tenger drágaságból, amit nekem adtál… Szeretnék millió darabra szakadni, és ennyi szemmel, szájjal, füllel, látni, csókolni, hallani. Úgy borulsz rám, mint az égbolt csillagai. Azok sem az enyémek”.

Több mint egy hetes hallgatás után, karácsony szombatján azt írja: „Drágakövet leltem, szabad benne gyönyörködnöm, sóvárogva ajkamhoz vonhatom, meg is csókolhatom, fényét szívembe zárhatom, kezembe tarthatom, de keblembe nem zárhatom, nem az enyém! Az életem boldogság-keresés, amikor meglelem, siratás, mert nem tehetem magamévá. Szeretlek: tomboló, vad indulattal, szelíd imádsággal, őrjöngő szerelemmel, csendes, higgadt szeretettel, forró csókkal, áhítatos imádattal, szívemmel, lelkemmel, minden értelmemmel, téged óhajtalak: Miska.”

Az 1945. karácsonyestén „betlehemi hangulatban” írott élénk stílusú levél ezzel a szórohammal zárul: „fázó lelkem tűző Napsugara, Tündérem, Virágom, Angyalkám, karácsonyéji lelkem újszülöttje, a pásztor lelkével s bölcs öntudatával teszem kicsi lábad elé ajándékomat: faragatlan, piros szívemet”. Ez eddig rendben van, drága tanító úr, hiszen ez az asszony valóban imádni való, de hogy a fityfenében lehetett kelmedből táblára író ember, ha kézírása alig-alig kisilabizálható? Soraira a patikában akár végbélkúpot is adnának.

’46. január elsejei levelében „Újévem!” és „drága kicsi Asszonykám” a megszólítás… Leírta, hogy az óévben több öröm és bánat érte, mint egész életében: „haláleset, hadifogság, hazatérés, mennyasszonyom elhidegült, mindenki elhagyott, rongyos lélekkel, szakadt szívvel egyedül csavarogva Téged találtalak, Angyalom. Siratom legszomorúbb évemet, minden vágyam, álmom, tervem elnyelőjét… Elment az ifjúságom. Belesikoltom a legszomorúbb ó évi éjszakába: semmim sincs, senkim sincs!

…Első szavam legyen az újesztendőben: szeretlek. Ez évben nem leszel egyedül: ahogy vagyok, amim csak van, amit csak tenni tudok, Neked ajánlom… Drága édes új Ígéretem, Boldogságom, Újévem, úgy legyek boldog, ahogy szeretlek: Miska.”

Miska-II! Én jóformán nem is ismertem ezt a tüdőbajos külsejű, cingár férfit mivel anyám engem már 1945 szeptemberében átíratott Debrecenbe, vagyis bennhagyott nagymamáéknál a negyedik osztályra. Nem azért tette, hogy „szabad” legyen, hiszen nem én béklyóztam, ő önbéklyózó volt. A döntő az volt, hogy Debrecenben jobb iskolába járhattam, és nagyszüleimnél fűtés volt, némi orosz segítséggel ennivaló is inkább akadt, nem úgy, mint a falusi pedagógus mellett, aki templomegere-szegénységű volt.

Szegény Miska-II tanító úr és szegény tanítóné asszony! Jó lenne örülni Balázs Mihálynak, hogy mégiscsak vér folyt anyám ereiben, futotta legalább egy picurka flörtre, hiszen anyám és a szexuális szabadság: Makó, Jeruzsálem. De kaland sem! A kollégából újév hajnalán kiszakadt szerelmes fohászban az áll: „senkim sincs”. Anyám nem volt az övé, annyira nem, hogy amikor meg akarta csókolni, ő vagy hatvan kilométert futott! Pedig szerelmi ostromra nemigen szoktak állást változtatni. Riadalmában az én anyám tanévközben átküzdötte magát Vámospércsre, amivel jól is járt, hiszen innen csak húsz kilométerre volt a szülővárosa, és vonattal lehetett ki-, bejárni. Ennyi haszna volt „a szerelemből”, szívósan rohamozó kartársa attakjából. A levelek megfutamodásának emlékei. Nem is vesztegetett a kék füzetben több szót Miska II-re, minthogy a reggelit átaludta, szívet melengető áradását azért megőrizte. Samu bácsinak nem tartott meg egy sorát sem – ha volt egyáltalán –, Miska-II leveleit elrakta. Nem hódításának emlékeként, hanem annak bizonyságául, hogy ekkora ostromnak is képes volt ellenállni. Egy igazi Dobó Katica, a török hadakkal vívó Eger vár kapitányának, Dobó Istvánnak a leánya, aki egyébként csak festményen létezett… Ilyen volt. Pedig Balázs Mihály lobogása lefőzte az „írót”, a druszáját, apámat! A szegény faragatlan szív nemcsak a fejét törte be, és nem is először, mint jómagam. Szerelmetes egy hely volt nekünk ez a Földes. Anyámnak nem.

Büszkén mondogatta is a második férjétől készen kapott édes-mostohalányának, Évának:

– Évikém, úgy hidd el, hogy én tizenhét éven át soha, senkivel… El ne menjek innen, és többé ne lássam a fiamat, ha ez nem igaz. – Némi hezitálás után aztán hozzátette: – Ilyen buta voltam!

Soha, senkivel! – a karikagyűrűs mennyasszony. Pedig Karády Katalin a háborúval versengve búgta a fülekbe:

„Csak egy nap a világ,

Csak egyetlen egy csók az életünk.

Ki tudja, mi vár ránk,

Ki tudja, holnap mire ébredünk?”

11.

A negyedik első fél évében egy jegyen múlott, hogy színkitűnő legyek. Írásból jelest kaptam. A kajánkodást megelőzendő: a fogalmazás kitűnő. A magyar nyelv részosztályzataihoz tartozott ezeken kívül még az olvasás, a nyelvi ismeret és a rejtélyes: „beszéd és értelemfejlesztés”. Ki, kinek? – hogy szemtelen legyek.

Nekem emlékezetes voltak a debreceni iskolai félévek, évek. Szokatlan volt a Kígyó utcai ház mozgalmassága. Az utcai front kettéválasztott kétszobás polgári lakásában laktak nagyapámék, illetve az öccséék, Pista bácsiék, nálam jóval idősebb három gyermekükkel – szekrény a két szoba közötti ajtón. Alattunk a pincében éltek Olajosék. Sándor fiuk mintha már dolgozott volna, Magda lányuk olyasmi korú lehetett, mint én, apjuk talán fogságban volt.

Magda volt az első lány, akivel hempergősen birkóztam talán 1947-ben, tizenegy éves koromban. Egy rakás – szennyes? – ruha volt a földön és abban gyötörtük egymást. Ez lehetett volna az első szexuális töltetű emlékem, ha viaskodásunk közben nem találok a ruhák között egy egyforintost. Így inkább azzal foglalkoztam, miképp tudnám zsebre vágni, hogy Magda ne vegye észre. Ez volt az első lopásom. Kurva lettem. Pénzért eladtam a „gyönyört”.

Hátul az udvari lakásban éltek Ménesék. Nagylányuk, Sári jó kiállású, nagyszájú, masszív csaj volt. A nővéréről, Irénről azt pletykálták, hogy csélcsap, diszkréten csalja sokszor távollévő, katonatiszt férjét. A tüdőbajos papa az ehhez „rendelt” nedves lakásban korán meg is halt. Irén – néni? – velemkorú sápkóros és holdkóros fiacskája állítólag éjszakánként a konyhaszekrényből kiszedett tányérokat sétáltatta…

Nagyanyámék talán húsz négyzetméteres szobájában öten, hatan éltünk, legalábbis éjszaka rajtunk kívül változatlanul ott aludt még két-három orosz katona. Egy dupla ágy volt meg egy sezlon, én nagyszüleim között kaptam helyet, két katona a díványon, egy a földön. Napközben is több orosz megfordult nálunk, a „szállóvendégek” is cserélődtek. A legszínesebb egyéniség Vaszilij volt. Ahányszor csak meglátta a kemény húsú Ménes Sárit, nyomban énekelte neki: „Barisnya, barisnya! – kak tyibja zvaty? Igyi szjuda, davaj pizdu, jab tvoju maty!” Rögtön megtanultam, dallama ma is a fülembe cseng, valami csoda – szlovák áthallás? – folytán egyből megértettem, mit jelen a pizdu. „Nőci, nőci! Hát te ki vagy? Hozd a pinád, baszod az anyád!” Nem egy lírai vallomás, de volt moszkvai tudósító kollégám szerint oroszul árnyalatnyival szelídebb, extrém helyzetekben akár bumfordi is lehet, részeg udvarlás, nem okvetlenül fenyegető. Nekem vicces volt, tetszett.

A „fürdőszobánk” Pista bácsiéknak jutott, a konyhában lehetett mosdani. Vaszilij egy pohár vízzel kiment az udvarra, belekortyintott és a szájából csorgatta a vizet a két tenyerébe, és szétkente az arcán. Egyszer szerzett – zabrált? – valahonnan egy félzsáknyi lisztet. Betámított vele, de a szoba közepén szétszakadt a papírzsák, liszt ömlött a pisztolytáskájába és a csizmájába is. Vaszilij káromkodott, és a lisztes pisztollyal, próbaképpen belelőtt a szemközti ház csatornájába a nyitott ablakon át. Öt perc múlva megjelent a patruj, és nagyapa hiába mentegette lisztes fiát, elvitték őt, de pár nap múlva előkerült. Szerzett egy hordó ecetes zöld paradicsomot is. Soha nem ettem még ilyet, de ha szerettem volna, akkor is megutálom egy hónap alatt, amíg tartott.

Akadt vegyes páros vendégünk is. Katonalány, katonafiú. Villanyoltás után vetkőztek és vagy mindig hamar elaludtam, vagy szemérmesek voltak. A legkomolyabb vendégünkről a forradás arcú, fejű Feodorról nagyapám azt mondta, kétszer is bennégett a tankjában.

Hiába találkoztam bensőséges körülmények között az oroszokkal, nyelvüket, a fene a fejemet, mégsem tanultam meg. Megmagyarázom korosztályom bizonyítványát. Ötödikben latinnal kezdtük a nyelvtanulást, nem túl lelkesen. Húztuk a szánkat arra gondolva, hogy papokkal, orvosokkal nem sok társalogni valónk akadhat. Hatodikban angolra váltottunk, hetedikben belejöttünk, nyolcadikban beütött a krach: az 1950-es tanterv egyenruhát húzott mindenre. Többé se diáknak, se tanárnak nem kellett töprengenie, milyen idegen nyelvet tanuljon, tanítson. Választhatott, oroszt, vagy oroszt. A kötelezővé tétel, meg a gyorstalpalós tanárok és saját trehányságom miatt nem tanultam meg oroszul, pedig tíz tanév bőven elég lett volna rá. Tegyem még hozzá, hogy a mi családunk felszabadulása sem volt csupa gyönyör? Nekem jó bulinak tűnt. Anyám előállítása remekül végződött, az ágy eltüzelése feledhető, a kivitelezés csettintésre méltó. A kitelepítést fel se vettem, hiszen hazakerültünk nagymamáékhoz, barátok pedig akadtak csőstől… Nagyapám puszipajtáskodott az oroszokkal, és a húgom csak e sorok írása közben világosított fel, hogy volt ez másként is. Megdöbbentem, mert nem tudom elképzelni az öreg világképét, ha egyáltalán… Nőképét sem tudom összerakni. Mi lett volna vele más asszony mellett? Juliskája nemcsak a főrészvényese volt a szatócsüzletnek, hanem a bedolgozója is. A paradicsomlé, a befőttek az ő konyhájában készültek. Ő főzte, robotolta össze őket a két kis kacsójával. Ott virítottak a bolt polcain, amíg a Vörös Hadsereg legvadabb első eresztésének egyik hőse le nem söpörte őket puskatussal.

– Akkor bezzeg meg sem szólaltál! – vetette nagymama nagyapám szemére. Pedig hamarosan aprósággá vált ez az atrocitás. Nagymamának a varrógép és egy formás kis karóra volt az összes vagyona. A varrógép súlyos volt, a karóra könnyű. Elzabrálása fájó emlék. Később nagyanyám vígan vehetett volna, vagy kaphatott volna tőlünk is karórát, de neki a kicsi órája után más nem kellett. A belső órája hajtotta. De ha eszébe jutott, hogy oda kellett adnia, belefacsarodott a szíve.

– Akkor beszéltél volna! – hányta nagyapa szemére.

– Szóltam, de rám fogta a puskáját!

– Nem volt abból semmi haszon, hogy ott töltöttél annyi esztendőt – legyintett nagymama. Neki elsősorban nem az oroszokkal volt baja.

Nagyapám hogyan élhette át ezt a szituációt? Ő nemcsak a nyelvet ismerte, hanem az oroszokat is valamennyire. Ezért nem ellenkezett? Vagy gyáva volt? Az élete többet ért, mint a szép kis óra?

Már elkerültem hazulról, mikor az én (el)esendő nagyapám megkeserítette fekete szemű Juliskája éjszakáját is. Éva ezt így idézte fel:

– Nagyapa hátán volt egy zsírmirigy, ami vagy háromcentisre nőtt, és levezett. Tenyérnyi foltok voltak a pizsamáján, a lepedőn, és annyira büdös volt, hogy nagymama nem tudott tőle aludni. Mosott rá, háromnaponként cserélte a lepedőt is, de ez sem segített.

– De hát anyánk, ha máshonnan nem, az Egészségügyi abc-ből tudta, ha kivágják, megszűnik a panasz! Vagy nem lehetett az öreget orvoshoz kényszeríteni?

– Mikor nagyapa már nagyon esendő volt, a körzeti orvos járt hozzá. Ő látta, hogy ezt a mirigyet ki kell vágni, fel is ajánlhatta, hogy beutalja a sebészetre, de nagyapa nyakas volt. Mikor nagymamát éjjel felébresztette a bűz, szólongatta nagyapát: – Ha elmennél a sebészetre, nem szenvednék ennyit! –, de őt akkor már daruval sem lehetett kimozdítani. Mivel apuban bízott, megengedte, hogy ő nyomkodja, tisztogassa a hátát. Ez aztán némi nyugalmat hozott.

Nagyapa utolsó éveiben, ha otthon jártam jóformán tudomást sem vettünk egymásról. Döbbenten néztem a hatalmas fekete mitesszereket a halántékán, és rossz volt látni, ahogy eszik, hogy csorog a szája szélén a zsír, de nem veszi észre. Végül vagy egy hétig fel sem kelt, és 1965-ben csöndben meghalt. Az iskolából hazatérő húgomat ezzel a hírrel várta anyánk, és mondta, hogy már el is vitték.

Halála nem volt hirtelen, váratlan sem, hiszen nyolcvan évéből az utolsó tízet félhomályban töltötte. Sem Éva, sem én nem emlékszem a temetésére, lehet, hogy anyámék csöndben és nélkülünk vettek tőle búcsút. Nyughelye lett aztán a családi sírhely.

Kölök világomban fontos helyett foglalt el a pénzkeresés. A selyemhernyó-tenyésztésen túl nagy vállalkozás és nagy átverés volt a cserebogár és a vadgesztenye-gyűjtés… Azt még csak megértem, miért terjesztették, hogy ennyi vagy annyi pénzt adnak a cserebogarakért majd később a szárnyukért, de hogy a vadgesztenyét milyen megfontolásból gyűjtették velünk, fogalmam sincs. Tagadhatatlan, hogy lefoglaltak bennünket, de ez vérszegény indok. Nem emlékszem, mihez kezdtünk a sehol át nem vett sok-sok kiló gesztenyével. Biztos otthagytuk valahol az utcán, az árokparton.

A következő nyáron két régi négy-öt emeletes szemközti bérház padlásablakai közt drótkötelet feszítettek ki a Szent Anna utca fölé. A kötéltáncosok esti előadásának a jegyeit árultam a közönség között járkálva egy forintért, amiből tíz fillér az enyém volt. Másod- vagy harmadnap, én a tériszonyos kölök, képes lettem volna vállalni, hogy talicskában áttoljanak a kötélen száz forintért … A hírre anyám nyakon vágott, és a kötéltáncosok távozásáig már jegyárusítónak sem mehettem.

Hetedikes-nyolcadikos koromtól fogva minden nyáron dolgoztam. A legkeményebb gyermekmunka a téglakihordás volt. Nyáron nem szívderítő a forró körkemencében megrakni a talicskát és kitolni a raktérre. De ez még hagyján, ha a dörzspapírszerű tégla nem csiszolta volna le olyan finoman a bőrt, hogy estére minden ujjbegyemből szivárgott a vér. Anyám azt mondta, kitelik a saját foltjából, aztán amikor nem láttam, elsiratott. A téglagyárban dolgozott a szoborszépségű cigánylány, Rebeka. Férfivágyat – takonypóc! – először utána éreztem.

Anyám nem járt ki Debrecenből Vámospércsre. Még nem találták fel az ingázást, nem volt elég vonat és vasúti kocsi sem, egyébként is kivitt engemet az ottani iskolába a negyedik osztály második félévére. Itt kapta el őt a harmadik – negyedik? – nagy ekcémás roham, itt szaladgáltam be az ágyához a rántással, hogy ellenőrizze, megpirult-e. Vámospércsen már tudtam – tudtam? –, hogy a szerelem nemcsak cseresznyefára mászás. „Szerelmemet” haza is kísértem iskola után minden nap, csak épp az utca túloldalán, mintha újból és újból arra vinne az utam. Ez a „testőrszolgálat” akkor nem volt nevetséges. Legalábbis nekünk nem. Ma már kislánynak a nevére, a haja színére, arcocskájára sem emlékszem, csak a túloldalra. Rebeka még messze volt.

Akadtak itt más hőstetteim is. Az egyikről faluszerte beszéltek, legalábbis a korosztályomban. Egy társam vitánk hevében az anyámat szidta, amiért szájon akartam vágni. Ő hátrakapta a fejét és beverte a mögötte lévő kerítésoszlopba, amitől egy pillanatra elájult. Talán ő is tudta, hogy nem értem el, mégis híre támadt, hogy kiütöttem, és megszületett a magyarázat is:

– Boksziskolába járt Debrecenben!

Vámospércsen rúgtam be először (kis híján utoljára is). Nem úgy, ahogy ez manapság szokás, ha nem is az alsó-, hanem a felső-tagozatosok körében. Ökörsütéses majális volt a falu közeli erdőben és nem volt víz, csak sör. Nekem télen, nyáron sötétedéskor otthon kellett lennem nagyobb koromban is. Anyám riadtan indult hát a keresésemre és a kiskapuban majdnem átesett rajtam. Addig bírtam, ott rogytam le és aludtam el.

Vámospércsen rühes is voltam. Nem nagy élmény, főképp éjjel tépni, marni az ujjad között, a hónod alatt veszettül viszkető bőrödet, és én még ennél is többet hoztam ki belőle. A diagnosztizálás után anyám szerzett valami nagyon büdös, kénes kenőcsöt és azzal adta oda:

– Kend be magad kisfiam tetőtől-talpig.

Aztán mégis nekem esett, amikor egy idő múlva visszajött a szobába és meglátta a hajópadlón virító zsíros lábnyomaimat.

Nem úsztam meg a tetvességet sem. Pedig, ha módjával tisztálkodtam is – fürdőszobánk egyedül Tornalján volt –, koszos, gondozatlan csak nem voltam, és a háború is hol volt már, hiszen 1948-at írtunk, amikor nagyanyámék észrevették, azért vakarom egyre veszettebbül a fejem, mert tele van serkével. Nagymama petróleumozni akart, de már akkor is érzékeny voltam a szagokra. Nagyapám a hájvágó géppel öt perc alatt letolta veszettül dús hajamat. Hetedikes voltam. Havazott, mikor rákaptam a nyári hajviseltre, társaim nyomban elneveztek Kopasznak. A becenév csak iskolaváltáskor, a nyolcadik után kopott le rólam. Tisztességes, tetves, rühes kölyök voltam tehát én is.

A tisztálkodásról jut eszembe, hogy telente anyám – miért, miért nem –, jeges vízben mosdott derékig. Az udvarban az eresz kifolyója alatt állt a kincset érő esővizes dézsa, hiszen a lágy vízben kevesebb szappan kellett a mosáshoz. Anyám feltörte a dézsán a jeget, megmerítette a lavórt, aztán más csak a sikkantásait hallottam a konyhából.

– Hű, de felfrissültem! – mondogatta, mégsem követtem a példáját. Ezzel a sportos szokással később ő is felhagyott; korosodva fontosabb dolgokat is feladunk.

A Debrecen körüli tanítóhelyek között eltévedt kék füzet nem említi, hogy a közeli Vámospércsről miért az isten háta mögötti Egyekre vezetett útja és nem az áhított Debrecenbe. Az 1946-os áthelyezést ő is büntetésnek érezte, mégsem adott semmiféle magyarázatot e második száműzetésre. Ha nem ismerné már az olvasó is őt, meggyanúsítanám, azért jegyezte első állomásként ezt a Debrecentől hetven kilométerre lévő községet, hogy ne kelljen magyarázkodnia, mi vetette oda.

Kék füzet: „Soha nem voltam még ebben a faluban. A fiamat édesanyáméknál hagytam, remélve hátha nem kell Egyeken maradnom… A füzesabonyi csühögős vonat hajnali 4 órakor indult, és tele volt kaszás, kapás emberekkel, akik a hortobágyi Ohatra mentek dolgozni. Én tovább utaztam, és Egyeken, az állomáson derült ki, hogy a falu három kilométerre van. Mit kezdjek a sok csomaggal? Mikor az állomásfőnök megtudta, hogy én vagyok az új tanító, betetette a lakásába a bőröndöm, amíg érte jön valaki a faluból.

Nekivágtam a végtelennek tűnő poros útnak. A templom közelében lévő téren állt mind az állami, mind a katolikus iskola (az egész község katolikus volt, a 42 tagú tantestületben egyedül én voltam református). Engem kiraktak ötödikeseket tanítani egy új, külterületi iskolába. Ettől nem messze volt a vásártér és annak egyik sarki házában, egy nyugdíjas vasutas házaspárnál béreltem szobát, kosztolással együtt. Ebédelni mások is jártak hozzájuk. Többek között egy volt százados is, akit nem találtak bűnösnek (bezzeg Szüle Lászlót! – a gyerek) és valami itteni alegységnek volt a vezető tisztje. Ez az ember mindig a sarkamban volt és szerelmi ömlengéseivel gyötört. Délután, mikor már nem voltam az iskolában az ablakom előtt parádézott lóháton. Szerelmi kánikula sütött az egész emberből. Soha ki nem álltam az ilyen lerohanós típust. Egy ízben ebéd után megkért, hogy megnézhesse a szobámat. Mivel a háziak legkedvesebb vendége volt, kérése elől nem térhettem ki. Ott bent vallatóra fogott:

– Mondja meg, mi nem tetszik magának rajtam? A fogam, a szám, az alakom? A nők azt mondják, fess katona vagyok!

– Tudja mit, nekem az egész ember nem tetszik se külsőleg, se belsőleg és jobb lesz, ha nem molesztál! – Sértődötten felugrott, és soha többé nem szólt hozzám a köszönésen kívül.”

A tantestületben az anyámmal egykorú, 30-35 éves tanítónők lányok voltak még, kivéve az orvos szintén debreceni feleségét. Szegények amúgy is rossz helyzetén a forint bevezetése inkább rontott, mint javított. Mert a stabilizáció során a fizetéseket leszállították a felére. Progresszíven. A jól keresők fizetését jobban megnyirbálták: a munkásokét harmadával, a pedagógusokét négyötödével csökkentették. Igen, az ő bérük alig érte el az 1938. évi 20 százalékát! Elkezdődött az értelmesség és az értelmiség leértékelése. 1946. augusztus 1-jétől 50 fillér a villamosjegy, egy forint a szakmunkás órabér, 96 fillér a kenyér kilója. Anyám havi fizetése mintha 400 forint alatt lett volna.

Ebben az évben hamar hűvösre fordult az idő. Tüzelő híján az iskolában sem fűtöttek. Egyeken a fiatal tanítónők az erdőbe jártak gallyat szedni és a téli délutánokon, estéken egyiküknél melegedtek. Az élelmesebb gyerekek, asszonyok, cigányok látva, hogy a tanítónők kijárnak az erdőbe, megelőzték őket, majd egy forintért árultak egy nagy csomó gallyat, és a „kizsákmányolók” megvették.

Vidám természetű anyám úgy gondolta, ilyenkor van igazán szükség a jó kedélyre, megalakította hát a Melegedők Reszkető Egyesületét (Mere). Tervének híre futott és a plébános, meg a káplán is kérte, hadd legyenek ott az alakuló ülésen. Anyám szerint Fajtik Tibor plébános olyan karakterű pap volt, mint Samu bácsi: nyájával egy test, egy lélek. A felszabadulás után behurcolták Debrecenbe, ám a hívek utána mentek, hogy engedjék szabadon. Pár nap múlva el is érték, amit akartak.

A Mere-tagok többsége az új iskola szegényebb tanítóiból verbuválódott. A falusi nagy iskolában évek óta tanító, letelepedett, háztulajdonos nevelők „burzsujok” voltak, akik fával, szénnel fűtött kályha vagy búbos kemence mellett vészelték át a telet. Az alapító anya – egyben az én anyám – megírta a beszédét, ami a jegyzőkönyvvel együtt fennmaradt.

A MERE MEGALAKULÁSA, EGYEK 1946. OKTÓBER 21.

Mélyen tisztelt hallgatóim, kedves kollégák! A lesújtó gazdasági viszonyok arra késztettek, hogy elgondolkozzam ínséges állapotunk felől, különös tekintettel a téli tüzelőhiányra és a melegedési lehetőségekre. Az előjelek szerint a kegyes községtől legfeljebb ígéretet kaphatunk, ám az ígéretek a XX. században sem melegítenek, mi magunkra leszünk utalva, és teljes erővel reszkethetünk, ha a téli hidegre, vagy a „busás” nevelői jövedelmekre gondolunk.

De föl a fejjel kollegáim, ne hagyjuk magunkat megfagyni!

A hideg szobámban tegnap elhatároztam, hogy megalakítjuk a Melegedők Reszkető Egyesületét…

Mere-tag csak az a feddhetetlenül reszkető és fázó kolleganő lehet, akinek az 1.-Ft-os gallyfánál többre nem telik. Favásárlással lehet kacérkodni, de ha ez komoly üggyé fajul, a tagot az egyesületből kigolyózzuk. Továbbá azok lehetnek tagok, akik minden mesterséges melegedő forrást messze elkerülnek (esti séta, férfiak perzselő tekintete stb.). Az utóbbit könnyű lesz megtartani megfelelő alanyok hiányában.

A Mere-tag bajtársiasan kémleli, melyik burzsuj kolleganőnél lesz duruzsoló kályha, vagy langyos hullámokat sugárzó búbos kemence és erről haladéktalanul értesíti a többieket.

Bajtársaim!

Minden tőketulajdonos – fatőke tulajdonos – a legmesszebbmenően önző, csak egyedül akar melegedni, sőt attól sem riad vissza, hogy a melegét egy-két férfival megossza! Mi harcolunk ez ellen! A burzsuj világ letűnt, amikor egyeseknek igen sok jutott, a másiknak semmi! Harcolunk, de észrevétlenül. Ezért a Mere-tag a vendéglátó háziasszonnyal szemben tiszteletadó és udvarias. Úri modorával leplezi, hogy emészti a sárga irigység. Fa– és pénzhiányról előtte nem beszél, úgy viselkedik, mintha tele fáskamrája és tele pincéje volna! Ha mindezek ellenére is a tőkés megvonná tőlünk a melegedés morzsáit, akkor a Mere-tagok hetenként egymás közt tűznapokat tartanak.

Ez ceremoniális külsőségek között megy végbe. A soros Mere-tag a forintos rőzsegally legvékonyabb ágacskájával meggyújtva a szent tüzet. Ettől kezdve a kályha előtt térdelve marad, mert a gyorsan ellobbanó tüzet szüntelen rakni és gerjeszteni kell. Mikor az ihletett műveletben a keze és a képe már elég kormos, egy-két szigorúan idevágó kifakadást megereszthet (pl. „A tűz égése meg!” „A tűz vesse fel!” stb.) Közben tagtársai a rőzseláng hangulatos világítása mellett kezdhetnek a tüzelőhiányról beszélni és keservesen szidni a nevelői nyomort.

A stílusos aranymondásokat jegyzőkönyvben rögzítjük.

Javaslom, hogy minden komoly egyesülethez hasonlóan nekünk is legyen jelszavunk és köszöntésünk. Egymást balkarunk felemelésével és „Tűz!” jelszóval köszöntsük. Jelvényünkön égő rőzseláng fölött egyesületünk kezdőbetűi álljanak. Ezt minden Mere-tag köteles kinagyítva a kályhája fölé is kirakni, hogy legalább illúziója legyen a meleg felől, ha kihűlt is a kályhája.

Fázós, reszkető proletár tanítónők, egyesüljetek!

Tűz!

JEGYZŐKÖNYV,

amely felvétetett a Mere alakuló közgyűlésén Angi nevű Mere-tag búbos kemencéje tövében.

A Mere alapító-anya ismertette az alapszabályokat, amit a tagok egyhangúan elfogadtak.

Egyedül az 50 forintos tagsági díj körül merült fel némi vita. Branyiczki Imre káplán és Fojtik Tibor plébános természetben ajánlanak fel 1, illetve 2 liter bort havonta.

Tisztségviselők: Dusi futár (és borbeszerző), Angi pénztáros, jegyzőkönyvvezető Erzsi.

Egyek, 1946. X. 21.”

Kék füzet: „Egyeken, csak tíz hónapig, az iskolaév befejezéséig voltam. Nem hallgathatom el a házigazdámmal, Lajos bácsival kapcsolatos kalandom. A felesége, Margit néni józan gondolkozású, középszerű asszony volt, a férje hetvenen túl szintén annak tetszett. Már meleg májusi napok jártak, amikor Margit néni bejelentette:

– Elmegyek a nővéremhez három napra, Gyulára. Előre megfőztem, a többit Lajos bácsi intézi.

A szobámat csipkefüggönyös ajtó választotta el az ebédlőtől. Kulcs volt a zárban, de soha nem csuktam be, mit féljek két ilyen jámbor embertől? Mikor a néni elment, mint minden este, ekkor is lemosakodtam. Ilyenkor egy sötét függönyt akasztottam az ajtóra, de sajnos ez a tetejét nem takarta az üvegnek. Egyszer csak motoszkálás félét hallok az ajtó felől, magam elé kapom a törölközőt, és hangosan kérdem:

– Van ott valaki?

Nagy csattanással felborul egy szék. Jézusom, az öreg leskelődik utánam! Nyomban kulcsra zártam az ajtót, hiszen ketten voltunk az egész házban. Kezdtem rettegni ettől az erős, nagydarab embertől. Még a mosdóvizet se mertem kiönteni az udvarra. Egész éjjel képtelen voltam lehunyni a szemem. Nem is alaptalanul, mert éjjel fél kettőkor lassan nyikordult a kilincs, egyszer-kétszer – nem akarta elhinni, hogy bezárkóztam. És ha rám töri az ajtót? Mire elcsendesedett minden, kivert a hideg veríték. Nyugtalanul nézegettem az ablakot, legalább derengene! De még sokáig csak egy fekete négyszög meredt rám. Nem mertem ágyban maradni, csöndben felöltözködtem, és az ágyszélén ülve silbakoltam a reggelt. Végre megvirradt, és én már 6 óra után elindultam az iskolába. A vénember utánam kiáltott:

– Jöjjön be reggelizni!

De én alig vártam, hogy kívül legyek a kapun. Egy tanító házaspárnak az iskolában volt szolgálati lakása, hozzájuk estem be. Már a kertben dolgoztak, és Irmuska nagy szemeket meresztett rám:

– Hát veled mi van? Miért reszketsz és hogyhogy ilyen korán?

– Fájt a fejem, egész éjjel nem aludtam. Meg hűvös is van így reggel… és a friss levegő kiveszi a fájást – mondtam, mert nem akartam elárulni a vén mocskost.

Bódultan tanítottam végig az órákat. Délben meglestem, mikor megy be minden kosztos, csak utánuk merészkedtem be én is. Ebéd után rögtön fölálltam, hogy vissza kell menni úttörő gyűlésre. Lézengtem a faluban, majd az egyik szintén debreceni kolleganőmhöz kopogtam be. Már esteledett, amikor Máriától eljöttem. Na most merre, hova? Inkább az utcán maradok, mint még egy ilyen éjszakát végigéljek! A házunktól visszafordultam Irmusékhoz az iskolába. Nem volt mit tenni, elsírtam magam és elmondtam mindent.

– Nem mégy sehova, nálunk alszol, ne háborgasson az a vén szatír!

Ekkor már örömömben sírtam tovább. Másnap ugyanúgy mentem ebédelni, mint előzőleg, aztán visszamentem Irmusékhoz. Harmadnap hazajött a néni, és mit tesz Isten, a vénember újjal mutogat rám, úgy hányja elé a szavakat rólam:

– Irénke nagysága jól használta a szabadságot, egy éjjel se aludt itthon, kérdezd meg hol csavargott!

Elállt a lélegzetem ettől az arcátlanságtól, hogy még ő áll az erdő felől. Azt hitte, olyan aljas leszek, hogy beszámolok a próbálkozásáról. A nyelvemen volt, hogy vén hazug, de inkább magyarázkodtam:

– Irmuska igazgatóéknál voltam segíteni egy ajándékterítőt hímezni a lányának.

Nem tudom elhitte-e a néni, vagy ismerve férje-ura hűségét, gyanította, mi miatt tűntem el.

De vajon miért rendített meg ennyire ez az eset, hiszen állítólag elég csinos elvált asszony lévén hamar leszereltem sok szemtelen, gátlástalan férfit. Csak arra tudok gondolni, hogy akkor engem gyermekkorom sötét árnyai kísértettek, a minden neszből rémképet előcsalogató hosszú esték. Az öreg próbálkozása azért volt rám ilyen mély hatással, mert éjjel történt, vigasztalan sötétben. Nem szeretem ma sem a fekete színt, félek a sötétben, saját lakásunkban sem mernék egyedül aludni.”

A kék füzetből már csak egy számomra megbocsáthatatlan mondat van hátra: „II. kötet befejezve: 1982. III. 30.” Nem a tény irgalmatlan, hanem, hogy engedtem abbahagyni. Ha csak én esnék a nemtörődömség vétkébe, akkor is fájna, de seregnyien vagyunk, akik késve ébrednek rá, mit mulasztottak. Addig kell kérdezni, amíg van kit. Nekem a kérdezéssel sem kellett volna „fáradnom”, hiszen anyám jól írt. Csak ösztökélni kellett volna. Biztatni: jaj, de érdekes, hát ezt sem tudtam, azt sem… Ne hagyd abba! Két év múlva, írott hagyatékát nem olvasva biztattam a folytatásra. A válasza: „Életrajzot írni? Jó is volna, ha nem remegne a kezem.” De közönyös voltam, napi csip-csupok ostobája: eszembe sem jutott magnót adni a kezébe.

Pedig 1976-ban, mikor javasoltam neki, hogy írja le az életét, segítségét is ígértem, ötletemre azt válaszolta: „Köszönöm a naplóírási écát, és a megígért segítséget. Különben édesanyám halálakor megkezdtem és egy keveset írtam. Titokban is tartottam. Jó, hogy kihoztad belőlem. Talán ad az isten erőt, hogy folytassam, csak hát olyan suta lesz akkor is, nem tudom én úgy leírni, ahogy azt átéltem, de ha neked örömet okoz, szívesen teszem. Elég sűrű élet volt.” Mégsem segítettem meregetni, mikor egyedül már nem bírta!

A kék füzet lezárásakor még nyolc év volt előtte, vagy inkább hátra. Kínlódott a gyomrával, a májával, a fogával, izzadt, gyönge volt, csak „recegősen” tudott írni, egyre több időt feküdt, heteket töltött a kórházban, a klinikán, ahol véresre gyötörték a vizsgálatokkal, de még egy injekcióval is, mert nem volt vénája. Az utolsó öt-hat esztendőben gyöngesége miatt nemigen lett volna már képes egyetlen kék füzetet sem teleírni. Szellemileg viszont az utolsó pillanatig épp volt, ha kérdem, tudott volna felelni. De nem tettem. Mikor pár hétre kicsit megpendült, felutaztak hozzánk Budapestre egy-két, sőt előfordult három-négy, egyszer hat hétre is. A helyembe jött. És hogy örült volna, ha kérdezem, ha foglalkozom vele! Egyre nehezebben olvasható leveleit böngészve, néha azt hiszem, átmegyek a kisszobába, és ott találom.

– Nem ver az isten bottal! – hallom a hangját. Nem kárörömmel mondja, hanem okulásul. Legyek figyelmesebb, okosabb, előrelátóbb. Egyik sem voltam. Eleresztettem a kezét, és negyedszázaddal a kék füzet lezárása, és tizenhattal a halála után ő is elereszti az én kezemet. Egyedül kell továbbmennem. Elengedettel.

Anyám 1946 őszén már Mikepércsen kezdte a tanévet, én meg a debreceni Állami Fazekas Mihály Általános Fiúiskolában. Mikepércs már csak tíz kilométerre esett Debrecentől, a falutól bő kilométernyire vasútállomás is volt, de nem egyszer én döcögtettem be vagy ki gyermeknyi anyámat a kerékpárvázon. Most is látom a falu előtti utolsó kanyar zúzalékosra feltört részét, és összeszorul a torkom, hogy megcsúszik a kerék és elejtem őt.

Oláh Józsefék tiszta szobáját bérelte ki, és a talán hat osztályt végzett házaspár, főleg az asszony – Rózsika – vele született intelligenciája, tapintata újból és újból elbűvölték a tanítónőt. Sok hétvégét töltöttem én is Mikepércsen, kár, hogy Oláhék első gyermeke, Józsika kicsi volt hozzám.

Iskolám 1946–47-es évkönyve döbbent rá, milyen szegénységben éltünk. Magyarországon 1945-ben hozták létre a nyolc osztályos általános iskolát, és tették kötelezővé a gyerekeknek a mindennapi iskolába járást nyolc éven át. A Fazekas Gimnáziumból is csak az 1946–47-es tanévben szakadt ki az alsó tagozat: a szülők, a nevelők és a tanulók új iskolát építettek. Az évkönyv felsorolja azokat, akik adománnyal segítették ezt a munkát. Volt, aki 1 forintot, volt, aki tízet, az V. a-ból, azaz a mi osztályunkból hat szülő összesen ötven forintot ajánlott fel – egy tízest sem fejenként. Egy szülő – kölcsön vagy végleg – két széket adott, egy másik krétát, a harmadik három papírkosarat, a negyedik egy kg szeget, egy kitömött madarat, a negyedik egy seprőt, az ötödik egy kilincset, a hatodik tollat, ceruzát, radírt, a hetedik fogast és így tovább. A nyomor ellenére kiadták a – 32 oldalas – évkönyvet az iskolákban. Nem ballagást rendeztek – amivel ma már az óvodák is hencegnek –, nem is tablót készítettek, hanem kinyomtatták ezt a kis krónikát. Eszerint az anyák napi levélpályázat – hallott ma valaki ilyesmiről? – egyik díjnyertese voltam, hármunk pályadíját az igazgató adta át az anyák napi ünnepségen. Igen, igen, emlékszem már, „Fehér akác” volt a jeligém, de az is lehet, hogy ez volt az írás címe. Az első pályadíj – anyámmal kettesben!

1946 nyarától kezdve egyfolytában a nagyszüleimnél laktam, nyolc éven át, amíg egyetemre nem kerültem Veszprémbe. Anyám, mint már említettem, előbb körbetanította Debrecent, és csak 1951-ben kapott végre a városban napközis tanítói állást. Ettől fogva négyen éltünk együtt. Nagyapám ekkor már Tüzép-telepvezető, aztán éjjeliőr volt, végül zörgő-morgó nyugdíjas.

Anyám beköltözésének, vagy inkább valami protekciónak köszönhetően ekkortájt utalták ki nekünk a Kígyó utcai egyszobás helyett a Mester utca 33 kétszoba-hallos lakását. Ez már igen, még ha leválasztott polgári lakrész is! A MÁV főtanácsosékat már korábban száműzték az utcai frontról a hátsó traktusba – a fürdőszobával együtt. A főtanácsos úr mintha még élt volna, de én inkább már csak az özvegyére emlékszem, meg torz arcú lányukra. Égbekiáltó történet lehetne, hogyan tette tönkre az életüket a proletárdiktatúra. A művelt lányt valaki teherbe ejtette, és ő megszülte a gyermeket. Bár a politika akkor azt vallotta: „lánynak szülni dicsőség, asszonynak kötelesség”, környezetünk csak ferdeszájú kurvaként emlegette a szerencsétlent. Ő talán akkor is világra hozta volna a gyereket, ha nem tiltják halálos szigorral az abortuszt. A fia, Laci felnőtten a börtönt is megjárta, és ő üldözi majd el a Mester utcából anyámékat.

A főtanácsosi család sorsa valószínűleg hanyatló lett volna kommunisták nélkül is. Ettől függetlenül a polgárságot ellenségként kezelő társadalmi rend százezrek életét törte ketté, amit nem tesz megbocsáthatóvá, hogy szegény milliókét meg egyengette.

A Mester utcai lakásunk érthetetlen volt. A boltozatos kapu alól a vendég három négyzetméteres kutricába lépett be, ahol a cselédlány képtelen volt akár egy szál vendégnek is segíteni a kabátlevételben, tíznek pedig a felöltője sem fért el ott. A következő húsz négyzetméteres szoba – előszoba? – nálunk konyha lett. Innen nyílott nagyszüleim szintén húsz négyzetméternyi kétablakos szobája meg a mi ugyancsak utcai szoba hallunk, de a köpetnyi kis vécé is. Innen lehetett volna továbbmenni a főtanácsosi lakás leválasztott részébe is. Nekik a lakás kettévágása után is maradt még három (?) szobájuk, fürdőszobájuk, konyhájuk. Később a felnőtt Lacinak is jutott egy lakáska: egyből így lett végül három. Mondjam, hogy igazságosan? A lakások kártalanítás nélküli államosítása nem volt okos dolog még a háború utáni lakásínségben sem. 1945 után a proletár igazságosság és a tulajdon elleni gerjedelem jegyében mégis leválasztásokkal, társbérletekkel szaporították a lakásokat. Lettek üzletlakások is. Sokat mond a korról, hogy nem egy helyen az utcáról a szatócs helyett Kissékhez lehetett belépni.

Nem tudom, a főtanácsosék miképp keveredtek ebbe a parasztpolgár házba, mert feltételeznünk kell, hogy az eredeti tulajdonos logikusan építtette be a Hortobágy malom közeli portát. Többé-kevésbé logikusan, hiszen a hall inkább urizálás volt, nem jól használható lakrész. A múlt század húszas-harmincas éveiben használt két kisméretű ablak valamennyire megvilágította az első szobát, de a mögötte lévő hallban napközben is csak villanyvilágítás mellett lehetett bármihez is kezdeni. A hall hangzatos flanc volt, igaz, a telek hosszúsága is gúzsba kötötte a tervezőt.

A boltozatos kapu alá kocsik hajtottak be, hátul istálló is volt. A bejárat baloldalán lehetett bejutni a gazda négy utcai ablakos szobáival kezdődő lakásába, a lakásunkba. A kapubejárat másik oldalán egyvégtében három két ablak szélességű lakás sorakozott egyvégtében, talán a családtagoknak, talán az alkalmazottaknak vagy bérlőknek. Akkora volt ez a keskenyebbik rész is, hogy amikor én már Veszprémben tanultam, a Mester utcai iskola az abortusztilalom miatt felszaporodó korcsoport befogadására két lakást két kisebb tanteremmé alakított át. Anyám helyébe jött az iskola! Mondanom sem kell, a tervgazdálkodás nem volt olyan okos, hogy áthelyezte volna őt ebbe a tantestületbe. Nem is biztos, hogy jó lett volna, ha a csupa szív tanítónő munkahelye és lakása egybeér.

Említettem már a hátsó udvaron álló istállót. Ennek köszönhetően tudtunk mi itt tyúkot ültetni, disznót hizlalni – mikor a politika és nem az akkor még „nem létező” környezetvédelem ezt engedte –, ezért lehetett nekem itt kutyám. A valakitől kapott farkaskutyakölyköt a dzsekimbe bujtatva vittem haza, a keblemben. 1954 májusában én érettségire készültem, a kamasz Csibész feküdt a napon, a konyhaablak alatti folyófüvön, és a pelyhes kiscsirkék totyogtak a nyakán, a hátán. Megunhatta a birizgálást, hátranyúlt az egyik csibéért, és ham bekapta. Borsót szemelő nagyanyám sikkantott egyet, Csibész a két előre vetett lábára fektette a fejét, kinyitotta a száját, és a kiscsibe kisétált az „oroszlán torkából”. A veszprémi egyetem miatt a hűtlenül elhagyott kutyámat nagyanyámék elajándékozták.

Eltemettem már a kék füzetet, ám egy bekezdésnyi még maradt belőle: „Már megjelent a Szabad Nép, faltuk a híreket. Egy ízben olvasom, hogy sok könyv indexre kerül. Közöttük főképpen az erdélyi írók szerepeltek »irredenta« voltuk miatt. Köztük van Tamási Áron, Nyírő József, de még Jókai Mór néhány könyve is. Mivel férjem székely volt, minden erdélyi író könyvét megvette. Nagyon szerettem a gyönyörű halina kötéses könyveket. Mivel ezeket a váláskor nem vitte magával, én bizony még Csehszlovákiából is hazamentettem a sorozatot. Mikor olvastam a tiltólistát megállt a szívverésem. Mihez kezdjek a keservesen ide hozott könyvekkel? Hova dugjam, hogyan semmisítsem meg őket? Nekem már minden idegsejtem tele volt rettegéssel, nehogy emiatt keveredjek megint bajba. Összeszedtem a »bűnös köteteket« anyámék nagy cserépkályhája elé, és tépdestem szét és raktam a tűzre őket. Főnixmadarak szálltak ki a kéményen. Ma is fáj a szívem e könyvgyilkosság miatt.”

Bátor asszonynak ismertem anyámat, aki veszekedni merészelt a németekkel, helytállt az őt faggató orosztiszt előtt, nem roppantotta össze vőlegénye elvesztése sem. Mi történt 1945 és 1950 között, mitől rettent meg annyira az én betűszerető anyám, hogy könyvégetővé vált?

Kínálkozik a válasz, hogy a koncepciós perektől, Rajk és társai kivégzésétől. Ám őt sosem érdekelte a politika, és ha az 1949-ben csúcsra járatott törvénytelenségek rémisztették volna meg, akkor nem teszi öt évvel korábbra a könyvtilalmi lista megjelenését – ugyanis a Szabad Nép 1945-ben került az utcára, tiltójegyzékek pedig, 1949–1950-ben készültek. Anyámnak az a félmondata, hogy „faltuk a híreket” cáfolja az érdektelenségét a politika iránt. Gyerek magam lettem volna közönyös, vagy anyám előttem titkolózott, engem védett volna? A kezembe akadt egy igazolványnyi félkemény lapocska. Idemásolom, olyan szép: „Dr Pünkösti Mihályné elvtársnő az 1950/51-es pártoktatási évben a középfokú POLITIKAI iskolát eredményesen elvégezte. Mikepércs, 1951. június hó 26.” A „Bizonyítvány” külalakja is megnyerő, mivel írógéppel, kétszínű gépszalaggal töltötték ki, hol pirosan, hol feketén. A nyomtatott elvtárs után az n piros, az ő fekete. Piros és fekete elvtársnő. Anyámon egyik sem látszott. Vagy ügyesen titkolta, és ezért nem emlékszem rá, hogy valaha is politikáról beszéltünk volna. Viszont szüntelenül féltett, aggódott amiatt, hogy újságíró lettem. Persze, ha egy vegyigyárba kerülök, annak veszélyei nyugtalanították volna. Aggályos volt. A könyvégetésre mentségül azt írta: „Nekem már minden idegsejtem tele volt rettegéssel, nehogy emiatt keveredjek megint bajba.” Súlyos mondat, túlzó mondat. Mi egészen tűrhetően megúsztuk a XX. századot. Hogy döcögős volt? És akik az útszélére vetődtek, a kátyúiban ragadtak, vagy akiket eltapostak, azok vagy a hozzátartozóik mit mondhattak volna?

A Szépmíves Céhnél megjelent könyvekből Tamási Ábel a rengetegben, Nyírő Isten igájában valamiképp megmaradt, az előbbi vászon, az utóbbi halina kötésben. A halina fehér gyapjú posztó, a székely férfiak csizmanadrágjának kellemes fogású anyaga. Bár Nyírőtől tanultam, hogy a hó pilinkézni is tud, nekem ő túl papos, túl mesterkélt volt, amikor még nem is tudtam, hogy tényleg pap volt, amíg ki nem nősülte magát a klérusból. No de a halinánál tartottam, ami nem téphető! Vajon aprócska anyám, miképp nyűtte, szedte szét ezeket a könyveket? A kisüzemi könyvégetés nehéz testi munka.

A könyvek indexre tétele, elégetése meg kultúrgyilkosság, meglehetősen barbár cselekedet. Ehhez illőn primitív a nyolcezer tételes tiltólista. A Népkönyvtári Központ pártutasításra kiadott két füzete eufemisztikus címet viselt: „Útmutató üzemi és falusi könyvtárak rendezéséhez”. De a címből sugárzó segítségtől arról koldultak, azaz megemlegették a szakszervezeti és a falusi könyvtárak. A finomkodó előszó szerint a két füzet „tartalmazza azoknak a könyveknek a címeit, amelyeket nem javaslunk ezekbe a könyvtárakba”.

A kommunista pártvezetés nem törődött vele, hogy a náci könyvégetőkhöz társul, csak a gyufa helyett szerényen zúzdát használt. (Utólag mintha elszégyellték volna magukat, legalábbis az egyik koncepciós perben elítélt államtitkár nyakába varrták az ügyet. A selejtlistát a Népművelési Minisztériumban állítólag Dobos Piroska és Horváth Vera állította össze és a könyvek bezúzását a később Kossuth-díjas akadémikus történész, Nemes Dezső rendelte el.) A halállistán szerepelt többek között Benedek Elek, Rejtő Jenő, H. G. Wells összes műve, Grimm meséi, Kipling A dzsungel könyve, Bürger Münchhausen báró kalandjai, Cervantes Don Quijotéja, Gárdonyi Géza 40, Hemingway 3, Rabindranath Tagore 13 műve. E jó társaságba került Milne Micimackója is, talán mert a fázós mackócska nem jön rá, hogy be kellene lépnie az elvtársi meleget adó pártba. A jegyzékből sugárzik a bárgyú irodalomellenesség. Összeállítók listájára került számos antifasiszta mű, mint például Zweig Sakknovellája is. De szerepelt a jegyzékben útleírás, több történeti munka, vagy az 1947-ben megjelent Hungária irodalmi lexikon is – nehogy kiderüljön, ki volt Benedek apó és Rejtő Jenő. A gyászos akció következtében ötödével csökkent a szóban forgó könyvtárak amúgy is szegényes irodalmi kínálata.

Rosszul emlékezett tehát anyám, nem az erdélyi írókról szólt a tiltólista. Ám abban igaza volt, hogy a könyvégetéskor főnixmadarak szálltak ki a kéményen. Nemcsak a hajdani Szépmíves Céh kötetei, hanem szinte az összes listás mű feltámadt, azok is, amelyekre kár volt újra papírt pocsékolni.

Bár 1948-ban államosították az iskolákat, a pedagógusokkal a hűségesküt csak 1949 végén rakatták le. A nyomtatott egyen-esküokmány tetején a friss Rákosi-címer pompázott – egek ura! –, az alján a mikepércsi iskola vörös iskolai bélyegzőjén a menesztett Kossuth címer szerénykedett. Mikor anyám az 1951-es tanév kezdetén bekerült Debrecenbe, már Mikepércsen is az új bélyegző járta és Szakács Andor igazgató párját ritkító szolgálati bizonyítványt írt a náluk öt évet lehúzó édesanyám munkájáról. „Kifogástalan társadalmi forgolódása által az egész község lakóinak, tanulóinak ragaszkodó szeretetét érdemelte ki. Tanítása igazi önfeláldozó rátermettségéről tanúskodott”, a tanulmányi felügyelők éveken át kiváló osztályzattal minősítették. „Zenei jártassága elsőrendű… Művészi hanganyagával sok-sok felejthetetlen alkalommal gyönyörködtette hallgatóságát. Kiváló érdemeket szerzett a népművelés vonalán, mindenkoron hallgattak szavára és megjelenése tekintélynek örvendő volt.” 155 centis anyámnak méltán dagadhatott a keble. „Pontos, lelkiismeretes szolgálata példaképül állt a nagyközség előtt. 26 éves igazgatói ténykedésem alatt nevezett kartársamat sokoldalúságánál és rátermettségénél fogva a legkiválóbb nevelőnek minősítem. Sok-sok ilyen lelkes, a közösségért állandóan harcoló, pedáns, önfegyelmezett nevelőre volna szüksége a népi demokráciának, aki egészsége rovására is a munkás és a dolgozó parasztság érdekeit képviseli minden ténykedésében.”

Akkor éljen a párt, éljen Rákosi elvtárs, és éljen az én tiszteletre méltó anyám emléke.

Nekem gyermekiek a „tapasztalataim” arról, hogy milyen pedagógus volt. Európának ezen a tájékán takaros piros pont, hogy egy szem fiával, azaz velem sem kivételezett. De van még egy gyerek, Éva húgom, aki talán még illetékesebb a témában:

– Szülőként, nevelőként, tanárként nekem kicsi anyánk a példaképem – mondja, mint valami hitvallást. – Sok mindenről mesélt nekem, és minden történetén érződött, hogy tanítani akar vele. Vonjam le belőlük a következtetést és tudjam, hogy hasonló esetben mit kell tenni.

Éva nyilván elfogult. Ide kívánkozik róla is egy mondat anyánktól: „Évikém »kiváló pedagógus« lett, ami nagy szó a mi berkeinkben. Irigylik is a kollégái.” Jól megtámasztotta egymást a „mostoha” és lánya. De Éva helyesbített: egy fokkal kisebb az elismerése, csak „Kiváló munkáért” miniszteri kitüntetést kapott.

– Tegezted anyánkat? – kérdem Évát.

– Csak apát. Kicsi anyát tetszikeltem, nekem ez így volt jó.

Összekaparok még egy harmadik gyereket is, az egyetlen tanítványát, akinek még ma is tudom a nevét: Polonkai Jancsi. Anyám korrepetálgatta őt otthon, nálunk. Ennek fejében Jóska segített fát és szenet behordani, később takarítani is. És valamiképp így maradt azután is, hogy „kinőtte” a tanító nénijét, ő még szorgalmasan járt legalább tanácsokat kérni. Mintha anyám valami kis pénzt is ráerőszakolt volna, de hogy nem ezért járt hozzánk éveken át szorgosan, az biztos.

Anyám 1956-ban végzett osztálya 1981-ben 25 éves találkozót rendezett: „Még nem fordult elő a Fazekas történetében, általános iskolában nem is szokás, hogy 25 év után vágyjanak egymás és a tanáraik után…” Anyám 29 hajdani tanítványából 8 diplomás, a többi szakmunkás, a susztertől kezdve a mérnökig mindenki megtalálható volt köztük. „Ez az én legnagyobb pedagógusi élményem. A találkozón még a füleseimet is köszönték. Majd’ szétszedtek, úgy táncoltunk, még a Dzsingiszkán-ra is. Apa is táncolt a sok szép fiatalasszonnyal. Míg élek, minden évben szeptember első szombatján találkozunk. Ez volt a kívánságuk.” Az egyik Kanadába keveredett tanítványával szerelmetes leveleket is váltottak, de tudtommal többször nem jött össze anyám hajdani osztálya.

Ő Gicén mindössze hat hétig tanított. Ez semmi emlék egy gyermek életében. Mégis miről ír anyám a nyolcvanas években többször is? A debreceni virágkarneválra jönnek a gicei tanítványai – Rozsnyóról! „Sokat köszönhetek a szüleiknek meg nekik is, hogy szanaszét hordott bútoraimat három év után, ’48-ban, elhozhattam.”

Végképp tanítónőzöm anyámat, pedig Debrecenben ő két szakosítót is végzett a főiskolán és tanár néni lett, de lélekben, azt hiszem ő született tanítónő maradt. Dóczista.

És ha mikepércsi minősítése kapcsán megéljeneztük, ugyanez kijár ottani a háziasszonyának, Rózsika néninek is. Bennem móriczi hősnőként él ez a tenyeres-talpas, munkabíró, nyílt és intelligens parasztasszony. A férje korán meghalt, ő öt évvel a nyugdíjazása után is dolgozott a téeszben. Anyám és a vagy tíz évvel fiatalabb Rózsika ragaszkodtak egymáshoz: „Egész napos esőben jött látogatóba, megpakolva minden földi jóval. Mint mondja, nem tudja felejteni azt a boldog öt évet, amit náluk laktam. Az ilyen nagyszerű, drága emberek szeretetéért talán érdemes volt élni. Rózsika régóta bottal jár, rosszul forrt össze a lábtörése, azért felkapaszkodik hozzánk a negyedikre” – írta róla 1984-ben. Egy év múlva jött a hír, hogy Rózsika néni öngyilkos lett. Először felvágta az ereit, de megmentették, aztán fölakasztotta magát. „A kisebbik, alkoholista fia tette tönkre szorgalmas, tiszta életét. Mindent pénzt elivott és az anyját pumpolta. Ha nem adott, mocskos káromkodások közepette betört ajtót, ablakot. Mondták Rózsikának, hogy vitesse elvonókúrára, de nem teheti, mégiscsak az ő gyermeke! Mikor náluk laktam, rendre eldugta a pincekulcsot az ura elől, akit sose láttam spiccesen sem. Most rászokott az italra, mármint R. néni, hiszen a drága gazdikám már 15 éve halott. A fia horda haza az italt, gondolom, így kapott rá ő is, emiatt asszony testvére nem is szólt hozzá egy ideig. Három hónappal ezelőtt még hozott egy tisztított pecsenyekacsát. Ezt minden évben megtette. Most a nagyobbik fia és a menye jött elmondani, mi történt.” Móriczi hősnőként teljesedett be a sorsa.

Anyám a debreceni iskolában, 1951. szeptemberben kiállított igazolás szerint hatszáz forint névértékű második békekölcsönt jegyzett. Itten körül lehetett a havi illetménye, mert ennyi terv- vagy békekölcsönt „illett” jegyezni. Tizenharmadik havi fizetés helyett annak idején a tizenegy havi fizetés volt divatban több éven át.

Említettem már, milyen varázslatosak voltak a technikumi évek. Az 1951–54 közötti időszak életem egyik legszebb része, noha főképp az első felében tombolt a Rákosi-diktatúra. A velem egykorúak jórészének, osztálytársaim többségének is megadatott az a luxus, hogy ne érezze torokszorítónak a kort. Én, a főispánfi sokáig süket is maradtam, társadalmi süket. Az, hogy apámat le kellett tagadni, nem nagy durranás: ő elhagyott bennünket, mi lehazudjuk, és kész. Arról pedig, hogy hiányzott, nem tehetett a rendszer.

Különös brancs jött össze a c) osztályban. Háborún átesett, az elnyomáshoz tudatlanul is igazodó kisgeneráció. A vezéregyéniség Schwajda Pali volt, a drámáiról és színházigazgatói tevékenységéről méltán ismert, nemzeti színházi kormánybiztosként szinte már hírhedtté vált Gyuri bátyja. Pali sporttehetség volt, válogatott kézilabdázó. Laza csuklójának is szerepe volt abban, hogy még az osztályunkból is ki lehetett állítani egy kézilabdacsapatot. Haverságunk a Debreceni Dohánygyárban is mélyült. Ez úri hely volt, a tisztviselők benn laktak a telepen, Paliék a művezető papa révén. A technikum állandó felügyeletet kívánó vízdesztilláló helyiségében mi, fiúk egymással gyakoroltuk a tánclépéseket, aztán a dohánygyári bálokon próbálgattuk ki, hogy ha a lányok derekát fogjuk, nem tapossuk-e le a lábukat. Nyáron a gyári őspark úszómedencéjében a futtából ugrott előre szaltót gyakoroltuk. Eleinte a hátunkra estünk, és a csípős víz ellen kötött mellényt öltöttünk az oldalt összemadzagolt fürdőnadrághoz, a fecskéhez.

Volt tehát egy csapat. Pali kitalálta, hogy varrassunk egyensapkát. A baseball-sapkát akkor még nem így hívták, azt sem tudtuk, mi fán terem a baseball. Sapkakészítő nagyanyámnak köszönhető, hogy fejfödőnk három-három kék és fehér cikkből állt, és a simlédere kék volt. Hál’ isten’ fekete, zöld, piros vagy sárga roncikája nem volt, mert nekünk eszünkbe sem jutott, hogy a színek többségét már hírbe hozta valaki. A sapka a május elsejei felvonuláson már a zsebünkben lapult, de jó érzékkel csak a menet feloszlása után raktuk fel. Megkülönböztettük magunkat, ami akkor gyanús volt. Békés természetű igazgatónkkal a jó dumájú „Svaszta” Pali sem volt egy súlycsoportban. A támadásra a végső válaszunk korszerű lett: stréber. Önként vállaltuk, hogy vasárnap lesúroljuk tantermünk padjait – akkor még a szombat is munka-, illetve tanítási nap volt. Példanélküli felajánlásunk teljesítése után a sapkát nem tilthatták be, de az iskola környékén nem volt ajánlatos hordani. Hamar ki is koptunk belőle. Trehányak voltunk hozzá, meg az a kor nem volt öltözős. Nem a kitűnés volt a divat, hanem az eltűnés, a beolvadás a tömegbe. A bőrünkön éreztük: az egyensapka csak akkor volna jó, ha mind a tízmillió magyarnak lenne, sőt az egész béketábornak. Arról nem is szólva, hogy nyáron minek sapka? Hol volt még az UV-faktor, az ózonlyuk és más efféle nyalánkság. Napszúrást se kaptunk soha, pedig ha lehetett, reggeltől-estig a szabadban evett bennünket a fene.

A kézilabdát a kiütős játék is megkedveltette velünk, nem utolsó sorban azért, mert a lányipariskolásokkal játszottunk, az ő tornatanáruknak – Zsíros? Zsíros Miklósnak? – köszönhetően. Ennél egyszerűbb labdajáték nincs: a labdán és minimum hat emberen kívül semmi más nem kell hozzá. De játszhatja ezer is, ha van rá hely. Fogalmam sincs, miért nem közkedvelt – sőt nem is ismert –, a kiütős, pedig a mai „értékmérőnek”, a televíziónak is megfelelne. Mondjuk, hogy röplabdapályányi területen két tíz fős csapat játssza (háló nélkül). Egy embert kiküldenek az ellenfél pályájának hátsó vonalához, vele passzolgatnak a pályán állók, és vagy ők, vagy a „kiküldöttjük” megpróbál kilőni az ellenfél csapatából valakit. Ha célzott meg tudja fogni a labdát, akkor ők folytatják az ellenfél kilövését. Akit eltaláltak, átmegy az ellenfél hátsó vonalához, és kintről játszik tovább. Az a csapat nyer, amelyik hamarabb elfogyasztja az ellenfél pályán lévő embereit. Jó célzás, erős lövés, jó labdafogás, mozgékonyság, ennyi minden szükségeltetik a kiütőshöz, és természetesen játékkedv.

Bennünk dühöngött ez a szenvedély a pályán kívül is. Kézilabdameccs után Zsíros szobájában egy tál krémessel ünnepeltük a győzelmet. Jó nagy lehetett a tálca, ha a végén három krémesre már csak egy jelentkező maradt, mert mindenki degeszre tömte magát. A tanár úr azt ajánlotta, hogy barátunké lehet egy krémes, ha egyszerre az egészet a szájába tudja tömni. Mit tesz isten, tudta.

– Ha a szádba tömöd a maradék kettőt, az is a tiéd!

Mint a kígyó, kiakaszthatta az állkapcsát, és apránként a hatalmasra dagadt pofazacskóiba szuszékolta a második sütemény sarkát is. De hogyan tovább? Zsíros leakasztotta a kis tükröt a falról, és barátunk elé tartotta. Az nézte, nézte magát, aztán a röhögéstől szép lassan elkezdte a tükörre porlasztani a drága jó süteményt.

Így dorbézoltunk.

Csináltunk mi az ötvenes évek Magyarországán meglepőbb dolgot is. Vállalkoztunk. Igen, amikor még a sarki fűszerest is államosították, mi napszemüvegeket kezdtünk „gyártani”. Csak a hiány szülhette az ötletet, mert egy fia optikusgyerek sem volt köztünk. Az általánosban kézimunka órán megtanultunk lombfűrésszel bánni, és a debreceni repülőtéren az orosz katonáktól valamilyen úton-módon lehetett törhetetlen műanyagüveg, azaz plexi lapokat venni. Ebből vágtuk ki a divatos félkereteket. A nyári gyakorlaton, a penicillingyárban földről felszedett saválló acéllemez csíkból készíttettünk olyan „kéziszerszámot”, amivel az üveg vájatát ki lehetett kaparni. Persze előre megvettük a szemüvegbe való sötét üveget, és a zsanért, hiszen ezekhez kellett igazítani a méretet. A gömbölyítő reszelés és az egész vacakolás közben tisztességesen összekarmolásztuk a keretet, ezért a „végszerelés” előtt polírozni kellett. Nem ám géppel, hanem egy ronggyal és fogpasztával. Idegölő pepecselés. Üvegtechnika órán szerzett gyakorlattal a keret és a szárak gázláng fölötti hajlítgatása már gyerekjáték volt, csak arra kellett vigyázni, hogy a gyúlékony plexi nehogy lángra kapjon. Elsősorban magunknak készítettük a pipec szemüvegeket, de gyáros társaim állítják, kettőt-hármat idegeneknek is eladtunk. Egy Paliról készített fénykép szerint azt is sejtettük, hogy a napszemüveg nem a helyén menő. Mi még nem fejtetőn hordtunk, szinte hajpántként, mint manapság, hanem csak a homlokra tolva.

Pali nem érettségizett velünk. Ennek okáról csak most értesültem. Pali apját 1953-ban elvitte az ÁVH, azaz Államvédelmi Hatóság. Állítólag a Dohánygyár Moszkvában diplomázott főmérnöknője jelentette fel, mire fel a család miért, miért nem, kivette Palit az iskolából. Semmiféle részletet sem ismerve gyanítom az időpont volt a szerencse a szerencsétlenségben. Nem az volt a döntő, hogy a papa ártatlan volt, annak idején ez akár veszélyesebb is lehetett a bűnösségnél. A papa kiszabadulásában elsősorban a Nagy Imre miniszterelnökségével együtt járó enyhülésnek lehetett szerepe, aminthogy abban is, hogy Palit 18 éves korában a belügy csapata, a Budapesti Dózsa igazolhatta. Ez lett szegény veszte is. 1985-ben, ötvenéves korában magas rangú külföldi baráti belügyes delegációt kísért a Budapesti Nemzetközi Vásáron, és ebéd után rosszul lett. Mivel mérgezésre, összeesküvésre (?) gyanakodtak, a vásári-, és a rohammentőt sem engedték hozzá, mire meg a BM kórház orvosai odaértek, már menthetetlen volt. A családdal nem közölték a halál okát.

Bár a műszarúüzemi nyári gyakorlatot már említettem, ottani „férfitovábbképzésemet” nem. De előbb az üzemről. Ha valakinek volt már szerencséje a szúrósszagú, fojtogató formalint szagolnia, velem együtt csodálkozik, miképp engedélyezhették, hogy a Nagykörút melletti Nap utcában, tíz méter hosszú nyitott kádak tucatjában formalin bűzölögjön. Ez volt talán a legvacakabb üzem, ahol vegyipari tanulmányaim kilenc éve alatt megfordultam. Nem is hiszem, hogy a nagyon erősen irritáló, allergiát okozó szer nem keserítette meg jó néhány környékben lakó életét. De ki merészelt volna szót emelni a „népgazdasági érdek” ellen, és hol? Kinél?

A műszarúgyártás pofonegyszerű. A legenda szerint a XIX. század végén úgy találták fel, hogy formalin ömlött a kutató szendvicsére, amitől a sajt műszarúvá alakult. Mivel a sajt jobbára a tej alvadásakor kicsapódott fehérjéből, kazeinből áll – ez az alapanyag. Ebből készítettek – Kőbányán, az anyacégnél – 3-4 milliméter vastag, A5 nagyságú lapokat és a Nap utcában ezeket, két szélén „vállfára” csíptetve beakasztgatták a formaldehides kádakba, ahol átalakultak, megkeményedtek és a könnyen megmunkálható lap a lefürösztés után mehetett a fésű- és gombkészítőkhöz. A műanyaggyártás alapanyagai közül a földgáz kiszorította a tejet, a műszarúnak befellegzett, de a kazein, ez a lassan felszívódó fehérje felkapott lett: húskészítmények, bébiételek, nem utolsó sorban a testépítő szerek fontos részeként az ára az egekbe ugrott. Bár a különböző izomduzzasztó mixeket, italokat helyettesíthetné a kazeinben gazdag sovány túró, de ki hinne benne?

Elkanyarodtam a Nap utcai üzemtől, ahol valamilyen Sándor művezető volt az egy szál férfi és négy-öt nő dolgozott a keze alatt. A „bonyolult” technológiát tizenhat éves fejjel is kiismertem negyedóra alatt, de „Rákosi elvtárs megbízásából” még kerek egy hónapot kellett itt töltenem. Ültem hát a művezető elvtárs nyolc-tíz négyzetméteres kutricájában és nyomogattam a pattanásaimat.

– Nem nyomogatni, baszni kell, fiacskám, attól elmúlik! – szólt Sándor a nyitott ajtóból és hölgy sleppjéből kitört a kacagás, mire én persze talpig pirultam.

Hattól kettőig tartott a műszak. Egyszer együtt szálltunk a Körúton villamosra Sándorral. Akkor tizednyi volt a forgalom a mainak, különösen félhárom tájban. Sándorunk lehuppant egy csínos nővel szemben, és fixírozni kezdte, közben rám-rám pillantott: így kell ismerkedni, fiacskám! Én lógtam a kapaszkodón és zavartan figyeltem. A művezető egyszer csak rászólt a nőre:

– Miért nem figyelmeztetett, hogy gomboljam be a sliccemet? Vagy szereti, ha…

A hölgy felugrott és a következő megállóban leszállt. Én sem éreztem jól magam.

A Nap utcában a szép büdös nyári napokon a „munkásosztály” a legtöbb időt a művezetői irodában álldogálva, üldögélve trécseléssel töltötte és a leggyakoribb téma a szexualitás volt.

– Hány méter fasz járt eddig benned, Marikám? – kérdezte egyszer Sándorunk.

– Számold ki! – felelte az öreg, negyvenes nő. – Naponta legalább három-öt vendégem volt. Ez lehetett hatvan centi, hetente mondjuk három és fél méter – egy szabadnappal. Egy évben ez mennyi?

Még nem voltak számológépek, a művezető papíron szorzott, és közölte:

– 172 méter per év.

– Ezt szorozd meg huszonkettővel…

– 3784 méter. Ha nem kerekítesz lefele, meg hozzáadjuk, ami előtte meg utána volt, megvan a négy kilométer is! – nézett körbe a művezető.

Volt az álmélkodás és röhögés.

– És a háborús évek itt nem duplán számítanak? – fokozta a hangulatot Sándor.

Csak e beszélgetés rekonstruálásakor fogtam fel igazán, hogy Marika „alulfoglalkoztatott”, azaz bordélyházi dolgozó volt vagy húsz esztendőn át. Ám 1949-ben bezárták ezeket az intézményeket, mivel a kommunista eszmével nem fér össze a szexuális kizsákmányolás. Tudtommal első nekifutásra internáltak is vagy háromszáz „lányt”, majd 1950-ben kiengedték őket, és a volt prostikat átképezték konfekciós, műszerész és más szakmákra. A masszív felépítésű Marika megúszhatta az internálást és „az átnevelő, átképző programot” is – a négy kilométert már nem.

Egy évvel később azzal a szent elhatározással utaztunk a bűnös fővárosba – a Budapesti Kénsavgyárba – gyakorlatra, hogy elveszejtjük a szüzességünket. A szándék megvolt, de a lehetőség… A munkáslányok és asszonyok nem taknyos vidéki kamaszokra vártak, én legalábbis eggyel sem találkoztam, aki ágyba kívánt volna csalni. Ágyba? Jó lett volna akárhol – mondom nagyképűen, de amikor megcsillant a lehetőség, kis híján megfutamodtam. A Blahánál a Rákóczi tér felé sétáltunk és egy feltűnően öltözött lány után fordultam, mire ő felém nyújtva a kezét rám szólt:

– Gyere már, ne bámulj!

Úgy tettem, mintha nem nekem szólna. Van mentség! A kénsavgyár trisó (trinátriumfoszfát) üzemében „dolgoztunk” – ha csak tehettük a grízhez hasonlítható nyersfoszfát majd’ tíz méter magas hegyén henteregtünk, csúszkáltunk. A műszak végén pedig, a munkásosztályhoz hasonlóan mi is a lúgos trisóiszappal mosakodtunk a zuhany alatt. Ingyen volt. De a melósokkal ellentétben nem tudtuk, hogy a hulladék iszapban lévő marónátron miatt csínján kell vele bánni, nem kenhető bárhová. Begyulladt, bedagadt a makkunk, ezzel nem lehetett „pályára lépni”.

Jó kifogás. Bevallhatom, makkegészségesen sem fogtam volna meg a lány felém nyújtott kezét, nem mertem volna elmenni vele. Pedig hazataláltam volna: épp egy átszállóra való hetven fillér volt a zsebemben. Az eszembe sem jutott, hogy nem a két szép szememnek szólt az ajánlat, azt meg végképp nem tudtam, hogy a Rákóczi tér és környéke miről hírhedt, hogy ilyesmi létezik.

Ez a hetven fillér azért emlékezetes, mert mikor kiderült, hogy talán négyünknek ennyi az összes pénze, mint holmi dzsentri, bevágtam a vagyonomat a Körút közepére, a villamos sínekre. A Nemzeti Színház előadása után a Blaha Lujza térről gyalog mentünk ki Óbudára.

A kénsavgyári gyakorlatkor ugyanis az Árpád híd hóna alatt, a Szentlélek téri kollégiumban laktunk. Itt lettem a dolgozó nép ellensége. Ugrattam egyik társamat, mire ő komolynak hitte a dolgot, megütött. Szájon akartam vágni, de elhajolt, és én ököllel, teljes erővel belevágtam az emeletes vaságy lábába. A középső ujjamról csontig lejött a bőr. Az orvos tetanusz injekciót akart adni, de én valami sportsérülés miatt pár hónapja kaptam már, és figyelmeztettek, egy éven belül egy második veszélyes lenne. Hol az igazolás? – kérdezte az orvos. Debrecenben – feleltem, pedig ott sem igen volt. Akkor beadja az injekciót. Nem. De igen. De nem. A huzakodás vége az lett, hogy alá kellett írni, hogy elutasítom az injekciót, nem engedem megvédeni az egészségem, ezért a nép ellensége vagyok…

Osztálytársammal, Sápi Miklóssal mentünk a rendelőbe. Neki annyira bedagadt reggelre a szeme, hogy szinte vezetni kellett. Vegyszer allergiára gondoltunk.

– Poloskacsípés! – szólt a diagnózis.

Jól szerepeltünk: egy osztályellenség, egy poloskás…

Mint ismeretes, az Árpád hidat nem rólam nevezték el. Kár, vetődött fel, amikor bő harminc évvel később három európai körúton lévő amerikai egyetemista vendégemet kalauzoltam Budapesten. Elmondtam nekik az Andrássy – akkor épp Népköztársaság, 1956-ban Magyar Ifjúság útja, korábban Sztálin út illetve Sugárút – névtörténetét, aztán a Hősök teréről visszafordulva a Rákóczi úton át felvittem őket a Gellért-hegyre a főváros magával ragadó kilátásáért.

– Funny! – Muris! – mondta az egyikőjük nevetve és elmesélte, Athén közepén is van egy hegy, tetszetős romokkal. Valamikor a törökök lőport tároltak ott, ami jól felrobbant!

– Funny, funny – nevettek.

A Panteonnak ez az amerikanizált „története” értette meg velem, miért nem mutattak csöppnyi érdeklődést sem Budapest iránt. De ekkor már bemutattam a panorámát, vagyis elszalasztottam az alkalmat valami „funny” magyar történet előadására valahogy ekképpen:

– Balra a legtávolabbi Árpád hidat rólam nevezték el. A Margitsziget és a Margit híd a feleségemről kapta a nevét, a Lánchíd esküvőnk igazgyöngy láncára emlékeztet, az Erzsébet híd a szeretőm nevét viseli, a Szabadság híd megszállt országunk álmát örökíti meg, Petőfi pedig Erzsébet férjének a neve.

– Petefi is a first name?

– Nem, vezetéknév.

Kész is a történelem, már csak az a bökkenő, miért voltunk mi hetvenfilléres szegények, mikor fizetést is kaptunk a nyári gyakorlatért? Persze, azt utólag adták, és annyit, hogy ne vakuljunk bele. A kénsavgyárban még túlórát is vállaltunk. Szuperfoszfátot zsákoltunk, „munkaversenyben”, de ésszel, nem erővel. A műtrágya „hegy” tetejéről emberes szuperfoszfát tömböket indítottunk el a zsákoló géphez, és mire lebucskáztak, zsákolásra kész apró darabokra hulltak. A műtrágya olyasmi volt, mint a frissen bányászott homok. Csak annyira vizes, hogy iszonyatos pora fullasztott bennünket. A szánk elé rakott nedves zsebkendő sem segített, pórusai hamar eltömődtek. A jelszó szerint „A legfőbb érték az ember!” –, de senkit sem érdekelt, hogy mi fiatalkorúak akár meg is fulladhattunk volna, ha nem rohangálunk ki a szabad levegőre. Ki tudná megmondani, hogy az összefuldokolt száz-kétszáz forint, ma, bő ötven évvel később, érne-e négyezer forintot?

És az útközepére vetett hetven fillér? A vagyon elherdálása maradandó emléke lehetett annak az uzoni ősömnek is, aki miatt a família valamikor Hétfaluba menekült. Az én megszabadulásom a villamospénztől nem járt ilyen drámai következménnyel, mégis őrzi a karom a mozdulatot, de felidézése elbizonytalanított, hogy technikumista vagy egyetemista koromban történt-e mindez? Vajon osztálytársaim vagy évfolyamtársaim voltak velem? Ha a kezét felém nyújtó lányhoz kötődik a pénzvetés, akkor középiskolás voltam. De ha három-négy évvel később peregtek is ezek a képek, a fogadalom ellenére szűzen tértem – tértünk? – meg 21 évesen is a szálláshelyünkre.

Középiskolás korunk legelvetemültebb és legünnepeltebb cselekedete a fémgyűjtési verseny megnyerése volt 1952-ben, a vaslopásnál is kiválóan célzó „Svasztával” együtt. Osztályunknak köszönhetően a technikumunk is első lett, nem kidobott lábasokkal, hanem komoly vasak tonnáival. „Gyűjtsd a vasat és a fémet, ezzel is a békét véded!” A mi brancsunk oroszlánként küzdött a békéért. A Mester utcában akkor fektették a gázvezetéket. A kiásott gödrök szélére rakott öntöttvas csövekből éjszaka jó párat lecipeltük a pincénkbe, fejszével összetörtük, savas vízzel lelocsoltuk, és akkor vittük el a Melléktermék és Hulladékgyűjtő Vállalat, azaz a MÉH telepére, mikor már rozsdásodott. Áldásos közreműködésünkkel „melléktermékké” váltak a felújítás alatt álló Apolló mozi öntöttvas fűtőtestei is.

Apolló és a Víg! Bár volt idő, amikor ötven játszóhelyet számoltak Debrecenben, diákkoromban ez a két igazán komoly, több száz férőhelyes mozija volt a második legnagyobb hazai városnak. Az Apolló a Nagyállomás és a Nagytemplom között nagyjából félúton áll, a főutcán. A saroképület címe hol Miklós utca 1., hol Ferenc József/Vörös Hadsereg/Piac utca 65. volt, attól függően, hová rakták a bejáratot. Amikor mi éjszaka felkerestük, a Vörös Hadsereg útjára cipeltük ki a radiátorokat. A diktatúráról azt hinné az ember, hogy az éjjeliőrre is éjjeliőr vigyázott. Hát nem. De lehet, hogy miattunk elbocsátottak valakit a gázszerelőktől vagy a mozi átépítőitől. Ez eszünkbe sem ötlött. Pedig a mozi Miklós/Dimitrov utcai szomszédságában lévő evangélikus templomban próbáltak némi tisztességet verni belém – ott konfirmáltam –, no de a békeharcnál mi lehet fontosabb? Ezt mi halálosan komolyan vettük. Fanatikusok lettünk. Egyik pillanatról a másikra törlődött az agyunkból, hogy micsoda kárt okozunk. Hiszen ócskavasat adunk a kohóknak, amiből acélgerendák lesznek, abból gyárak, iskolák! A felnőttek is összegyűjtötték az ócskákat, beolvasztották őket a mi csodálatos társadalmunkba, az ellenséget pedig elpusztították, hogy ne akadályozhassák az új és szebb világ, a jövő építését.

A vasgyűjtés sikere egyre szemtelenebbé tett bennünket. „Ugyanazt a hulladékot” leadtuk kétszer is! A lakásunk közeli aprócska felvásárló helyekről ugyanis a Nagyállomás rakodóterére hordták az ócskavasat, hogy majd onnan szállítják a kohókba. El is jutottak oda, csak éjjel egy részét mi visszaloptuk, pedig ott már volt éjjeliőr is. De akkora területet foglalt el az ócskavas tenger, hogy az egyik oldalon a vasakra köveket dobáló zajra odacsalt őr háta mögött, az „árnyékos” oldalon mi szépen megraktuk Gávris Jancsi faterjának „kölcsönvett” kocsiját. Úgy telepakoltuk, hogy a rángatásban a rúdja eltört, lett is érte nemulass. A sötétben persze nem a gázcső meg fűtőtest darabkáinkat kerestük, hanem fogtuk a minél súlyosabb darabokat, amit hárman-négyen még a kocsira tudtunk vonszolni. Hősi helytállásunkért valami jelvényt is kaptunk: „kitüntetést”.

Érthetetlen, hogy a rendőrség nem akadt a nyomunkra. Persze a fűtőtestet lakásban is fel lehetett volna szerelni, de azt nem hihették, hogy a konyhai gáztűzhely bekötéséhez húsz centi átmérőjű öntöttvas csőre volt szükségünk. Ha lebukunk, nincs technikusi oklevél, nincs egyetem. „A népgazdaság megkárosítása”, börtön, más életpálya… Megúsztuk. De az isten nem ver bottal! A családunkban egy szál magam lettem gerincbeteg. Ezerszer végigzongoráztam, vajon miért. Azt hiszem, a vasgyűjtés volt életre szóló. Az éjszakai tolvajlásban emelhettem meg úgy magam, hogy a négyes és ötös csigolyám elcsúszott egymáson. Vagy harminc éven át nem okozott gondot, aztán egyre többet. Gerincröntgeneim láttán az asszisztensek, de orvosok is felszisszentek:

– Az a csoda, hogy járni tud!

Állandó sportolásom javított, de főképp az országúti futás, a tenisz ronthatott a helyzeten. A gerinc megbomlott egyensúlyára a szervezetem évtizedek múltán derékfájással, végül porckorongsérvvel válaszolt. Nem biztos, hogy okos lépés volt megműttetni, hiszen közvetlen bénulás nem fenyegetett, a fájdalom pedig velem maradt. De hagyjuk. Visszacsinálni nem lehet.

Biciklisták voltunk. Akinek nem volt biciklije, azt vittük a vázon. Májusban kibicikliztünk a nyolc kilométerre lévő Pallagra cseresznyét lopni. A cseresznyefás földút két egymást keresztező országutat kötött össze. Az egyik felén elkezdtük enni a cseresznyét, és mikor a közelbe ért a csősz, körben átbicikliztünk az út másik végén álló fákhoz. Két-három kerülővel még a kebelünket is teleszedtük.

Nyáron, egy hónapig Dunapentelét építettük, akarom mondani Sztálinvárost/Dunaújvárost. A leendő autóbuszgarázs – vagy pályaudvar? – betonozásán dolgoztunk, kemény váci vasöntőtanulókkal egy brigádban. Mivel én közel sem bírtam a szívlapáttal úgy serénykedni, mint ők, és dúlt a brigádverseny, lefogtak, és a felkaromon elnyomtak egy égő csikket. Megalázó volt, de túléltem. A zsaluzás után felkerültünk az állványra, a kétemeletnyi magas íves tető zsaluzatába kellett a betont lapátolni. Az állványon nem volt korlát. Az egyik guggoló váci fiú mellett próbáltam eloldalazni, de ő hátra sem nézve, taszított rajtam egyet. Dőltem kifele, amikor a társa elkapta a kezem és visszahúzott. Alattam öt-hatméternyire téglarakás volt.

Többet nem voltam hajlandó felmenni az állványra.

Ránk, kamaszokra, de még inkább a korra jellemző, hogy fogalmunk sincs első osztályfőnökünk, a matematikát tanító vékonyka S. Mária öngyilkosságáról. Fogalmunk sincs arról, hogy a második év vége felé miért, ki, vagy kik miatt fordult magával szembe. Tabu volt erre gondolni is, pedig fennen hirdették, hogy „A legfőbb érték az ember!”, de ez csak a kivételezettekre állt. A normaszegőket nem vették emberszámba. Az öngyilkos helye nemcsak az egyház, hanem a párt szerint is a temetőárok, a felejtés, nehogy kiderüljön valami!

Mivel mi voltunk a technikum első végzősei, a ballagásra nekünk kellett az iskolát feldíszíteni. Pallagon lakó kémiatanárnőnk volt az osztályfőnökünk. Ő mondta, menjünk ki hozzájuk orgonáért. Mikor megraktuk a bicikliket, a tanárnő megkérdezte tőlem, bevinném-e az iskolába. Parancsoljon, mutattam a vázon a helyét, ő pedig úgy akart felülni, mintha lóra szállna, átterpesztve. Nem teljesen e világra valóan szórakozottak voltak mindketten a férjével. Mesélték róluk, hogy egyszer téli hóesésben elindultak Debrecenbe. A férj rá akart gyújtani, de a szél rendre elfújta a gyufát. Megfordult, és az asszony is segített megóvni a lángot. A férfi kettőt szippantott, és amerre álltak, arra mentek tovább. Otthon aztán egy idő múlva rájöttek, hogy hoppá, mégsem ott kellene lenniük.

Minthogy műszaki rajzból elég jó voltam, tanárnőnk többször is megkért, hogy az órája előtti szünetben rajzoljam fel a táblára, a terítékre kerülő technológia sémáját, például a kénsavgyártás folyamatábráját. Leadta az anyagot, és amikor mentem letörölni, azt mondta: kár érte! Az egyik órára betoppant a diri. A tanárnő kiszólított, hogy fel tudnám-e rajzolni a kénsavgyártás folyamatát. Jó pár hónap, vagy talán egy esztendő múlva szakfelügyelő lepte meg az órát. A tanárnő zavartan újból engem szólított fel, és megismételtük a látványos, rajzolós kérdés-feleletet a kénsavgyártásról… Az érettségin elkérte a kihúzott kémiatételt, és azt mondta:

– Ez magának könnyű! A kénsavgyártás folyamatát tudná vázolni?

Tudtam. Kvittek voltunk. Vagy korruptak? Tessék eldönteni.

12.

Veszprém azért is riasztott, mert Debrecenben maradt első szerelmem, Márta. Ő biztos volt benne, hogy a távolság véget vet másféléves delejes diákszerelmünknek. De négyszáz kilométerünk kegyes meg kegyetlen is volt hozzánk: nem tette. Én 1954-ben érettségiztem, és kezdtem Veszprémben, Márta 1955-ben fejezte be a technikumot. Álmodoztunk, hogy ő is Veszprémben fog továbbtanulni, vagy én átjövök a Műegyetemre, Pestre és oda jelentkezik ő is. Együtt biztos másképp alakult volna a sorsunk legalább egy darabig. Őt éppen ez az „egy darabig” izgatta:

„Hallgass rám, hagyj félbe minden pesti próbálkozással. Ezt értem sem szabad megtenned. Ha biztosítva lennénk, hogy engem felvesznek, akkor esetleg reszkírozhatnál. Apuék nem akarják, hogy Veszprémbe menjek. Nekem is szükségem van rájuk. Ezt esetleg figyelmen kívül hagyhatnám érted. De gondold el, milyen szörnyű lenne nekem Veszprémben, ha valami miatt elválnánk. Ott lennék, mindenkitől távol, attól is elszakadva, akiért odamentem. Ezzel számolnom kell.

Csak annyit tudok, hogy szeretlek és minden, és mindenki ellenünk van.

Nem lenne könnyebb, ha elválnánk és menne mindenki a maga útján? Nem, ez sem megoldás, legalábbis még most nem. Én így érzem. Te?”

Márta végül a debreceni egyetemen végzett kémia-fizika szakos tanárként, később ott lett oktató is, bár sem a kémiáért, sem a kutatásért nem lelkesedett, ezeket neki csak a tanítás tette elviselhetővé. De hol volt ez még, amikor mi, minden létező szünetet együtt és vadul csókolózva töltöttünk.

– Bármennyire lyukas is az agyam, a vad csókolózást árnyalnám – szakította félbe Márta nevetve ötvenkét évvel későbbi felolvasásomat a telefonban. – Életem első csókjának emléke élénken él bennem. Te tudod, hol történt?

– A lépcsőházatok ajtaja előtt a vas lábtörlőnek tíz centis betonszegélye volt. Te ezen a talapzaton álltál, én természetesen előtted, és sötétedett, vagy talán már sötét is volt.

– Igen, és akkor ott egymáshoz nyomtuk a keményen összeszorított szánkat… Mikor mentem fel az emeletre, úgy éreztem, lángol az egész szám, és anyám rögtön meg fogja látni rajtam, hogy mi történt – nevetett tovább. – De nehogy ilyenekről írjál már! A tévé megtanítja a mai gyerekeket a csókolózásra is. Mindenre.

A „vad” jelző mégsem valótlan. Feltaláltuk a csókolózást. Rájöttünk a forszára. Márta mintha ügyesebb lett volna az ösztönös keresgélésben. De a testi kapcsolattól felnőttként is tartózkodtunk. Abban a korban persze ideológia is került hozzá. Ha odáig fajul a helyzet – szóval, ha Márta rám támadna –, azzal hűtöm le:

– Jobban szeretlek, semhogy megfosszalak attól, hogy szűzen gyere a házasságunkba!

Hej, akác-anyám! Haj, Rákosi apánk!

A „szocreál” erkölcs ugyanolyan bigott szellemű, ájtatosan prűd és vallási dogmákkal átszőtt volt, mint amiben anyámék nevelődtek a prepaképzőben. Nem evilági tisztaságunk őrzése oda vezetett, hogy jómagam huszonegy évesen meglepődtem: hát ennyi volt csak az egész? A szocializmus a szerelmet és a szexualitást állami áldáshoz kötötte, a prostitúciót tiltotta. A kollégiumi zárdák falára kiírhatták volna: „Maszturbálj ma többet, mint tegnap!” Az ízléstelenségért persze jött volna a fegyelmi. Vagy inkább a szemhunyás? Hiszen a párt – kicsi ellentét az anyaszentegyházzal – nem tiltotta az önaktust. Úgy tett, mintha nem létezne.

Vajon a hazug misztifikálások mennyire befolyásolták korosztályunk erkölcsét? Beszűrődtek-e a házastársi ágyakba? Nekem a szexualitásban voltak ugyan szép lebegéseim – hallgatóként két perc a versemre verssel válaszoló egyetemi tanárnőmmel, két feleségemmel, és másokkal –, de csodává a testiség csak vagy háromezer pörgés után vált. Ettől kezdve hiszem révülten minden rezdüléséről, hogy ilyen gyönyörűséget senki nem érzett még. Talán az sem, akivel együtt repülünk. Csupán csak én. Egyedül én. Aberráció? Ha az, akkor a társadalom meg a jó családi örökség tett „beteges hajlamúvá”.

– Te nem untad a szűzi életet? – kérdeztem félszázadnyi idő multán Mártától.

– És ha untam volna? Te Veszprémben, én Debrecenben… Bután viselkedtünk, ahogy bután viselkedik sok mai gyerek is. Jobb lett volna, ha szakítunk, amikor elkezdtem az egyetemet. Nem lett volna magányos és szomorú több évem a szakítás után. Őszinteséged miatt mégsem vizsgáztál le előttem.

Ekkor egyikünk sem tudta, hogy megvan az a levél, amiben a tizennyolc éves Márta szerelmes mutálással köszöntött a tizenkilencedik születésnapomon: „Kívánom, hogy amit én csak megadni szeretnék, de nem tudok, azt valamiképp megkapd.” Ha arra gondoltál, kedvesem, kívánságod két év múlva teljesült.

Mivel a társadalom az ötvenes évek legsötétebb esztendeiben is a létező legjobb osztályzatot adta magának, mi teljes erővel önmagunk értékelésével foglalkozhattunk. „Megértem, amiket írtál magadról, ugyanezek kínoztak engem is. Fejembe vettem, hogy nem érek semmit, méghozzá szép se vagyok, csinos se.” Utólag is megerősítem: szép voltál, és csínos is, még ha életemben talán akadt nálad szebb, netán csínosabb is. És milyen kedvesen megvigasztaltál engem: „Soha nem kedveltem a szép fiúkat. Azok mind hiúk, és a legtöbb üres lelkű.”

Olyan veszettül leveleztünk, hogy Mártának egy életre elment a kedve a levélírástól. Gólyabálja estjét is velem töltötte Budapesten, a várbeli Fortuna presszóban. Vajon ez a csonka-bonka diákszerelem miért hagyott bennünk ekkora nyomot? Csak elsősége miatt homályosít el annyi „teljes” kapcsolatot? Ez is sokat nyomhat a latban, hiszen az első az egyetlen leválthatatlan szerelem. Tanulóidő. Az akkori vallomások, megszólítások (Cicám, Buksikám, Kicsi Szívem), simogatások életre szóló szerelmi tanulmányok. A miénk hosszabban tartott az egyetemnél: hat esztendeig. Hogy doktori fokozatot szereztünk-e, vagy szakmunkási képesítést sem, arról csak társaink, szerelmeink írhatnák meg a bizonyítványt. Nekem az első így foghíjasan is kerekded. Építettük egymást. Mártától kaptam Wildert (A Szent Lajos király hídja), Rostand-t (Cyranoban krumpliorrom miatt is magamra ismertem). Nem emlékszem rá, hogy cserébe mit adtam rissz-rossz verseimen kívül. Meg rajzoltam egy olyan P. Á. monogramot, amiben benne volt az ő két M-betűje is, amivel különösen sokra ment.

Évtizedeken át élt bennem az önmentő emlék, hogy Márta lépett hátrébb, miatta szakadtunk el egymástól. Hiszen tessék, már 1955-ben is azt írta, talán jobb lenne, ha mindketten mennénk a magunk útján. Harmadévesen meg, karácsony táján találtam náluk egy felnőtt mérnökembert. Rossz érzéseim támadtak. Ritkultak a levelek, majd elmaradtak… De bonyolultabb volt a képlet.

1956 zűrzavarához nekem már csak ez a mérnök hiányzott. Mikor vissza kellett mennem Veszprémbe Márta sírva búcsúzott tőlem, és nem volt hajlandó elárulni, mi baja, én persze kitaláltam. Levelemben kezdtem is keményen ostorozni a hibáit, mire ’57 februárjában megírta a világméretű bánat okait. Megígérte, hogy köt egy sapkát nekem, amit meg is tett, de nem úgy sikerült, ahogy szerette volna. Elbontotta. Pedig engesztelősapka lett volna, mert decemberben elfeledkezett a nevem napjáról. „Takarítás közben jutott eszembe, ezért is sírtam a búcsú délutánján. Nem mondtam meg, mi a bajom, mert úgy gondoltam, megkötöm a sapkát, és majd akkor megírom.” Van sapka, nincs sapka, brühühű!

Ám a mosolyogni való történet mögött már hajszálrepedések feszültek. Én „különórákon” egy végzett társam örökül hagyott szerelménél, atlétatársnőmnél elvesztettem a szüzességem a Fejes-völgy oldalában (fejjel lefelé). Nem lángoló szerelemmel tettem és folytattam; nyers testi kapcsolat volt, mégis hozzájárult, hogy Mártával az ’57-es karácsonyunk sem lett jobb, mint az előző.

Talán ebbe az exlex állapotba betegedett bele. Hiába hurcolták a szülei egyik orvostól a másikhoz, a vizsgálatok csak arra a megállapításra jutottak, hogy idegalapon van 38 fokos láza. Átestem ezen én is. Szerelmünk kezdetén Ilike nagynénémékhez kellett karácsonyra utaznom Nyírbátorba, de én inkább Mártával szerettem volna lenni. Úgy elkapott láz, hogy hazazsuppoltak, vigyen anyám orvoshoz, de Mártától nyomban meggyógyultam. Neki 1958-ban nem volt erre módja.

„Mikor decemberben említést tettél arról a bizonyos kislányról, nem kérdezősködtem. Valahogy megéreztem, hogy Babiról van szó. Így hát nem okozott meglepetést a leveled.” Nekem igen. Még ma is. Nem tudom én sem, barátaim sem, ki az a Babi. Hoppá, megvan: szüzességem „elfogadójának” a húga volt Babi, ezzel az „álnévvel” is próbáltam bűnömet menteni. Persze az álnév is épp úgy fájhatott, mint az igazi. „Már felülről tudom szemlélni kettőnk ügyét. Kis Pünkösti világosan állsz előttem. Amit írtál, hogy nagyon szeretsz, meg tudnám cáfolni. Elválásunkban egyetértek veled. Leveledből árad felém az őszinteség és a szeretet. Köszönöm. Csakhogy te másképpen tudsz szeretni, mint én. Sokkal önzőbben.”

Talált, süllyed.

„Köszönöm, hogy szíveden viseled a boldogságomat, illetve boldogtalanságomat. Idegen nekem ez a szó. Te azt írod, hogy boldog vagy. Én sem írhatok mást. A szálakat, amelyek bennünket összekötnek, nem akarom most eltépni. Helyeslem, hogy lazábbra engedtük, és egyikünket sem zavar a »szabad mozgásban«… Szerető üdvözlettel: Márta.”

És eljött a nyár. („Írt a szemetes kurva?”)

– Hazajöttél. A püspöki palota presszójában randevúztunk – idézi fel utólag Márta –, és ott előadtad, hogy fejezzük be a kapcsolatunkat jó barátsággal, mert te nem bírod tovább ezt a szűzi életet. Hát mi a perspektívánk? – kérdezted. Három, négy év múlva végzünk, és a következő mondatodat pontosan megjegyeztem: „De hát hogy nősüljek meg egy rövid ujjú kockásingre?”

Ez a butuska mondatom, és búsongása ki is vethetett volna az emlékezetéből. De ő is évtizedekig őrizgette a leveleimet. Én valamikor a fiam születése, és jóval Márta 1967-es férjhez menetele után tizedeltem meg őket. Ő a négy utolsót őrizte meg. Kíváncsi voltam, ígértem-e én is, mint apám anyámnak, hogy híres ember – futó, mérnök, író, képviselő – leszek? Nem tettem. Más volt a miliő. Mi nem voltunk jegyesek, semmi sem kényszerített tervezgetésre. És a „szocializmusban” haj mennyien tudtuk, hogy sínen van az életünk: egyre szebb és boldogabb évek várnak ránk! A feleségem, gyermekeim anyja, a társam, pedig Márta lesz. Punktum. Minek kecsegtetni? Arra alig gondolt bárki is, hogy azon a sínen vonat jöhet. Jött, de nem a sínen, császkált is jobbra, balra.

Anyámnak bejelentettem, hogy Márta mennyasszony-jelölt. Nem volt az, de ott volt az a mérnök munkatársa és én ráfogtam, hogy ő a vőlegénye. Egyedül anyámnak okoztam örömöt vele.

– Legalább boldog lesz szegény kislány! Féltem, hogy tönkre teszed az életét.

A „kockásinges” randevún átabotában megegyeztünk: nem szakítunk, dehogy, mi soha: barátok leszünk, jó barátok, örökre, de egy hozzá írt versemet azért még elküldöm neki… Klapanciámat azzal postáztam, hogy az már nem is tetszik. Nem csoda.

„Félek tőled, és szeretlek

Nehezen bírja egy kebel e terhet.

…

Nekünk szeretnünk, lángolnunk kell!

Megőrülök! Váljunk csendben el!”

A levél dátuma: 1958. szeptember. A levelek forgatása előtt megesküdtem volna rá, hogy másodéves koromban váltunk el egymástól. 1958 ősze viszont ötödévem kezdete. Egy hóka diákszerelem – közte fél ország – hat év! De ezt már említettem. Kezünk, lábunk, testünk, lelkünk belegubancolódott ebbe a szerelembe.

Bár a vers nagy hatással volt Mártára, a Váljunk csendben el felszólításra azt felelte: félreértettem a szavait. „Péntek reggel kaptam meg a leveled, de csak este bontottam fel, amikor anyuék elmentek moziba. Végigsírtam és végiggondolkoztam az éjszakát. Látod, nekem ez volt az első esetem (az első „vőlegény”? – kérdi az első szerelmed), és nem segítettél, mert nem tudtál, mert nem szóltam csak az utolsó nap. Mikor a legnagyobb kétségbeesés közepette arra vártam, hogy haza gyere, szeretetre, szerelemre vágytam, amely biztonságot ad. Itt voltál mellettem, de nem adtál semmit. Rosszabb volt, mintha nem is lettél volna. Pillanatok alatt 180 fokot fordult a hangulatom. Már tudom, hogy mások miatt egész nyáron csak gorombaságot, csípést kaptál tőlem. Bocsáss meg minden kellemetlen percet! Tudom, mivel búcsúztam, most mégis azt mondom, sokkal több vagy nekem, mint barát. És amíg van mit mondanom, amíg eszembe jutsz minden nap, míg szeretném elmondani minden örömöm és bajom, amíg érdekel, mi van veled, mit írsz, hogy nincs-e valami bajod, addig több is leszel.

Most én mondhatnám el neked Karinthy Lecke című versét.”

Visszakaptam hát:

„…

Kész vagyok meghalni miattad,

Hogy élj, hogy meg ne halj miattam,

Ahogy hiszem, hiszen mutattad.

Ne tétovázz, ne félj, ne féltsd magad,

Csak az kap ingyen, aki ingyen ad.

Mondtam, szeretlek, mondd, szeretsz-e –

Mindössze ennyi volt a lecke,

Mindössze ennyi a titok,

De jaj neked, ha nem tudod.

Jaj néked, hogyha az egész

Szabály és példa kárbavész –

Jobb lett volna meg sem születni

Nékünk, mint egymást nem szeretni.”

Levele és a Karinthy-vers „háromszor körülfordított saját tengelyem körül” – írtam neki. Ő sem tudta, merre, én sem. Ilyenkor egy „költő” versbe önti a lelkét, sőt versciklusba – karácsonyra… Nem volt elég, hogy kész lenne meghalni miattam, több kellett volna. Gyötörtem magam, de főképp őt: „Veszprémbe érkezésem után bejelentettem, itt maradok tanársegédnek. Debrecen elküldött, Veszprém szeret.” És egy henye megjegyzés: kedvelem a „langyos fájdalmat”… Szokd meg, vagy szökj meg. Játszottam az eszem, hiszen a „költő” héja-nászkodhat: gyertek csibéim, drága múzsák!

Egy fokkal azért komolyabb volt a helyzet, Mártának legalábbis azt írtam, az orvos ideggyógyászhoz akart küldeni, és abbahagyom a futást. Aztán megegyeztem a sokszoros világcsúcstartó Rózsavölgyi Istvánnal, hogy „levelező tagozaton” az ő irányításával keményebben folytatom. Fizikailag próbáltam agyonütni magam. De szavakkal tovább csépeltem Mártát, néha magamat is: „lehet, hogy nem is tudok igazán szeretni”, pedig egy lány azzal biztatott, írtam neki: „Az a típusú fiú vagy, akiben minden megvan ahhoz, hogy szeressék a nők.” Kitalálni sem tudnék szebb „szerelmi vallomást”. A ráadás egy triplafenekű, galád férfi mondat: „Csak Veled talán egy kicsit rossz lenne, mással rosszabb, és a legrosszabb Nélküled.” Ady héja-násza:

„Ez az utolsó nászunk nékünk:

Egymás husába beletépünk…”

Az első című 1958 októberében írt „megható” versem eltűnt. Válaszul Márta kimásolta Szabó Lőrinc Örök barátaink című kötetéből Szilva Kaputikján bolgár költő megkapó sorait (Elment…):

„De egész lényem tudja, érzi:

nem válunk el mi sohasem.

Életem életed kíséri,

minden utad keresztezem.

Ösvényed lettem és a házad,

mindenütt én töltelek el:

lelkemből túlcsordulva másnak

nem jut már benned semmi hely.

…”

Verses-szerelem volt a miénk, a fejünkön átcsapó érzéseinket csak rímekbe törve tudtuk eldadogni. Márta még ekkor is képes volt vállalni, hogy miatta kerültem ilyen hangulatba – lettem elviselhetetlen.

„Amitől félsz, épp úgy megtörténhet velem is, mint veled. Egy évvel ezelőtt elvakultan szerettelek, hibáidat nem látva, vagy látni nem akarva. Mikor elváltunk, előtérbe ugrottak a hibáid, és már-már úgy éreztem, hogy nem is szeretlek. És most szeretlek a hibáiddal együtt, úgy, ahogy vagy.

A négyszáz kilométerrel persze számolni kell. Pillanatnyilag így a legjobb, ahogy van. Ez nem roncsolja a minket összekötő szálakat. Sokkal többet rombolt az elmúlt nyár. Azt írod, én csak parancsolni tudnék, alkalmazkodni nem. Nézd, alkalmazkodni csak ahhoz tudunk, akit nagyon mélyen és egy életre szeretünk. A mi esetünkben még korainak tartanám az alkalmazkodást. Ha úgy érezzük, hogy valakivel le tudunk élni egy életet, akkor alkalmazkodni is tudunk. Nekem fantasztikus elképzeléseim vannak az ideális házasságról, amit szeretnék is egyszer megvalósítani, annál is inkább, mert az ilyesmi úgyis a nőn múlik. Nem csodálkozom, hogy felvetődött benned, talán túl hideg voltam hozzád. Bármennyire is ismersz, nem ismered még bennem a nőt. Eddig gyerekes, kislányos módon szerettelek. Te ezt egyszer úgy fogalmaztad, hogy túl erkölcsös vagyok. Nem igaz. Másrészt viszont mindig is féltem attól, hogy érzéseim kiszolgáltatottja legyek. Egy év alatt megváltoztam, meglepődve állok én is az új énem előtt.

Haragszom erre a levélre, szeretnék már olyat írni, amiben nem ilyen komoly dolgokról van szó.

Nem mondom, hogy írj. Ha van mondanivalód, úgy is megteszed. Szerető üdvözlettel: Márta.”

Itt is szégyellheti magát az íróember, akárcsak apám és anyám esetében. Tűzijátékot tud rendezni, ám értelmes, kerek gondolatsort képtelen fogalmazni. 1958. november 15-én le is hulltunk „az őszi avaron”: megírtam, vége, nincs tovább. Persze ezt is gyermekesen cifrázva: „Jobban szeretlek, mint bárki mást a környezetemben, de mi nem lennénk együtt boldogok. Már dolgozom a tanszéken és biztos, hogy Veszprémben maradok, megnősülni pedig, egy kockásingre nem lehet… Nyáron Te is kételkedtél benne, hogy szerelem volt-e… Szavaidból azt vettem ki, hogy azzal a másikkal boldog tudnál lenni…”

Három nap múlva jött a válasz: „Mit tettél? Nem is tudod. Egy hónappal ezelőtt jött a leveled, hogy szeretsz és boldog vagy. Képes voltam egy ilyen év után és a távolság ellenére újra szeretni, jobban, mint azelőtt. Pedig én nem éreztem egyedül magam, az utóbbi időben körülvettek nagyon is, és tudtam összehasonlítást is tenni. Nem igaz, hogy nem lehetnénk boldogok, nem igaz. Tudom, hogy még senkit nem szeretsz úgy, mint engem. Ezt éreztem mindig, ezért nem voltam féltékeny senkire.

Nem olyan könnyű nekünk elválni. Te most vettél egy nagy lélegzetet és megpróbáltad megtenni. De nem négy oldalban szokták megírni, hogy elbocsátalak.

Édesem, beszélnünk kell egymással. Jövő héten hétfőtől csütörtök délutánig Pesten leszek. Gyere fel. Találkoznunk kell. Ha szeretsz, meg tudod tenni. Nem hagyhatsz ilyen rémesen egyedül.”

De nem volt bátorságom szembe nézni vele, könnyebb volt kitérni.

„Vakít a tisztaságod, félek tőle!... Nem is reméltem, hogy ennyire szerethetsz, és még most is kétkedve fogadom. Nagyon sok különös dolgot mondtál nekem az utolsó esténken, a nyarat nem is említve. Akkor én kapaszkodtam volna beléd, kellettél volna nagyon… Neked »csak« azt mondtam, szeretlek, ennek a lánynak, hogy őt választom. Nem feleségnek, de most őt akarom szeretni.”

Puff! Mindent lehet, csak akarni kell?

Az „utolsó” levelek dátuma, Veszprém: 1958. november 21., Debrecen: 1958. december 10. Ekkor is az ő levele színvonalasabb. „Nem lenne zavartalan a visszaemlékezés erre a szép hat évre, ha most nem küldeném el ezt a pár sort. Írtam volna már hamarabb is, de az utolsó négy évben nem szórakoztam annyit, amennyit most három hét alatt… Anyuék már régen mondták, hogy nem lennék boldog veled, de én nem hittem el. Különb voltál a szememben mindenkinél, mert azzá tettelek. Olyan magasra emeltelek, amilyen magasra talán soha senki nem emel többé. Ne is tegye, értelmetlenség lenne. Azt, hogy a válaszom nélkül döntöttél, a jellemtelenség határát súrolta. Ilyet többé ne tegyél. De hálásnak kell lennem, mert nekem soha nem lett volna erőm a teljes szakításhoz.

Na, szervusz, Buksi, befejezem levelezésünket!”

Egyikőnk sem tudta akkor, hogy ezzel a szakítással, az összes szerelmem közül valószínű Márta járt a legjobban. Szerettem őket, mindet, Mártát „sőth” – ahogy felindulásában elírta –, de egyre inkább a szerelembe lettem szerelmes. Hiszen szerelmesnek lenni jó. Már amikor.

Szakításunk, szakításom megtépázta az önismeretemet. Hiszen hat éven át… aztán mégse. Öt év múlva nősültem, és még akkor is olyan bizonytalan voltam magamban, hogy úton budapesti házasságkötő-terembe – arám már előző nap feljött Veszprémből –, a csörgő-zörgő 49-es villamoson épp a Feneketlen-tónál átsuhant az agyamon: mi lenne, ha most leszállnék? Bennünket, az ifjú házaspárt, a szerkesztőség elküldött, hogy tudósítsunk a balatonfüredi Anna-bálról. Én akkor épp Jiménez: Platero meg én című naplójának bűvöletében éltem, tőle lopott jelzőkkel, képekkel tarkított beszámolóm olyan jól (?) sikerült, hogy a feleségem megkért rá, az ő nevét is írjam alá. Tolvajtól lopni? Mi lesz ennek a vége? Mi? Álltunk Szegeden, a Széchenyi téren a bíróság előtt a válóper után. Puszi jobbról, puszi balról.

– Légy boldog, boldogabb – mondom én.

– A házasságunk történetéből én fogok könyvet írni – mondja ő.

Na de ne siessek annyira, hiszen még csak ott tartottam, hogy szakítottam az első szerelmemmel, hogy eljegyezhessem, akit szeretni akartam, aztán erényének a bitorlója lettem. Én, a nagy romantikus, mikor a mennyasszonyom nem éppen a legjobb pillanatban megkérdezte:

– Ugye most már biztos, hogy elveszel feleségül? – rájöttem, hogy biztosan nem.

És kibe kapaszkodik ilyenkor az ember? Persze, hogy abba, akit víz alá nyomott. Zűrzavaros levelet írhattam 1959 márciusában Mártának, amire ő „Kis Pünkösti!” megszólítással azt válaszolta, hogy nem érti, mit akarok: „Régen készülsz megírni valamit, és amikor végre írsz, mégsem azt írod le, amit akartál, hanem csupán bejelented a szándékod. Csak érintesz egy-két kérdést, aztán nyitva hagyod az ajtót, mintha én képes lennék kitalálni a gondolataidat. Válaszom csak az lehet, ha majd jó hangulatod lesz, akkor írd le a mondanivalód és akkor nekem is biztosan lesz mit válaszolni rá.”

Itt a vége, fuss el véle. Dehogy is! Hiszen van még egy mondat Márta levelében, ami szöget ütött a fejembe. Azt írta: „Anyuék már régen mondták, hogy nem lennék boldog veled, de én nem hittem el.” Vajon „anyuék” ilyen jó emberismerők voltak, vagy csupán féltékenykedtek kisebbik lányuk elrablójára? Csak azért érdekes ez, mert anyám ugyanerről prézsmitált. Márta édesapjának a háború után tüdőbeszűrődése volt, nem is fertőző, amiből akkor már ki tudták gyógyítani, én viszont hallgathattam, hogy egy tbc-s lányával… Aztán mikor megismerte Mártát, előszedte a nagyanyámtól hallott rémisztgetést, hogy keskeny a leányzó csípője – nem volt az! – és nem lenne ennek jó vége. Nem is lett, csupán két szép gyermek.

A hatvanas évek második felében Márta is tanította Éva húgomat az egyetemen. Egy kiránduláson a tanárnő bizalmas beszélgetésbe keveredett a lányaival. Mesélte aztán a húgom, hogy Márta – a tanárnő „utánam” neki is csak Márta volt – felidézte szépséges diákszerelmünket.

– De nevet nem említettem? – érdeklődik Márta a félszázaddal később tudomására jutó történetről.

– Dehogy is. Te nem tudtad, hogy az egyik tanítványod a húgom, ő viszont tudta, hogy te ki vagy, ki voltál, nekem meg dagadt a keblem.

Talán nemcsak a kései nosztalgiázás mondatja velem, hogy lehetett volna Márta a feleségem. Egyedül „vele” éltem éveken át ebben a hitben. Szüleink miatt valószínű, hogy Debrecenben kötöttünk volna ki. Találgatni sem merem, mi lett volna belőlem, mire vittük volna a művészi talentummal megvert Mártával kettesben. Ez a szerelem is, mint annyi minden más – például a barbár vasgyűjtés – útelágazáson vitt át, keveredhettünk volna más irányba is. Kettőnk esetében ehhez – mint láttuk – legalább két rövid ujjú kockásingre lett volna szükség… Ha lenne lélekvándorlás, ha adódna még egy lehetőség Márta felé menni, el is indulnék, bár ő finoman tudtomra adta, úgy volt jó, ahogy volt.

Milyen önző!

Hebehurgyán kötött és felbontott eljegyzésem neki is kellemetlenséget okozott. A menyasszony szintén debreceni volt, akinek állítólag azzal adtam vissza a gyűrűt, hogy rájöttem, mégiscsak Mártát szeretem. Ha ez lett volna a szakítás igazi oka, visszarohanok hozzá. Hazudtam volna? Nem kizárt.

Egyébként rohantam is, meg nem is vissza hozzá. Mondvacsinált ürüggyel felkerestem Debrecenben az édesapját. Arra számítottam, hogy meghív magukhoz. Nem tette, pedig érdeklődtem Márta felől. Most kiderült, nem is említette neki, hogy nála jártam. Óvta a szomorú lányát. Nem tudni, hogy ezután vagy ezelőtt írtam a tétova levelet.

Vajon ha lett volna telefon, másképp alakul az életünk? Ausztriában akkoriban nem így végződtek a diákszerelmek? És ha szexuális kapcsolatunk is lett volna, befejezettebb ez a történet? Miközben játszom azzal, milyen lett volna kettesben az életünk, bitangul csak magammal törődök. És a gyerekeink? Ők hová lennének abban a másik életben?

Még valamit: nekem megadatott, hogy ismét utazzak egyet az első szerelemmel. Az ötvenéves érettségi találkozónk előtt telefonáltam Mártának, hogy megyek Debrecenbe, találkozzunk. Hosszú ideig csönd volt a válasz, és mikor megkérdeztem: valami baj van? – azt felelte:

– Aznap temetjük Lacit.

Este, kinn a debreceni Nagyállomáson megláttam Mártát a fiával és a lányával feketében. Ők is a budapesti vonatra vártak. Messzebb kerültem, hogy ne vegyenek észre. Az Intercityn egy sor választott el Márta lányától. Ha felemeltem a fejem a könyvből őt láttam. Nem is őt, hanem Őt. A mozdulatai, a vonásai, a törékenysége… Megelevenedett az ötven év előtti lány. Elmélyülten olvasott, nem vette észre, hogy egy öregapóka három órán át időről-időre megfürdik benne.

Mikor megérkeztünk a Keletibe, megszólítottam, bemutatkoztam. Hebegve kondoleáltam, és mivel a közelben lakott, már el is váltunk. Néztem a „kicsi Márta” után, ahogy eltűnik a sajgó sötétben, aztán elindultam a magam útján.

13.

Említgettem már a másik szerelmet, de azt nem, hogy lett belőlem „bolond futó”? Úgy, hogy kíváncsi voltam és eltökélt. Kíváncsi teljesítőképessége határaira, és eltökélt, hogy önsanyargatás árán is precízen kimutatható módon felülmúlom önmagam. Technikumi tornatanárnőnk férje, a jogász dr. Korompay Miklós, Micu bácsi atlétaedző is volt. Vékony, atletikus alkat, valamikor rövidtávfutó, vonzó intellektus, aki valamiféle örökség folytán elfeledett írókat – Herczeg Ferencet? – olvasott és ajánlott nekünk. Iskolai futóversenyen figyelt fel rám, komolyan csak tizenhét évesen láttam neki az edzéseknek. A sportok királynőjét csalással kezdtem hódítani. Micu bácsi az Építők edzője volt, és akkortájt szovjet mintára dívtak a különböző szakmák szpartakiádjai. Akár a vasgyűjtésnél, itt is a mennyiség számított, minél több résztvevő, bármi áron. A debreceni építők szpartakiádján én ipari tanulóként indultam, Kiss József néven, és nemcsak futásban, hanem távolugrásban és gerelyvetésben is rajthoz álltam. Elméláztam a napon, és amikor a harmadik sorozatban Kiss Józsefet hívták dobni, én is sürgettem:

– Kiss József! Kiss József!

Többen gyanúsan néztek rám, mire észbe kaptam:

– Nincs más Kiss József? – kérdeztem és feltápászkodtam.

Az egyetemen az egyik főfoglalatosságom az atlétika volt, noha Veszprémben gyakorlatilag sem szakavatott futóedző, sem pálya nem létezett. A „stadion” fekete salakját felverte a gaz, és olyan kemény volt, mint a beton. Több idényben kényszerültem sok-sok hetet kihagyni ínhüvelygyulladás miatt, és bár elég hamar megfutottam az első osztályú szintet 1500, később 800 méteren is, az eredményeim nem javultak úgy, ahogy szerettem volna. Pedig Keszthelyen akadt egy keménykötésű riválisom, Horváth Miklós, akivel halálra gyilkoltuk egymást a megyei bajnokságokon, főleg mezei futásban, ahol csak egy táv szerepelt a műsoron, így hál’ isten’ nem lehetett elkerülni az összecsapást.

Egy ideig az egyetem tornatára edzett bennünket, aztán, mint említettem, a világcsúcstartó Rózsavölgyi István küldött heti edzésterveket, de mivel nem ismert igazán, és nem látta, hogyan résztávozunk – például 8x400m 55 másodpercre –, ez sem volt túl szakszerű. Végül magam kezdtem el irányítani kis futócsapatunk edzéseit: a hályogkovács hajszolta magát és társait. (Talán innen is eredeztethető a mindennapi írás szigorú rendje.) 1957 tavaszán két évfolyamtársammal együtt harmadikok lettünk az országos mezei futóbajnokság csapatversenyében: 1. Budapesti Honvéd, 2. MTK, 3. Veszprémi Haladás (Pünkösti, Szőke, Lenkei). Akkor az ország legjobb egyetemista csapata.

Nem csak a pályahiány késztetett bennünket arra, hogy a Veszprém környéki dombokon, erdei ösvényeken vagy országúton tartsuk az edzéseket, hanem az is, hogy akadt köztünk, aki a pályán a felénél abbahagyta a napi penzumot, mondva, neki mára elég volt. Ha viszont elfutottunk a szentgáli tiszafásig, ott már akármit mondott, haza kellett keverednie. Vasárnap délelőtti téli havas edzésünk a Veszprém–Csopak–Balatonalmádi–Veszprém 36 kilométeres háromszög volt. Ha tízig végeztünk, akkor az egyetemi menza szép felszolgálójától, Verától kaptunk egy-egy kancsó kakaót. Addig ihattunk, amíg volt – Vera. A gyönyörű lány öngyilkos lett. Miért, kiért, soha nem fogom megtudni.

Még első éves korunkban egy téli estén, hófúvásban indultunk edzésre az este hétkor végződő laborgyakorlat után. Az áldatlan állapotok miatt a 8-as útnak vágtunk neki. Röpített a hátszél, és egyszer csak házak közé keveredtünk, de fogalmunk sem volt, hogy a keréknyom hová vezetett bennünket. Szerencsénkre megjelent egy idősebb ember viharlámpással:

– Jó estét kívánunk! Bocsánat, mondja már meg, hol vagyunk?

– Márkón – felelte, mire mi riadtan fordultunk vissza, hiszen nyolc kilométert kellett hazáig szembe széllel kínlódnunk. Emberünk utánunk kiáltott: – Hát hová utaznak?

Edzéseink során sokszor megbotránkoztattuk az akkor ezerszer ritkábban közlekedő autósokat. Mikor megálltak, hogy felvesznek bennünket, mi köszöntük a szívességet, de futottunk tovább. Meg is kaptuk a „bolond” vagy „őrült” jelzőt, ami többé-kevésbé rajtunk ragadt egyetemi berkekben is.

Mi mindent kihoztak belőlünk a mostoha körülmények! Olvastuk, hogy Herb Eliott, az ausztrál olimpiai bajnok a tengerparti homokban tartja az edzéseit, de akkortájt jött divatba a terheléses futás, bokára, derékra kötött ólomsúlyokkal. Én azt találtam ki, hogy télen emeletet futunk. Az egyetem ötszintes D épületének hátsó lépcsőházát senki sem használta. Nekünk egy edzésen általában 150 emelet volt a penzumunk, többnyire kettesével szedve a lépcsőket. Az ötödiken a vaslemezből készült, drapp olajfestékkel lemázolt padlásajtó szemmagasságban lévő pontját minden fordulóban megérintettük a mutató ujjunkkal. Áldásos tevékenységünk folytán ezen a pöttynyi helyen kifénylett a vas. Dolgoztunk.

A játékosságot Micu bától tanultam. Télen, amikor le kellett söpörnünk a havat a 400 méter hosszú futópálya két-három sávjáról, kitalálta: tegyünk száz-száz csapást balra és jobbra a söprűvel, és számolva nem volt olyan unalmas. Mi számoltunk is – egyszer öt emelet, tízszer öt…, harmincszor öt! –, és pöttyöztünk is.

Két nyáron, a fő versenyidőben egy-egy hónapot katonai táborban töltöttünk. A katonai tanszéken tudtak a „foglalkozásomról”, így nem csak edzéseket tarthattam, de hétvégén versenyekre is utazhattam. A kiváltságok teteje volt, hogy a lábam kímélésére a vad csizma helyett edzőcipőt viselhettem. A gyakorlatok alól azért nem kaptam felmentést, és amikor nem hagyhattam el a körletet, a sátrunk mögött helyben futottam, dzsoggoltam. Mire tábort bontottunk, a nagy fűben beton simára döngöltem egy ötven centis kört.

Talán valami nagy pofára esés miatt tetemes görbe orr a díszem. Nem lett volna ezzel semmi baj, ha ez az uborka nem vérzett volna csak úgy magától elég gyakran. Hányszor ébredtem véres párnán! Az aggodalmat nem ismerő jó anyám egyre csak ismételgette, hogy úgy járok, mint a hunok fejedelme, Attila, aki állítólag álmában addig nyelte az orra vérét, amíg arra ébredt, hogy nem él… Veszprémben az atléták között volt egy szőke súlylökő leány, akinek fül-, orr-, gégész orvos volt a papája, és ő állandóan ajánlgatta, hogy olyan szép formájú orrot csinál nekem, amilyet csak akarok, és az orrsövény megfarigcsálásával a vérzések is megszűnnek. A holt idényben, 1956 februárjában vettem egy mély lélegzetet és befeküdtem az osztályára, arra is gondolva, hogy megkímélem anyámat is az izgalomtól, ha csak utólag értesítem, hogy már az orrom hegyéig Árpád vagyok és nem Attila. Így is történt, az alattomos vérzések is megszűntek, ám az orrom olyan szépségesen görbe maradt, amilyen volt. Remélem, ötven év alatt változtak valamit az orrsövény műtétek, mert annak idején ez kemény próbatétel volt. Nem az, hogy ébren szétkalapálták a fejemet, hanem ami utána jött. A két orrlukamba tamponált három-háromméternyi géz miatt egy héten át csak a számon vehettem levegőt. A tamponcsere olyan volt, mintha az agyamat gombolyították volna le. Enyhe ráadásként torokgyulladást kaptam a 15 fokosra fűtött kórteremben, mert penicillinre volt pénz, szénre nem. Ekkor irkálták előszeretettel a falakra: „A legfőbb érték az ember!”

Bár a válogatottságtól messze voltam, a tréningeken körbefutottam a Földet (negyvenezer kilométer). Boldog álmaimban ma is sokszor futok, de kétszer műtött gerinccel ez csupán vágyálom, pedig elsősorban azért feküdtem kés alá, hogy folytathassam. Az 1956-os forradalmat azért átfutottam. Harmadéves koromban én szűz voltam politikai értelemben is. Október 24-én, a veszprémi felvonuláson Lenkei Gyuri barátommal, futótársammal a tömeg szélén futva kiabáltuk be a sorokba:

– Az oroszokat hagyjátok, lenyomnak bennünket. Hagyjátok!

Vajon eltökéltségem igazolásaként él az bennem, hogy a forradalom kitörése után két nappal, október 25-én, csütörtökön még futóversenyen indultam Pesten? A Népsport már előző nap sem jelent meg, de az olimpiai felkészülés miatt, akár lehetett is valami felmérő verseny. Vaskos edzésnaplómat valamelyik költözéskor kidobtam, pedig abból minden kiderülne. Lehet persze, hogy ez az egész „emlék” csupán az én bigottságomra jellemző. Mit nekem Hekuba! Október 26-án az egyetem előtt összegyűlt veszprémi fiatalok fegyvert követeltek. Miközben tolongtam közöttük, hogy bejussak az A2-es tankörébe, félhangosan dünnyögtem:

– Afrikából kapunk majd lándzsákat, pajzsokat, várjátok ki!

Szerencsémre lassan terjedt az ajánlatom, így társaim be tudtak rántani az A-épület ajtaján. Nem egyedül voltam ilyen sült realista, tanulószobánk ezen a napon is félig tele volt olvasgató, tanulgató társaimmal. Nem hittem volna, hogy Magyarországon bárki igazi puskából fog lőni.

Öt óra tájban kivágódott a tankör kettős csapóajtaja, és izgatottan berontott az örökkön nyüzsgő Meckl Hanzi, évfolyamunk MEFESZ-képviselője, és Tóth Feri, a városi DISZ-titkár.

– Gyerekek, fellázadtak Herenden a rabok, le kellene csillapítani őket!

Fiatalabbaknak: a Magyar Egyetemi és Főiskolai Egyesületek Szövetsége (MEFESZ) 1945-ben alakult, majd a Dolgozó Ifjúság Szövetsége (DISZ) 1950-ben lenyelte, de a forradalom előtt Szegeden feltámadt. Hanzi és Feri kérésén ne csodálkozzon senki. A forradalmi napokban az egyetemi ifjúság olyan volt, mint az aszpirin vagy a ricinus – mindenre jó. Bár fogalmunk sem volt, hogy Herenden is vannak rabok, és azt sem tudtuk, kifélék, ha ránk van szükség, gyerünk!

Az egyetem előtt állt egy fakarusz – a fiatalabbaknak: teherautó platóra felszerelt fakaszni, benne kétoldalt egy-egy pad. Állt mellette egy igazi teherautó is, otelló szőlőt hozott az egyetemistáknak. Épp ekkor ért oda a bibliás Petz Otti barátom, aki nyomban velünk tartott. Ketten is csupán négyőnkre emlékszünk, pedig a fakarusz méretei szerint lehettünk legalább nyolcan-tízen.

A herendi tábornál rémisztő látvány fogadott bennünket. A három méter magas szögesdrótkerítés mögött a rabok tépdesték a mellükön a zubbonyt, az inget és üvöltöztek:

– Ide lőjetek! Ide lőjetek! – talán nem tették hozzá, hogy gazemberek, de lehet, ezt csak utólag gondolom, a rabok és őrök jó viszonya miatt.

Az „ide lőjetek” azoknak az őröknek szólt, akik a nyitott kaputól tisztes távolban két-három géppuska mögött feküdtek. Ötven év távlatából is olyan ez a kép, mintha egy amatőr filmből vágták volna ki. Éles ugyan, de toprongyos. A rabokon khaki színű kopott katonai ruha volt, aminek a posztójára utólag festették rá a girbegörbe fekete csíkokat, talán magukon a foglyokon.

Két világ határán álltunk. Jobbról a rabság ordított, balról a fegyverek csendje. Hanzi a géppuskák és a rabok közé lépett, várt egy kicsit, majd elkiáltotta:

– Bíztok bennünk, egyetemistákban?

Erre elhallgattak a lázadók. Hanzi még egyet rikkantott:

– Hisztek nekünk egyetemistáknak?

És ott túl a szögesdróton felharsant a kórus:

– Hiszünk… szünk… szünk!

Otti szerint először csak Hanzi ment be a táborba, és rövid úton leváltotta a parancsnokot, a helyettesre bízva a tábor irányítását. Hiszen mégiscsak forradalom volt.

Aztán az új parancsnokkal együtt bementünk mindnyájan a táborba. Barátságosan körülvettek bennünket a többnyire proletár külsejű rabok, akikről kiderült, hogy közbűntényesek. Az egyiket feketevágásért ítélték el, a másikat árurejtegetésért (30 kiló liszt), és bűnükért bányamunkával kellett felelniük. Most szabadulni akartak. Hanzi és Feri megígérte, másnap intézkednek Veszprémben. A rabok között volt egy árdrágításért elítélt fakereskedő, aki azt felelte, hogy még egy napot békésen várnak, de halvány gőzük sincs a forradalomról, a külvilágról, kérik, maradjon ott pár ember.

Barátom, Otti mondhatta először, hogy ő marad, és én követtem a példáját. A fakereskedő barakkja lett a főhadiszállásunk. Jó meleg volt; a szénbánya nem spórolt a rabmunkásain. „Vendéglátóink” sutyorogtak valamit, aztán szóltak: mehetünk. Tiszteletünkre levetítették a Déryné című – általuk már többször látott – filmet a tábor közepén. Október végén már hűvösek az esték. Mi ketten nemcsak széket kaptunk, hanem pokrócot is, hogy ne fázzunk.

Ötven év múltán sem tudom, vajon nem túsznak tartottak-e ott bennünket?

Október 27-ére virradó éjszaka sokáig beszélgettünk a barakkban. Csak egy kérdésre emlékszem:

– A tábor kerítésénél jár a vonat, és egy utas azt kiáltotta: „Éljen a magyar király!” Mit jelent ez?

Vajon mit?

Sem Otti, sem én nem emlékszem, miképp keveredtünk vissza Veszprémbe. A megyei levéltárban nincs nyoma a herendi rabok lázadásának. Pesovár János, Herend néhai jegyzője „naplójában” sem esik erről szó. 27-én Hanzi meg két herendi börtönőr is megjelent a megyei forradalmi tanácsnál, hogy engedjék szabadon a foglyokat. A 99 elítélt büntetésének végrehajtását felfüggesztették. És délután a veszprémi városi tanács előtt szembe jött velem a fakereskedő. Megörültem neki. Gondoltam, meglapogatjuk egymást. De ő faarccal elment mellettem. Utána fordultam. Ezzel az emberrel ültem fél éjszakát szemben? Miatta fázlódtuk végig a Dérynét? Érte drukkoltam?

1957-ben mondták, hogy a Veszprém megyei pártbizottság ellenforradalomról kiadott fehér könyvében kizárólag azért érte dicséret a veszprémi egyetemistákat, hogy segítettek leszerelni a herendi rablázadást. És amiért az ellenforradalom pártja megdicsért, azért a rendszerváltás után tagjai lehettünk volna a „Rabszabadító ’56-osok Szövetségének”, 56-os emlékérmet kaphattunk volna, talán nyugdíjemelést is. Jókor voltunk jó helyen – a feledékeny fakereskedő oldalán.

Az egyetem rádiószakköre októberben elkezdte a rövidhullámú rádióadást. A szovjet csapatok magyarországi tartózkodásával foglalkozó írásom szerencsésen elszállt az éterbe. Igen, két nap alatt megváltozott a véleményem. Ruszkik haza! – de nem ilyen durván, inkább, hogy ők is töltsék a családjukkal a karácsonyt.

November 2-án egy volt technikumi osztálytársammal, évfolyamtársammal, Pesti Lacival elindultunk haza, Debrecenbe. Budapestig egy élelmiszerszállító teherautóval mentünk, majd kivergődtünk valahogy a főváros határába, a 4-es útra, ahol nemzetőrök ellenőrizték a forgalmat. Mielőtt odaértünk, egy autóból fejbe lőtték az egyik nemzetőrt, és akkor hozták vissza a tettest. Bennünket felraktak egy szolnoki teherautóra, így a folytatást nem ismerjük.

Szolnok dübörgött és csudamód ki volt világítva: mesebeli fölszintes házacskák egy-két lámpával. Aztán oroszok letereltek bennünket az országút melletti földútra és kiderült, amit a városnak néztünk, több száz tank volt. A mezőről jöttek fel az országútra, és a lánctalpasok a Pest felé fordulással annyira felvágták az országutat, hogy az ötvenediknek, vagy ki tudja hányadiknak a fordulóhelyen szinte csak a tornyuk látszott ki. Így mentünk elébe november negyedikének, a bevonuló oroszoknak.

Szolnokon hosszú várakozás után egy olyan zsúfolt teherautóra tudtunk felkapaszkodni, amin Szajolig a platón kívül álltam valami vashóbelevancon és a bentiek fogtak. Debrecenbe éjjel kettő körül értünk. A Piac utca két oldalán, a villamos sínen már „a felindult testvéri tankok” sorakoztak. Furcsálkodva nézték, hogy mi csak ballagunk a járdán. Otthon anyám az izgalomtól majdnem szívbajt kapott, hogy ki veri fel őket éjnek évadján, aztán meg az nyugtalanította, hogy miképp kerültünk haza, mikor kijárási tilalom van?

Magyarország második megszállása nem lepett meg, erre számítottam. Volt egy forradalom, mégis maradt minden a régiben, és semmi sem maradt ugyanúgy. Én rendületlenül edzettem. 1956 decemberében egyedül köröztem egy fekete anorákban a debreceni Nagyerdőn az Építők pályája hóborította salakján, mikor megjelent fölöttem egy motoros repülő, majd rám csapott… Arra sem volt időm, hogy számot vessek az életemmel már is beborított párszáz munkafelvételre buzdító röpcédula. „Sztrájkoltak” a pilóták?

Edzésbeli előnyömnek köszönhető, hogy az évadnyitó mezei versenyen megvertem az akkor világhírű magyar középtávfutó gárdát. A párt nagy hangon sürgette a konszolidációt, ezért a versenyt a szokásos népligeti helyszínről áthozta a forgalmasabb Városligetbe, ahol egy gyöngykavicsos sétány végén volt a cél. Már a táv harmadánál élre álltam, mivel nagyon kocogós volt az iram, hiszen a legkiválóbbak az olimpiai „kirándulás”, meg a forradalom utáni bizonytalan budapesti napok miatt töredékét edzették annak, amit én. Aztán a gyöngykavicsos célegyenesben már az hajtott, legyőzhetem-e az Európa- és világcsúcsokat tartó mezőnyt. De valaki csörtetett mögöttem. Mindent beleadtam, vagy még többet is. Fél utcahosszal nyertem, mert üldözőm léptének véltem a szöges cipőm által hátraszórt kavicsok zaját.

A cél után a társaim tartottak meg, hogy össze ne rogyjak. Az éjszakát a nagyapám által csak „szemetesként” emlegetett atlétatársnőmmel töltöttük, és a közös cél előtt kénytelen voltam kiugrani az ágyból is, mivel megfogta a görcs a lábam.

Januárban ugyancsak Pesti Lacival kettesben visszavergődtünk Veszprémbe. A Volán debreceni irodáján azt mondták, ha Hajdúszoboszlón felrakjuk megrendelőjük bútorait a teherautóra, följuthatunk Pestre. Vállaltuk. Azt nem említették, hogy fogorvos a költözködő. Nem a mai dönthető, gombnyomásos fogorvosi székkel, hanem egy öntöttvas-talpas döggel, és még a jó asszony raplizott:

– Útközben nehogy a fotelekbe üljenek! Pesten gyorsan lepakolnak, és eltűnnek!

– Kijárási tilalom van, engedje meg, hogy az előszobában aludjunk a szőnyegen!

– Még csak az kellene! Lepakolnak és fel is út, le is út!

– Dögölj meg! – sziszegtük magunkban. A platón persze nyomban bevettük magunkat a fotelekbe, sőt a perzsákat is magunkra húzgáltuk, nehogy megfagyjunk. Szajolnál a naccsága bevonult a kukoricásba, mi megállítottunk egy másik teherautót, és röhögve intettünk búcsút a némbernek.

Kelenföldön az ügyeletes vasúti tiszt elkiáltotta magát:

– Szedjétek a lábatokat, a hatodik vágányról tehervonat húz ki Fehérvárra!

Januárban, éjszaka, egy fékezőfülkében nagyon kell üvöltözni a hideggel: „Márványkőből, márványkőből van a Tisza feneke…” „Hej te bunkócska, te drága!”

Éjfél után értünk a töksötét székesfehérvári állomásra. A hatalmas előcsarnok portásfülkéjében pislákolt csak egy mécses, és futótársam, Szőke Karesz ultizott a portással. Hajnalban fűtött vonaton utaztunk Veszprémbe. A koleszban egyedül a mi szobánk ajtaján bedöglött a zár. Szerencsére, mert novemberben ezt az egy szobát kivéve, az összes többit kifosztották a „forradalmárok”. Fölmentünk a régi kollégiumba, a várba, ahol úgy-ahogy fűtöttek egy helyiséget, és a megmaradt pokrócokat is megkaptuk.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztük a portást.

– Ki erre, ki arra – mondta. Csak napok múlva súgták meg egyetemi társaink, hogy az oroszok elhurcolták, akiket elkaptak. Köpci, 160 centis adjunktusunk megmentett egy legényt. A melák Guszti nem észlelte, hogy már nem dicsőség egyetemistának lenni, verte a mellét az őt igazoltató patrulnak:

– Já sztugyent! Já sztugyent! – Köpci csak nézte, majd gyorsan közéjük lépett, és megpróbálta eltakarni a 190 centis melákot:

– Nyet sztugyent, idiot! Idiot! – csapkodta a homlokát, hogy megértsék, mire gondol. Majd megfogta és elvezette tanítványát a járőrök elől. Akkor ez nem volt annyira vidám történet. Le is feküdtünk hamar két-két pokróc alá. Éjjel a portás ránk gyújtotta a villanyt, és svungosan beszólt:

– Fiúk, befogadják Engelhardt Janit?

Hogy a csodába ne! Jani évfolyamtársunk volt, jó felépítésű, magas fiú. Kalapácsvető. A legelőn kalapácsának a szára eltörte egy liba nyakát, és ki kellett fizetnie a jószág árát. Atlétatársként nekem illett megosztani vele a vaságyat. Nem ez volt a leggyönyörűbb éjszakám. De huszonegy évesen az ember mindent kibír. Jani másnap eltűnt. Csak később tudtuk meg, ezen az éjszakán Fodor Évával akart aludni, de a lánykolesz portását friss házassági anyakönyvi kivonatuk sem hatotta meg: férfi nem teheti be a lábát a kollégiumba! Így töltötte Jani velem a nászéjszakáját, mellőlem indult neki Évával együtt a határnak. Állítólag Kanadába keveredtek.

Az első nászéjszakámat követte a többi. Végzés előtt, ’59 kora tavaszán az én bibliás szobatársam megkérdezte nem lennék-e a házassági tanúja. Jó barát volt, régóta hűséges lovagja Marikának. Örültem nekik. A tanácsházán kimondták az igent, aztán a családbeliekkel a Bakony presszóban felhajtottunk a boldogságukra egy konyakot, kezet fogtunk – még nem dívott a jobbra puszi, balra puszi –, és ment mindenki a dolgára. Este tízkor az én barátom megjelent a koleszban!

– Hát a nászéjszaka?

– Csak a templomi esküvő után! – mondta pirosan, és lefeküdt a szomszédos ágyra. Nem volt ez meglepő. Mélyen vallásos volt, a gyülekezetben ismerkedett meg a párjával is. Ám Marika hat hónapra háromkilós, egészséges gyereket szült. Majd következett még jó pár. A harmincéves évfolyam-találkozónkra az én barátom a legkisebbik lányával érkezett. Ekkor már én is túl voltam pár jobbféle nászéjszakámon, és gyanútlanul kérdeztem:

– Hát Marika? Vele mi van?

– Elhagyott bennünket.

Ötvenhat forradalmából két hétre sem futotta, és csak a leverése után derült ki, milyen végtelenül hosszú az a tizenhárom nap! Az ötvenedik évfordulón meghökkentette a világot is, hogy 1956 meddig nyúlik, és hová tart.

A veszprémi október utólag csöndesnek tűnik. Persze nem az áldozatok hozzátartozóinak, és azon társaimnak sem, akiket néhány hétre a SZU-ba vittek „megőrzésre”. A konszolidáción „fáradozó” karhatalmisták éjszakánként rendszeresen elhurcoltak két-három embert a kollégiumból. Egyetemi előadás hol volt, hol nem volt – dúltak a kártyacsaták. A két Gyulánk összeszólalkozott és vérre menő párbajt vívott egymás hátába fúvócsővel lőtt zsákvarró tűvel. A tű remegve állt bele a másfél fejjel magasabb Gyula hátába. A párbajsegéd elegánsan kihúzta a varrótűt, és alkohollal fertőtlenített. Ám hátba lőtt társunk maga elé a padlóba célzott és lőtt! Ettől lett ez a kabaré végképp forradalmi, kurucos, magyaros, humánus tett.

Két amúgy gyámoltalan professzorunk sem adta alább. Határozottan becsörtettek a lefoglalhatatlannak bizonyult nyomdaépületbe, és egyikőjük az éppen vallatott egyetemista vállára tette a kezét, és sztentori hangon kijelentette:

– Az egyetemi tanács nevében letartóztatom! – és a ledöbbent karhatalmisták között kisétáltak az épületből.

Csakhogy a ledöbbentek gyorsan felébredtek és házkutatást tartottak A-épületi szekrényeinkben! A vegyszerszagú laborköpenyek és az oroszlánszagú melegítők között több periódusos rendszert találtak, mivel a vegyészhallgató olyan állatfajta, amelyik tanulmányi feladataihoz elsősorban ezt „gyűjti” a folyóiratokból, uram bocsá’ a könyvekből is (akkor ugyanis még nem volt másológép). Aki még nem találkozott a kémiai elemek periódusos rendszerével, annak megkísérlem leírni a küllemét. Jobbára dupla lapon bizarr elrendezésben található az elemek vegyjele, rendszáma és atomsúlya, a vas, ferrum – Fe esetében ekképpen: 26 Fe (55,847). Tessék elképzelni teljes összevisszaságban oszlopokba, hasábokba írva száznál több ilyen micsodát: Cl (klór), U (urán), He (hélium), H (hidrogén), O (oxigén), és akkor még a számok is: ez csak titkosírási kód lehet, összeesküvés!

Megszólalt a kollégiumi hangosbemondó: akinek szekrénye van, nyomban menjen az A-épületbe. A fegyveres pufajkások falhoz fordítottak valahányunkat, majd egyenként szólítottak. A tiszt füle égett a nagy fogás izgalmától. Diadalmasan szétrántotta a szólított orra előtt az összehajtott lapot és ráüvöltött:

– Mi ez?

A piszok „kémbanda” mindegyik tagja – magam is beleértve száraz szájjal hebegte:

– Mengyelejev-féle periódusos rendszer!

– Mi ez!?

– Mengyelejev-féle periódusos rendszer!

– Mi ez!!?

– Mengyelejev-féle periódusos rendszer! – és így tovább vagy ötvenszer.

Ezután vihették el U. Mikit, aki dagadtra vert fülekkel került elő harmadnap.

– Mi történt, Miklós? – kérdeztem tőle, és legszívesebben elfordítottam volna róla a szemem.

– Semmi – felelte csöndesen, majd kisvártatva hozzátette: – Nem gondolod, hogy meg kellene szervezni a KISZ-t?

Több karakteres évfolyamtársam közül is kitűnt még a nemzetőr Fuchs Pali.

– Novemberben nyitott teherautókon, fekve vittek Ungvárra bennünket. Nem ütöttek. A határ fölött zöldek voltak a felhők, és mi sírtunk, mint az albán szamár, hogy soha nem jövünk vissza. A sztriji út egy szibériai „kirándulás” kezdete lehetett volna. De Magyarországon végig cédulákat dobáltunk le a kocsiról, hogy visznek bennünket az oroszok. Erősödött a nemzetközi tiltakozás és hat hét múlva visszakerültünk Veszprémbe, karácsonyra otthon voltunk.

Pali a teherautóról ledobott a cédulára még nem azt írta, hogy „soxeretettel” (másik „csemegéje”: lyoxabáj). 1992-ben kutatóintézete romjai alól még azt kiabálta:

– Képezzetek át külkeresnek! – amihez már hat nyelvvizsgája volt, köztük japán is. – 1991. október 23-án rehabilitáltak bennünket – mondta, és rögtön csavart is az emléken: – A volt nemzetőrök közül talán hárman lettünk párttitkárok. A szennyező tisztséget meggyőződéssel vállaltam, ha úgy tűnik is, hogy a történet rokon a kisnyilasból kommunista váltással. Magaménak érzem az 1990-es társadalmi változást, hiszen ha nem ássuk alá belülről a rendszert, nem dől össze hangtalanul.

– Ha nyugdíjba küldenek téged is, nemzetőrként 500 forint kiegészítést kapsz!

– Elmentem az ’56-os szövetségbe, hogy felvesznek-e. Minek alapján? – kérdezte a morc úr, mintha tudott volna rólam valamit. Mondtam, hogy az oroszok elhurcoltak Ungvárra. Nagyon jó! – ujjongott. – Igazolványt kap és fölterjesztjük kitüntetésre is! Azóta sem jelentkeztem.

Említettem már, hogy mi nyaranta voltunk katonák. 1956-os nyári hadgyakorlat üres óráiban, a fűben fekve Pali felajánlotta, hogy egy tízesért megeszi az előtte lévő meztelen csigát. Mivel harminc forintot kalapoztunk össze, lenyelt még egy újszülött egeret is.

– Tudod te, hogy harminc forint mennyi kétforintos típus nápolyi volt? Csak a bogarakat nem szeretem. Bár a légy! – mondja és elkezdi dúdolni: – „Jól esik a légy ott este a Ruszwurmnál…”

De mit keres családtörténetemben néhai Fuchs Pál? Évfolyamunk kezdetben ötévenként találkozott egy egész hétvégén, aztán háromévente jöttünk össze. A rendszerváltás a vegyipart, az alumíniumipart is szétzilálta. 1992-ben kiderült, hogy fajtánkbeli mérnökre nincs szükség. 56 éves korunkban évfolyamunk fele nyugdíjas volt: korkedvezmény; kedvezménykór. 56 diplomás társamból 21 már halott. Többségük a nyugdíjba pusztult bele. Akik vállalkoztak, akik dolgoztak, és dolgoznak, azok élnek. Nyugatra szakadt két gyárosunk tíz évvel fiatalabbnak látszik, és tíz kilóval soványabb is az átlagnál. Vajon véletlen, hogy a nyugat-európai országokban, ahol magasabb a nyugdíjkorhatár, hosszabb az életkor? Vagy azért magasabb, mert tovább élnek? Politikusok is küzdenek, hogy választóik mihamarabb mehessenek nyugdíjba. A temetőbe?

Mióta többségünk kiszakadt a munkából kétévente találkozunk. A helyszín többnyire ugyanaz, de vacsorai asztalsorunk kegyetlenül rövidül. Felállunk, emlékezünk, leülünk.

Azon az emlékezetes 1956. novemberi napon Szveti ballagott a Budapestre vezető országúton és le akarta inteni az Ungvárra igyekvő teherautókat. Az egyikben felállt évfolyamtársunk, Kozarek – ő is párttitkár lett később, és 2006 végén temettük –, ám ötven éve, ott a teherautó platón géppisztollyal bírták kushadásra, és Szvetinek a puszta látványtól is elment a kedve az autóstoptól.

Robinak, a bujkáló egyetemistának azt mondta az apja az orosz bevonuláskor:

– Végre rend lesz!

Ő hajdan horthysta jegyző volt, ennek ellenére tanácstitkár lett, de októberben egy kulákfiú kizavarta a tanácsházáról…

Fercsi 1956 végén kis zacskó anyaföldet kötött a nyakába, pénzt vett magához a határon átvezető lefizetésére és nekivágott a világnak. Ostffyasszonyfán elkapták, a cellában elnyerték a pénzét.

– Ekkora útról nem illik másnap hazamenni. Leszálltam Karakón hogy megalszom Mészároséknál. Épp disznótor volt, én meg épp ráértem. Maradtam három napig. Majd végig itthon.

A veszprémi egyetemisták Sztrijből kopaszon, és átköltött operaáriák sorával tértek haza.

„Smasszer legény, eressz haza!

Nyisd ki az ajtót, eressz haza,

eressz haza, engemet!”

Az „operát” csak kétszer adták elő. Arra már nem emlékeztek a szereplők sem, hogy betiltották-e. A nemzetőrködés megtizedelhette volna az évfolyamot, de az egyetem vezetői úgy vélték: „Ami volt, nem volt!” Végül az ungvári „tiltott határátlépésért” mégis dékáni megrovást kaptak a kopaszok. Kivéve Janit, akinek a papírját eltüntette az egyik pufajkás, hiszen a forradalom napjaiban rendőrként mégiscsak együtt járőröztek.

A „kommunista” párttitkárkodás is megtizedelte az évfolyamot. Hét mérnök titkárt „adtunk”. Kinek is? A hazának?

Kálmánt az előttünk járó évfolyamról örököltük. Néhány társunkat megkérte, igazolják, hogy forradalmi szereplése miatt nem végezhetett velünk, mert a nyugdíjban neki ez ötszáz forintot jelentene. Csak hát Kálmánt 1959-ben zárták ki az egyetemről, mert a ballagáson spiccesen leköpte a marxizmus tanszék ajtaját. Két évvel később mégis végzett. Kézfogásnál azt tanácsolja, hogy a Magyar Fórumba írjak, ne olyan szar lapba, mint a Népszabadság:

– Ha 1990-ben sittre vágtunk volna egy pár pirosat, csöndben lennének a zsidók is; az egész SZDSZ!

Ez lenne a párttitkárok gyülekezete?

Mónika 1992-es boldog nyugdíjas:

– Kész siralom bemenni a céghez. Ezer helyett már csak ötszázan vannak: borzasztó a hangulat. – Elhúzza a száját. – Anyám visszakérhette volna a földet, de nem kell, hogy méltóságos legyen. Rossz a közérzetem nemcsak a fülsértő magyarkodás, a magyaros menték meg a nyomor közötti szakadék miatt. Régen pofáztam, most nem merek. A szomszédunk sült hülye, nem is vitte semmire. Most azt mondja, üldözték.

– Ne panaszkodjatok, gyönyörű, ami itt történik – szól közbe U. Miki, az egyetemen Hegelt olvasó, mérnökké lett parasztgyerek, aki fülre vallatás után lett KISZ-szervező. – Minden új kínban, szarban, húgyban születik!

– De ennyiben, Miklós?

1957 februárjában a még mindig legifjabb magyar dékán, Polinszky Károly magához hívatott és megkérdezte:

– Konszolidálódni kell, Árpád, vállalod-e a mostantól nyomdában készülő Egyetemünk szerkesztését? – Harmadéves hallgatóként nem függőségem miatt mondtam igent, hisz irkafirkáló voltam gyerekként is. A válasz eldöntötte a sorsomat. 1960-ban örömmel hagytam magam elcsábítani az egyetemi tanszékről a megyei laphoz, én lettem a szerkesztőség első diplomása. Írogató, futkározó hallgatóként, de újságíróként is sokáig balek voltam: amit fenn mondtak, készpénznek vettem.

Nehéz elválni az egyetemtől, pedig maradandó volt a találkozás is. 1954. szeptember 2-án Fejes Tóth László professzor tartotta az első órát – előadást – százhúsz fős évfolyamunknak. A rezgőhúr differenciálegyenlete megtizedelt bennünket. Két-három óriástáblányi levezetése után tizenkét társunk összepakolt és végleg elhagyta az egyetemet. Bár az előttünk járó évfolyamokról pár társat örököltünk, 1959-ben csupán ötvenheten végeztünk. Közben persze adódott egy forradalom is, ám ez mindössze három-négy társunkat röpítette a világba – Fejes Tóthhoz képest semmi –, közülük az egyik vissza is tért közénk Kanadából 1957 februárjában.

A Kossuth-díjas akadémikus Fejes Tóth nem volt molyoló tudóstípus, noha a diszkrét geometriával foglalkozó művei németül meg angolul jelentek meg, hiszen akik diszkrét dolgait megértették, tudtak németül vagy angolul. Idemásolhatnám a lexikonból, mi fán terem ez a geometria, de minek? A prof elvont tudományával összefért, hogy órái szünetében a legjobban pingpongozó hallgatókkal játsszon. Nyáron, a Balatonalmádi strandon vizsgáztatott egy felfordított csónak tetején, ősszel fogadásból megmászta az egyetemi kazánház harmincméteres kéményét.

Már tanársegéd voltam az egyetemen, amikor egy délután elkapott, hogy menjek vele teniszezni.

– Soha életemben nem játszottam, bár van teniszütőm, de Debrecenben hányódik – mondtam.

– A te állóképességeddel, ez csak egy kis játék. Szívesen gyakorlok veled!

Megmutatta, hogy kell fogni az ütőt, megütni a labdát. Aztán már csak a rezgő húrral bajlódtam. A teniszrakett hólyagosra törte a kezem, de nem kényeskedtem akadémikus teniszoktatóm előtt. A játék végére véres volt a tenyerem. Ám a napi futóedzések miatt nem lett folytatása a leckének. De egy évtized multán beleszerelmesedtem ebbe a játszadozásba. (A 17. században Sárospatakon is professzorkodó cseh Comenius írta: „A laptaverő házban jádzanak laptást, amellyet az eggyik elüt, a másik elfog a háló formán csinált lapockával, és ez a nemesek játéka a testnek mozgatására.”) Varázslatos dolog, ami akkor is érdekes a nézőnek, ha nyolcvanéves amatőrök játsszák. Az is hozzájárulhat ehhez, hogy a teniszben domináns a játékintelligencia. Bár szakértelmem semmi, több rögeszmém is van a játékról. Hiszen érett fejjel, negyvenöt évesen kezdtem el játszani. Visszaéltem azzal, hogy futni tudok, kaptam-fogtam az ütőt és csépeltem a labdát. Mivel gyengébb partnerek csábítottak a pályára, azt hittem, ez elég. De csak a háziasszonyok lengetik olyan kecsesen a galuska-szaggató deszkát, mint én a prakkert. Irigylem is a tenisz „entellektüeljeit”, akik kifordulva, hátra húzva elegánsan kivezetik az ütőt, és sutty, máris oda vágódik a labda, ahová akarják. Ha újra kezdhetném, edzőnél tanulnám meg az alapütéseket, hogy látszódjék, teniszt játszom én is, nem pedig a méta vörös salakra átírt dákóromán változatát.

A versengésen túl mi olyan jó ebben az istenverte laptásban? Hogy helyre rakja az önértékelésed, szüntelenül ráébreszt készségeid és lehetőségeid határaira. A játék csúcsa, amikor a lábad mellé ütik a labdát, és bár a kezedben ott az a hetven centis „lapocka”, mégsem vagy képes hozzá szagolni sem, mivel a másik oldalra vártad azt a rohadt szőrgolyót, és arra mozdultál. A tehetetlenség máshol nem kerül ennyire testközelbe. Képtelen és fenséges. Akkor is élvezet, mikor téged vernek át, hát még fordítva! Ha nem test test elleni küzdelemben, hanem huszonnégy méter hosszú teniszpályán sikerül kibillenteni az egyensúlyából az ellenfeled, az diadal. A játék egyik csúcsa az ütési impotenciába taszítás. A másik, ennek a cáfolata, amire csak a zsenik képesek. Hajdanán Boris Becker a pálya bal sarkából startolt az üres jobb oldalra – előre nyújtott ütővel –, amikor bevágódott a labda az elhagyott balsarokba. Ilyenkor még a Becker-félék is megpróbálják magukat visszagyömöszölni az ellenkező irányba, aztán vagy csöndes mosollyal, vagy kitekeredő bokával elterülve nyugtázzák, hogy a tenyeresre kinyújtott ütőt képtelenség magunk előtt fonákra visszahúzni. Becker mégis… Igen, megtalálta a fizika törvényeivel harmonizáló egyetlen megoldást. Nem visszahúzta az ütőjét, hanem azzal a lendülettel, amivel indult, száznyolcvan fokot fordult hátrafelé – hátat fordított a hálónak! –, és a fordulat lendületével ütötte vissza a labdát.

Emeljük meg a kalapot.

Tenisz-közhely, hogy játsszunk egy partit és megmondom, ki vagy! Ez a játék többet elárul az emberről, mint egy Rorschach-teszt, és az lesz a jó világ, ha a lelki betegek nyavalyáit a teniszpályán fogják analizálni, netán gyógyítani is. Néhány ismert emberrel játszottam és egyetlen olyan szakmájában állócsillagnak mutatkozó illetővel akadtam össze, akiről eltérő képet rajzolt a tenisz, mint ami a közvélekedésben él róla. A játék kikezdte a tisztességét, mert a szélek, és sarkok közeli ütéseimre rendre azt mondta, hogy out, azaz, hogy a pályán kívül landoltak. Egy-egy politikusról is hallani, hogy csal a teniszben. Nem lenne jó játszani velük.

Tenisz közben (is) kiderül, el tudod-e fogadni mások sikerét, szorul-e beléd némi önkritika. Huszonöt év alatt egyszer szenvedtem a sportszerűtlenségtől. Szerkesztőségi verseny sokadik helyéért játszottunk kilenc játékig tartó partit. 6-2-es vezetésemnél eleredt az eső, és szemüvegben semmit sem láttam. Kértem a partnerem, hagyjuk abba. Nem és nem. A törülközésben, csapkodásban eltört a szemüvegem, és hiába nyertem 9-7-re, erre a játékra nem tudok jó szívvel gondolni.

Vagyis a laptaverésben is jól kell megválasztani a partnert. Ez a derűs órák záloga. A hozzám hasonló ellenfelet szeretem, aki küzdelemre késztet, aki képes a pályán csúszni, mászni minden labdáért, akárcsak én. Ennek az őrületnek úgyis az lesz a vége, hogy egészségesen fogok meghalni. Csak a pályán, Uram, ha szabadna kérnem!

Egészség és halál? Van ebben némi antagonisztikus ellentét az én esetemben is. Véletlen-e vagy sem, negyedszázada, azaz a nyolcvanas évek elején egyszerre kezdtem teniszezni és derékfájással az orvoshoz járni. Először nem derítette ki a röntgen a két csigolya-elcsúszást, mert az csak oldalirányú felvételen látszik, így a „gerinces” újságírók kiváló reumatológusa, Saád Judit is úgy tartja számon, hogy egy hatalmas lavór víz megemelésével indítottam nála a karrieremet. Az alsó fiók matatása óta én inkább a vasgyűjtésre szavazok, a húsz literes lavórral csak „finomíthattam” az állapotomon.

Saád Judit főorvos asszony unikum. Az ő kivételével minden nem teniszező orvosnak az a véleménye, hogy a gerincet jobbra-balra csavargató laptázás nyírja a porckorongot, noha a gerincsérv nem tipikus teniszártalom. A gerinc igazi ellensége nem a mozgás, hanem a monotónia. Ezért mondta Saád doktornő negyedszázaddal ezelőtt:

– Elsősorban a munkától tiltanám, attól, hogy hat-nyolc órát gubbaszt a számítógép előtt. De ha felhagyna vele, a bolondok házában kötne ki. Teniszezzen. Ha nem megy, úgyis hozzám kerül vissza, és akkor áttérhet az úszásra.

Ha nem is tértem át, váltva űzöm őket, és megszámlálhatatlanul sok injekciózás, fizikoterápiás és egyéb kezelés és gerincműtét árán negyedszázad után is jádzom a laptást – áldasson minden jó orvos!

14.

Miután a Chicagóban élő Pünkösti Júlia (Mrs. Jakaby), 1964 nyarán megérdeklődte apámtól, hogy nem rokonok-e, levelezni kezdtek egymással. Említettem, hogy Júlia negyven évvel később nekem is feltette ezt a kérdést, és miután kiderült, ki fia vagyok, megkaptam tőlük apám nekik írott leveleit. Ezekből idéztem már, a családfánkról szóló részeket. Kivéve apámnak azokat a sorait, hogy valamikor Nyírbátorba került „a pesti Pünkösti László vezérkari százados, akit Dálnoky Veres Lajos rejtegetéséért Rákosiék halálra ítéltek és kivégeztek. Vele szintén megállapítottuk a rokoni köteléket, annak foka nélkül”.

Ez szinte csupa tévedés. Az apámnál hat évvel fiatalabb P. László Aradon született és használta a „családi praediktumunkat”, az uzoni előnevet. A német és nyilas fogságba kerülő magyar tábornok Dálnokyt viszont nem rejtegette, jókora túlzással azt mondhatjuk: majdnem sikerült kivégeztetnie. Távoli rokonunk ugyanis dicstelen figurája volt a kommunista hatalomátvételhez vezető első nagyszabású koncepciós pernek, az 1947-es Magyar Közösség-ügynek. Ebben a perben ítélték halálra Dálnokyt is, ám neki megkegyelmeztek, uzoni Pünkösti Lászlónak nem. Vele szemben „Rákosiék” kivételesen törvényesen jártak el, ám Dálnoky ok nélkül került bíróság elé, és 1956-ig börtönbe.

Uzoni Pünkösti László állítólag érzékeny idegrendszerű, fantaszta, küldetéstudattól fűtött, egzaltált fiatalember volt. Tökéletesen beszélt angolul, németül franciául és olaszul, törte a szerb és a horvát nyelvet. Ám a zseniális nyelvtehetség háborús bűnös volt. Erről tudott a HM Katonapolitikai Osztálya, és az Ausztriában tolmácskodó Pünköstivel 1946-ban megalkudtak: ha „angol kémként” hálózatot szervez itthon – vagyis felderíti az ellenséget –, eltussolják az ügyét. Ráuszították az egyházi és volt katonatiszti körökre, mert leginkább köztük akadhat ellenségre… „Titkos küldetését” Pünkösti itthon azzal kezdte, hogy egy éjszakát a szeretőjével, majd két napot az özvegy édesanyjával töltött. Ezután felkereste az áldozatait, és majdnem mindenki előtt nyomban felfedte, hogy ő angol ügynök…

Véletlenül belebotlott a Magyar Testvéri Közösség egy-két tagjába. A nacionalista, német- és szovjetellenes titkos társaság az ősi magyar katonai szokásokhoz igazodott, a vallást illetően pedig pogánykodott, hiszen ez volt a magyar „ősvallás”. Habók ide, habók oda, a háború alatt közülük többen részt vettek a fegyveres ellenállásban. Maroknyian a háború után is találkozgattak, tervezgetve, mi lesz a szovjetek kivonulása után. Ők lettek az összeesküvők. A megszállók segítségével létrehozott koncepciós per célja a többségi Kisgazdapárt amputálása volt, lemondásra kényszerítették Nagy Ferenc kisgazda miniszterelnököt. Vele együtt száműzték Magyarországról a demokráciát is.

Uzoni Pünkösti László szinte mindenkire vallott, akivel a sors összehozta. A gyanúba kevert 29 emberből szerinte tizennyolccal közölte, hogy ügynök és 11 vállalta az együttműködést. „Őszinte” vallomása ellenére az ügyész végül megkérdezte tőle: mi is történt a munkaszolgálatosaival a háború alatt. Pünkösti rádöbbent, hogy megbízói nem tartják be az egyezségüket, már nincs szükség rá. Kérte, nyomban vezessék Pálffy György vezérőrnagy elé, mert az „állam érdekeit érintő ténykörülményeket” kíván neki előadni… Rá se hederítettek. Vallomásai visszavonásával elkésett. Azt nem tagadhatta, hogy „angol kém”, így lett „az összeesküvők kémszervezetének vezetője” összekötő a Magyar Közösség és az angol titkosszolgálat között…

Kiderült, hogy uzoni Pünkösti László 1945 elején elrendelte két fiatal munkaszolgálatos motozását, és az egyik, hogy mentse előző napi fizetését, maga elé dobta a pénzét. Felháborító cselekedetéért agyonlövette mindkettőjüket. Majd szökevénynek minősített három kolduló román munkaszolgálatost és kivégeztette őket is. Azt mondta: a korszellem hatása alatt állt… Halálra ítélték. A tizenkettedik születésnapomon, 1948. április 21-én akasztották fel.

Még mindig nem térhetek rá apám chicagói leveleire, mert címzettjük sem akárki. Nem a „rokon” Pünkösti Júliára gondolok, hanem a férjére, Jakaby Józsefre, aki tagja volt annak az „elvetemült bandának”, amely először hajtott végre sikeres repülőgép-eltérítést Magyarországon. A héttagú társaság – és két hozzájuk csatlakozó utas – 1956. július 13-án ekképpen jutott el a Malév Budapest-Szombathely között közlekedő gépével Nyugat-Németországba. „Joe” Jakaby amatőr vitorlázórepülőként került a géprablók közé. A véletlen is segítségükre volt: a gépre vigyázó államvédelmis fegyvere csütörtököt mondott. A „banda” többsége, így „Joe” is Amerikában kötött ki, ott lett Júlia révén a „rokonunk” – apám szerint.

São Paulo-ból ő azt írta nekik: „Rokonok vagyunk, mert a névmagyarosítások idején az ősi családi név, belügyminisztériumi tilalomra nem volt odaítélhető. D-vel, sokszor az s helyett zs-vel kapták meg az új nevüket. A Pünkösdi, vagy Pünközsdi lehet magyar, sőt keresztény is, de nem lehet rokonunk.” Józsinak gratulált a repülő-gengszterkedéshez, majd így folytatta: „Én már valóban Mihály bácsi vagyok az 58 évemmel (Klára 42), húszéves ezen házasságommal, és egy előző hét évig tartóval. Első házasságomból egy fiam él Veszprémben, vegyészmérnök és újságíró, amiért egyáltalában nem vagyunk jóban, ő Pünkösti Árpád, akit hiába vártam ’56 után.” Nem közölte, hogy nekem vajon miért kellett volna emigrálnom, és miért épp hozzá?

A tíz és fél meg kilencéves lányai aranyos, intelligens szép gyerekek, jó tanulók, minden évben kitüntetéssel végeznek. A nagyobbik Anikó (Ilona Klára), a kisebbik Piroska, Zsuzsanna, nekünk csak Zsuzsi. „Először 1949-ben Ausztráliába vándoroltunk ki és 1952-ben jöttünk ide át családi okokból. Így a német és portugálon kívül az angollal is jól elboldogulunk… Egy nagy ingatlanforgalmi iroda eladási osztályának vagyok a vezetője, gyönyörű szép tengerparti telkeket adunk el olcsón és részletre is.” Kiderül a leveléből, hogy magyar „világkongresszuson” járt Amerikában, és egy közös ismerős hozta őket össze a chicagói házaspárral. Ugyanis a lányának, Anikónak a Virginia Beach-ben élő Bács István – ki más, mint a nemzetvezető, azaz Szálasi egykori testőre – a keresztapja. Apám az USA-ban öt szép napot töltött náluk, és ők nagyon hívták Amerikába. „Soha nem jutott eszembe elmenni innen, saját házam, sőt a tengerparti nyaralóm, s vagy száz katasztrális holdnyi földem is van, de most annyira megszerettem az USA-t, hogy nincs kizárva, eleget teszünk a keresztszülők erőszakoskodásának. A gyorsabb kivándorláshoz azonban közeli rokon kellene. Nem tudom, nem ugorhatnál-e be valóságos húgomnak, ha erre kerülne sor?”

1964. szeptember 10-én már menne is: „konzul barátommal folytatott megbeszélés alapján az volna a helyes, ha Jutka nem is húgom, hanem lányomként szerepelne a bevándorlási papírokon, mert ez még nagyobb előnyökkel jár. Az is jó, hogy már voltam az USA-ban, ha csak látogatóban is. Annak ellenére, hogy a kérvényt beadom, ha két-három éven belül nem kerülnék sorra, aligha mennék. Márpedig a rokontalan kvóta hét évre ki van merítve.”

Említettem már, milyen nyögvenyelősen fogtam ezekhez a levelekhez, hogy amikor először belefogtam az olvasásukba, elriasztott apám vigéckedése. Félretettem őket, és csak ennek a könyvnek az írása késztetett a megismerésükre. Apám a mesebeli rokonság kitalálása után megpróbálta megfejni a „gazdag” amerikaiakat: „Javaslom, hogy fifty-fifty alapon építsünk egy szép kis szállodát a világszép Cananéia (Kánaán) szigetén. A cruzeiro mostani alacsony árfolyama rátok nézve felettébb előnyös, a szálloda puszta jövedelméből akár minden évben tölthetnénk egy-egy hónapot együtt itt és ott. Vígan fedezné a repülőutazást négy-négy személyre ide-oda. Egyéb meg nem kerülne pénzbe. A gyerekek jövőjét is biztosítaná. A tíz apartmant, alul nagy resti és táncterem, tulajlakás, cselédszobák, fürdők – 10-12 ezer dollár, plusz a berendezés.

Vásároltam a városban is egy telket, Klárinak nagy kedve van ehhez, érte vettem. Az emeletről három tenger lesz látható. Nézetem szerint, ha hat hónap alatt elküldenétek a részeteket és belevágunk, én azonnal eladom a házam, és nyomban leköltözünk a már ezen a telken lévő két kis szoba-konyhába.

Utóirat: Ha beleegyeztek a »lányságba«, akkor beadom a kérvényt!”

Apám azt hitte, az amerikai bürokráciának nem tűnik fel a csoda, hogy az ivarérett Pünkösti Júliának új apja „születik”? Szabad ilyesmibe belerángatni bárkit is? Csodálom, hogy Júliáék csak hónapok múlva szakították meg vele a kapcsolatot. Apám annyira lendületbe jött, hogy Klárit is bevetette az ügybe. Ő azt írta: erdélyi ízt talált Jutka levelében, Miska Nyíregyházán élő húgának, Ilikének a kifejezéseit. Kedves tőlük, hogy rokonnak fogadják őket, és megtesznek értünk „az oda való kijutásra vonatkozólag” mindent. Ne veszítsék el a türelmüket, mert a várakozás kedvezményes úton is három-négy év. Jól néznek ki a fényképen Jutkáék és a két fiuk. Klári szerint Brazília teljesen szervezetlen ország, és hiába próbálkoznak új pénz- vagy adópolitikával, teljes szabotázs a válasz. „Itt él közelünkben anyám, a fivérem, aki nős, és szintén két gyermeke van. 39 éves volt, amikor megnősült, a kislánya három, a fia másfél éves. Özvegy anyám velük él, ott kell a nagymama. Apámat ’56. februárban temettük. Öcsémék Kanadába vándoroltak ki innen ’57-ben, ők Montrealban élnek. A nagylány 17 éves, a fiú 16 lesz, Németországban és Belgiumban születtek. Több rokonunk, unokatestvérem él az USA-ban, de azt sem tudom, hol. Szintén ’56-osok.”

Légy esett a levesbe, apám novemberi leveléből ugyanis kiderül, hogy Jutkának vannak igazi szülei is: „örülünk ennek, mert a mi kivándorlásunk oda még akkor is bizonytalan lenne, ha minden feltétele adva volna. Az igazság az, hogy szeretnénk is, meg nem is!” A modernebb élet vonzza őket, de nem szeretnék elhagyni az örök tavasz országát, ahol hat fok alá a június-augusztusi télen sem süllyed a hőmérséklet, és ahol a karácsony sem kibírhatatlan, mert nincs több 35 foknál, és az éjszakák akkor is hűvösek. „Brazília most érkezett a század eleji USA aranykorába. Itt kis szerencsével és szorgalommal jobb jövőt lehet kialakítani, mint bárhol a világon. Hej, ha azt a szállodatervet kivitelezhetném! Cananéia egy istenháta mögött fekvő, négyszáz év alatt szinte semmit sem fejlődő tengeri halászvároska. Csak két éve adták át a forgalomnak a 36 kilométerre futó transzkontinentális autósztrádát és ez felkapott nyaralót csinált belőle. Pedig ma még földút visz le oda, és a tengerszoroson kompon kell átmenni. A turizmus ismeretlen, villany még csak aggregátorról van este 11 óráig, hétvégén és ünnepnap éjfélig. A jégszekrények petróleummal működnek, a rádiók elemesek. Most érkezik azonban az ipari világítás, a villanypóznák már állnak. Tervbe van véve a bekötőút aszfaltozása, és híd a kontinensről a szigetre. A sziget 30 kilométer hosszú és 3 kilométer széles őserdő, de kiváló humuszos, homokos mezőgazdasági talajjal. Minden déligyümölcs megterem. A városkának 6 ezer lakója van, előnye, hogy előtte fekszik egy 70 kilométer hosszú, körülbelül ugyancsak 3 kilométer szélességű sziget, és ez, mint hullámtörő, egy másik, tőle délre fekvő hatalmas szigettel, mintegy 500 kilométer zárttengert teremt, ami nemcsak halászatra, hanem minden vízi sportra alkalmassá teszi Cananéiat. Turistajövője óriási. Szépségben is amazonasi a képe, természeti gazdagsága is mérhetetlen.”

Azt írja apám, hogy három hektárja van a város közelében, harminc hektárja az óceánra néző szigeten, és egy szép 900 négyzetméteres telek a városban, amelyre a szállodát szánja… A következő levele szerint 1961-ben a külső szigeten megvette egy 130 méter tengerparti birtoknak a felét, ami 45 katasztrális hold. „Ennek megvan a másik fele is. Telekkönyvezve még nincs, mert el akartam kerülni az átírás költségeit, a célom az volt, hogy kiparcellázom nyaralóknak, és úgy adom tovább. Gyönyörű strandja van az Atlanti-óceánra és remek jacht klub, vagy akár halászkikötőre való belső partja a zárt tengerre. Az ára kb. 2000 dollár, amiből a felét, ha lefizetnéd, a másik felére lehetne tíz részletet kapni, és mindjárt fele-fele arányban átíratnák a nevünkre, mert nemsokára meglesz a híd az első szigetre. Itt parcellázni, amikor megvan a híd, százszoros jövedelmet jelentene. Persze még kellene vagy ezer dollárt ráköltenünk a cserjék irtására, felméretésre, a főbb utak elkészítésére. Mivel távol van a várostól, 15-20-szoros pénzt ki lehetne belőle venni – érdemes volna egy menetrendszerinti motoros bárkát beállítani, vagy bércsónak-állomást létesíteni. Ezeregy mód van nagypénzeket keresni itt a Kánaán földjén. Gondolkozzatok rajta, értesítsetek. A tulaj jó barátom, egy dúsgazdag brazil gyógyszerész.” És az én drága ingatlanügynök apám a levél szélére kézzel még ráírta: „Itt tízezer dollár befektetéssel még az utódok is láblógatva élhetnének a cruzeiro árfolyamának köszönhetően.”

Apám nem volt valami nagystílű ügynök. Most, 2007 elején a nevezett összeg körülbelül kétmillió forintot ér… 1964 novemberében apám úgy belejött, hogy tíz nap alatt három levelet írt Chicagóba: „ez aztán az ostrom” – állapította meg ő maga is. Fényképes, térképes brazil újságcikkeket küldött arról, hogy a reumatizmus elleni homok ellenére a külső sziget elhagyatott, mert nemzeti parkká nyilvánították, így ott nem létesíthető tengeri nyaraló. „Valamikor ez a hely nemcsak a belföldi turizmus, de a világturizmus számára is híressé lesz. Itt találhatók a híres amerikai ősember temetkezési helyei. Ha egyszer majd szállodánk lesz, a világhírű helyekre a vendégeinket a saját csónakjainkon fogjuk fuvarozni jó pénzért … A Perekué folyó tinta-fekete, hihetetlenül mély, és csak 3-5 méter széles, sok krokodil van benne, és édesvizű. Könnyen áthidalható, ha parcellázunk, adva van az édesvizű zuhany, és a krokodilvadászat jó pénzért. Ezek kicsi, kétméteres krokodilok, a bőrük nagyon értékes, a halászok is jól keresnek rajtuk… Ha egyszer majd közösen üzletelünk, a parcellákat Amerikában is lehet forgalmazni, turistákat onnan is lehet szervezni Cananéiara. Itt olyasmit tudunk mutatni az amerikai pénzeszsákoknak, amit sehol a világon nem láthatnak. Krokodilt, oncát (ez egy farkasfajta), tatut (ez malacformájú, homoki üregekben lakó hosszú orrú és hosszú farkú, páncélos állat, húsa a párizsi konyhák ínyenc falatja, remek ízű kívánatos eledel). Teknősbéka és egyéb közönséges állat dögivel van.

Utóirat: apropó, nem lehetne ott egy tőkést felhajtani egy hatalmas nemzetközi szálloda építésére? Akárkinek bombaüzlet, és az adminisztráláson mi is kereshetnénk.”

Apám még kézzel is írt egy mellékletet arról, hogy a barátja, báró – báró! – Jankovich építtetett a birtokára egy ötszobás házat rusztikus zsuppfedéllel nem egészen 1 millió cruzeiróért (kb. 700 dollárért), és tipp-topp. „Ha mi csak háromszor ekkorát építenénk – 10-15 szoba –, persze szolid vasbetonból, de legalább téglából, nagy ebédlő és táncteremmel, benzinkúttal, autójavítóval, többé nem fájna a fejünk. De lehetne ötször nagyobbat, akkor is futná tízezer dollárból. Tehén és házi aprójószág tartására ott vannak a közeli jó földjeim, gyümölcs, zöldség szinte ingyen, saját halászatot is organizálhatnánk és bérbeadásra kis evezős, és pár motorcsónakot. Annyit kereshetnénk, amennyit akarunk. Itt lehetne egy brazillal – állampolgárok vagyunk – annyi üzletet kötni, amennyit akarsz, anélkül, hogy kivándorolnál. Itt a külföldi is vállalkozhat, dolgozhat is, nem úgy, mint ott. Ha érdekel, akármit írathatok a nevedre, vagy a gyerekek nevére (ez a helyesebb, mi csak, mint haszonélvezők szerepelnénk). Nekem is csak az van a nevemen, amit továbbadásra szánok. Kérdezzetek és felelek!”

Nem kérdezték, pedig jócskán engedett is az árból.

Negyven esztendővel később az apáméhoz hasonló a szövegekkel csábítja a turistákat szegényes angol nyelvű honlapon is az immár kétszeresére nőtt, 13 ezer lakosú Cananéia. Szállodából ebben a nagyon vidékies városkában már nem csak egy van, mint annak idején, hanem tízzel több, és a környéken is akad még vagy hat pousada – vendégház, panzió. Fényképük alapján a többség tíz-tizenöt szobás, a Marajul viszont háromemeletes – ez lehet az egyszintes Cananéia legmagasabb építménye. A városkában és a szigeten nem lehet ötszáz vendégszobánál több, jó, ha itt egyszerre ezer-ezerötszáz vendég akad. Mivel Cananéia honlapjára felrakták 2007 első négy idelátogató vendégének a fényképét – január ott nyári hónap! –, nem hiszem, hogy a turisták letapossák egymás sarkát; a lakosság elsősorban nem az idegenforgalomból élhet.

Látnivalóként említik a 3-4 méteres vízesést, a fesztivált – az ezt bemutató fényképen vagy ötven ember sétafikál. A „history” a XVI. századi templomocska, amibe talán ötvenen is elférnek. Nem esik szó az ősember temetkezési helyéről, és a reumát gyógyító homokról meg a krokodilokról sem. A sziget számtalan halászbárkája közül a fotón nyolc számolható meg, a szépnek mondott naplemente képéről csak a nap hiányzik. Vagyis négy évtized alatt sem lett São Paulo tengerparti régiójának ebből a szegletéből turistaparadicsom. Nem épült „hatalmas nemzetközi szálloda”, nem jártak és járnak arra a pénzeszsák amik. Ne csodáljuk, Rio strandjaival a világ kevés helye vetekedhet.

Azért Cananéia jobb sorsot érdemelne. Ha Magyarországhoz tartozna, nagyobb becsben lenne. Nem is tudom, hogy a 7 367 kilométer hosszú brazil tengerpart mentén csángáló apámnak miért nem jutott eszébe, hogy egy pár kilométernyi darabocskát elcseréljen Magyarországgal? Egye fene, Erdéllyel, hiszen ott is jól festene… Zajzoni beach!

Ámde Romániának van tengerpartja, mégiscsak Magyarországgal kellett volna barterezned, apácskám! Világsiker lenne az egy kilométeres magyar tengerpart. És micsoda parlamenti cunami döntené el, hogy hová kerüljön! Népszavaznánk, hogy az árvalányhajat ringató magyar szik elkótyavetyélhető-e reumahomokos (homokos!) tengerpartért? És vajon ki javasolná először tengeri határaink kiterjesztését? Micsoda buli!

Apaföldemről, Brazíliáról 1989 szeptemberében nyolcrészes képes riportot írtam az Új Tükörbe. Októberben belém csapott a villám: mélyvénás trombózissal hat hétre kórházba kerültem. A fő kérdés az volt, hogy mi okozhatta a vérrög képződését. Lehet, hogy a hosszú transzatlanti repülőút ücsörgése közben keletkezett, és csámborgott, míg végül is a combhajlatban beszorult és elzárta a vénát. Előtte heteken át rosszul is éreztem magam, gyönge voltam. De lehet, hogy az öröklött genetikai hiba, apám vérkeringési zavarai köszöntek vissza épp találkozásunk után. Orvos detektívjeim felkapták a fejüket az amazóniai bélfertőzésemre. Manausban, az Amazonason lebegő úszópiacon patkányok sétáltak a banánok között, és én megettem egy repedt héjú gyümölcsöt. Mikor a fürdőszobában alulról és felülről is rám tört az áldás, elájultam. Koplalással és egy jó hazai gyógyszerrel két nap alatt kikúráltam magam. Ám Brasiliába utazás közben észrevettem, hogy kívül a combom tenyérnyi helyen hiányzik a bőr, kilátszik az eleven hús. Ám a folt nem fájt, érzékeny sem volt, és ahogy jött, úgy el is tűnt. Orvospróbáló rejtély.

Kórházi látogatóim között feltűntek drága volt szerelmeim. Búcsúzni jöttek. Eszter nekik megmondta: májdaganatom van, de vigyázat: nem tudok róla. Fel is nyúltam a halálos ágyam mellett zavartan álldogáló sudár lány szoknyája alá. Húsz évvel volt fiatalabb, és a napokban vitte el az istentelen rák.

Meglátogatott maga az Úristen is. Mozdulatlansághoz, kórházhoz gyötrötten egy téli szürkületkor elnyomott az álom. Eszter kérdésére – Na, ki van itt? – észrevettem, hogy ott áll az ágyam végében hófehér hajjal, szelíd mosollyal az arcán. Megismertem, és elöntött a belőle sugárzó békesség.

– Látod, ki van itt? – szakította félbe Eszter az áhítatott.

– Hát mégsem álmodom? – csodálkoztam magamban, hiszen ott állt Ő teljes valójában.

– Imre páter, São Paulo-ból!

Felébredtem. Júliusban dr. Gácser Imre vendégei voltunk São Paulo Szent Imre utcájában egy bő délutánra a brazíliai magyar bencés kolostorban és a hozzátartozó Szent Imre Gimnáziumban! Írtam róla, róluk, a hazalátogató Imre páter telefonon keresett, és eljött, hogy gyors gyógyulást kívánjon.

Apám ekkor afelől érdeklődött, hogy betegen miképp készül el a Rákosi-könyvem. Nyomban lehazaárulózta a bölcs vezért, és újból előadta az egész rögvalóságot: „Eladták Észak-Erdélyt is, amit pedig Románia hozzájárulásával kaptunk, és német, olasz barátaink (Ciano és Ribbentrop) készek lettek volna egészben visszaadni, mint az egész Észak-Szlovákiát is. Sem az USA, sem Anglia nem avatkozott az ügybe. Dél-Magyarországot fegyverrel szereztük vissza, és a nyugati nagyhatalmak azzal sem törődtek, mert ősi magyar területeket nyertünk vissza, akkor is többségi magyarokkal.” Ebben az újdonság, hogy Románia hozzájárulásával kaptuk Észak-Erdélyt. Aztán Magyarország hozzájárulásával 1947-ben Párizsban visszaállították a trianoni határokat. Máris tiszta a kép.

És még nem volt vége apám utópiáinak: „Ha Zsolcsák Pista testvérbarátom hozzájárul, egy új mozgalmat szuggerálok Erdélyért a Hágai Nemzetközi Bíróság előtt, tiszta jogelvek alapján. Túlszárnyalhatatlan apai szeretettel csókollak, és égő ölelésekkel rázlak egészségre.” Mégis meggyógyultam. De haladjunk sorjában.

Mikor kiderült, hogy négyszer két centiméteres érgomolyag van a májamon, velem is közölték, hogy ezt nem odaillő foltnak gondolták, de az előző napokban tisztázták az indulatát. Lehet, hogy születésemtől fogva létezik, ilyet hormonkezeléstől, antibébi tablettától szoktak kapni. Nem kellett volna védekeznem… Ebben a csomóban is összegomolyoghatott a vérem és a rög fennakadt, ahol fennakadt. Bár vidáman úszom, teniszezek, a kerülő erek nem képesek teljesen pótolni az elzárt vénát, a ballábam szexisen vastagabb maradt. Mikor a kórház után szombat este feltartott lábbal megjelentem a Rácz fürdő melegvizes medencéjében két szépfiú rögtön rám is startolt.

De beszéljünk inkább a lányokról. A brazil lányokról, akiknek apám hősiesen ellenállt. A férfi felsőbbrendűségre épülő brazil világban feltűnő és talán veszélyes is, hogy a hölgyek kihívóan visszanéznek a férfiakra. Legyenek egy vagy százévesek, férjezettek vagy hajadonok, kihívóan szemeznek. Leigázva is büszkék nőiességükre, a legapróbb hódításra. Bestiák. Rövidlábúak és ennivalóan körtefenekűek. Különösen fenn Északon, ahol több esély volt arra, hogy jusson mindenkibe egy kis indián vér is. E csodás kevercsben szinte minden lányban, ifiasszonyban akad valami szép: ha az arca nem elbűvölő, akkor a profilja felejthetetlen, ha az orra nem kecses, akkor a szeme kihívó, ha egyik sem, akkor a feneke aranyülep, ha a lába nem szép, akkor a dereka az. Így valahogy. Hogy ne tűnjek elfogultnak, megemlítem, az Isaurák eme paradicsomában a női keblek nemigen vonzzák a pillantást. Ha netán még azok is igézők, akkor van még két-három más szemlegeltető szexepiljük, ami így együtt – a bőr színétől függetlenül – befektethető tőke. Ám a déli államokra alig-alig érvényes mindez. Ott sok csitri is nagymellű, ám korántsem olyan szép, mint melegégövi társa.

Recife-be érkezve leadtuk apámnak a téli göncöket, a húgoméknak szánt ajándékokat és együtt töltött három és fél nap után, a brazil körútra szóló air-pass jegyünkkel nekiindultunk a végeláthatatlan országnak. Belém, Manaus, Brasilia, São Paulo, Rio de Janeiro, Iguaçu, Belo Horizonte, Ouru Preto és Salvador voltak az állomásaink. Brazíliáról sosem a vérrög jut eszembe, hanem apám, a családja, és szakajtónyi emlék. Amazónia sem a bélfertőzés helye, ott horgásztam életemben egyetlenegyszer, és megtanultunk piranhát, ezt a tenyérnyi vadállatot, sőt krokodilt is fogni. Hány magyar lehet tisztában eme tudományokkal, mikor a nyakunkon a klímaváltozás!

A hihetetlenül tiszta levegőjű és fényes egű fővárossal, a nálam pont 24 évvel fiatalabb Brasiliával közös a születésnapunk. Megértem, hogy tomboltak a hivatalnokok, amikor Rióból ebbe az építészeti kiállításba kellett átköltözniük. Rióról tudni kell, hogy az Isten azért teremtette hat nap alatt a világot, hogy a hetediken Rióval bibelődhessen. És ha már isteni alkotás, családtörténetünkbe fogadom a Nyomorékocska gúnynevű mulatt fattyút, a leprás vagy szifiliszes szobrászt, aki képes volt feledhetetlenné tenni Ouro Preto és Brazília szirupos barokkját. Aleijadinho (1738–1814) térden csúszva, csuklóra erősített vésővel, állványra kötve is dolgozott, legyen áldott érte.

Salvador volt a búcsúhely, ahol végleg elköszöntünk apámtól, és feltehetően Brazíliától is. Előtte töltöttünk egy hetet a család brazil felével Anikó húgoméknál, Aracajuban. A megérkezést sosem felejtem. A szellős, melegégövi repülőtér „zárt” részében vártunk a csomagjainkra, amikor a várótermi padsorok között átszaladt egy fiatalasszony. Noha Anikó húgomról fényképet se láttam soha, rákiáltottam magyarul:

– Te vagy az, húgocskám?

És ő visszaszólt:

– Igen!

Sejtéseim sincsenek a „pünköstiség” jegyeiről, misztikus is ez az egész. A zsigereinkben, a tudatalattiban rejtőzhet, hogy a mozdulatok, a formák, a testarányok melyik része tartozik csupán hozzánk. Őseink százezer évekkel ezelőtt talán szaglással állapították meg, kinek nem kell nekiugrani. Ma már a szem, és az agyba kódolt felismerő rendszer végzi el ezt az azonosítást, és velünk csak azt közli: ő az, nem ő az. Egy héten át az étkezőasztalnál naponta kétszer-háromszor ültünk egymás mellett a húgommal és én lopva próbáltam tetten érni, miről ismertem fel. Nem lettem okosabb. Pár éve fényképet küldött a Spanyolországba átköltözött másik féltestvérem, Zsuzsi. Róla így kevésbé éreztem, hogy a „mi fajtánk”, kívülállóként azt sem tudtam volna megállapítani, hogy Anikó testvére. Őt talán nem is ismertem volna fel a futása alapján. Az a különös azonossági feszültség – jobb kifejezés nem jut eszembe –, amit Anikó mellett mindig éreztem, apámmal szemben sosem jelentkezett. Vajon azért, mert ő jelen volt bennem a kezdetektől fogva, Anikó meg csupán befutott?

– A háború után nem gondoltál hazatérésre? – kérdeztem apámtól.

– Nem. Hogy menjek vissza orosz kezekbe? Szó nélkül falhoz állítottak volna.

A miskolci napilap, a Szabad Magyarország 1945. május 4-én Ezt csináltuk mi, nyilasok... címmel számolt be a Létrástetőn bestiálisan halomra gyilkolt zsidók exhumálásáról. A tetemre hívott tizenhárom „nyilas gyilkos” iszonyodva kaparta ki és fektette koporsóba az áldozatokat. „Megfeketült szemgödrök, iszapos, dermedt, felismerhetetlen arcok merednek rájuk.” A fél tucat viaszos testű halott mögé felsorakoztatták az állítólagos gyilkosokat, és közülük három, Kosztka András, volt SS-főhadnagy, Kopácsi fűszeres és Doró cukrász nyakába táblát akasztottak: „Ezt csináltuk mi, nyilasok!” és előtérben a hullákkal lefényképezték őket. A riport szerint a város gettójából 1944-ben 21 ezer embert hurcoltak megsemmisítő táborokba. A kihantolás végén elindult a halottas menet, és a diósgyőri papírgyárnál a miskolci nyilasok hatvan fős csoportját csapták hozzájuk. A rendőrök kifogatták a halottszállító szekerekből a lovakat, és őket állították a rudakhoz. Nyilas-jelvényeket raktak rájuk és a menet élére a „vezéregyéniségek” kerültek. Középen „Viola István, a reakciós rezsim nagy kalandora” állt, a mellén tábla fityegett: „Ehhez járultunk mi hozzá, fasiszták!”

– A háborúban hogy vettél részt? Ungvári szolgálatodra több családi fénykép is emlékeztet!

– Hadbíró voltam, hol bírói, hol ügyészi beosztásban dolgoztam. Ungvárra még zászlósként vonultam be a debreceni motorizált zászlóaljjal. Elvégeztettek velem egy kurzust a haditörvényekből, majd 1944-ben kineveztek hadbíró főhadnagynak és áthelyeztek Kolozsvárra. Minden katonabűn megítélése hozzánk tartozott – ha betört, ha ölt, ha szökött az illető. A katonaszökevény volt a legtöbb. Egy erdélyi magyar nemcsak megszökött, hanem kirabolt egy cukrászdát is. Ebben az ügyben én voltam az ügyész, és mivel halálra ítéltük, nekem, mint ügyésznek részt kellett vennem a főbelövésen. Ez volt az egyetlen kivégzés, amit láttam, több halálos ítéletben nem volt részem. Vagy nem került hozzánk, vagy nem került hozzám több katonaszökevény.

Húsz év múlva, 1964-ben azt írta Chicagóba: „mint hadbíró főhadnagy ügyészi beosztásba kerülve jártam Erdélyt, a 9. hadtest területét kivizsgálás céljából, Klárisz mennyasszony-jelöltem volt”. Vajon Klári adta magának a fennkölt Klárisz nevet, vagy apámtól kapta? A vőlegényjelölt azt nem írta meg Amerikába, hogy ugyanakkor férj is volt meg családapa.

Természetesen megtudakoltam a Hadtörténeti Irattárban, hogy apám mivel foglalatoskodott Ungváron, majd Kolozsváron. Félév múlva az irattár vezetője értesített, hogy a főhadnagy úr nem szerepel a nyilvántartásukban, így katonai ügyészi, hadbírói tevékenységéről felvilágosítást adni nem tudnak. Feltehető tehát, hogy nem volt komoly szerepe a háborús igazságszolgáltatásban.

– Mivel foglalkoztál, amikor Brazíliába érkeztetek, hisz nem tudtad a nyelvet?

– Apósom egy elektromérnök barátjához kerültem könyvelőfélének. Utána bementem az imobiliária – ingatlanközvetítő – irodába, ahol telkeket értékesítettem. Eladtam egy egész loteamentót – egy egész felparcellázott területet – csupán magyaroknak. Nagy volt a százalékom, aztán alkalmi eladásokból éltem. Majd Curitibában csináltam egy firmát (céget): aplicação imposto de renda. Itt a gyárakat ezekből az adóból levonható tíz százalékból építették. De ha valaki erdőt telepít, vagy egy halászfirmát nyit, a beruházási költség tíz százalékát akkor is levonhatta éveken át az adójából, mert azt az erdőt gondozni is kellett, nemcsak elültetni. Több éven át sokra rúgott ez az összeg. Jól kerestem, de egy rendelkezéssel kifúrtak velem együtt legalább ötezer hasonló irodát ebből a munkából, mert az állam ezt az üzletet átadta a bolszán, a tőzsdén dolgozó bankoknak. Ezután másfél évig egy banknak csináltam ugyanezt. Nagyobb távolságokra volt egy Fuscam – itt csak így hívják a bogárhátú Volkswagent –, egyébként pedig felugrottam a villamosra. De azt mondtam, öreg vagyok már erre, és abbahagytam. Bármikor folytathatnám. Brazíliában szívesen alkalmazzák a nyugdíjast, mert kevesebb utána a közteher.

Úgy sejtem, hogy apám a Klárisztól való válás után alapíthatta ezt a céget, és nem Curitibában, ahol a lányáék, Zsuzsiék laktak. Hozzájuk csak 1981-ben költözött, de már 1980-ban azt írta, hogy az állam megszűntette a jövedelemadó befektetésével, adólevonás érvényesítésével foglalkozó cégeket és emiatt 71 évesen – azaz 1977 januárjában – nyugdíjba vonult, de tovább dolgozott, mint „a Consorcio Remaza reprezentánsa”. Feltehetően két év múlva áttelepült São Paulo-ból a 350 kilométerre lévő Curitibába, Zsuzsi húgomékhoz. Ott ő már nemigen „fuszkázott” – mire is kellett volna neki a kocsi, és miből tartotta volna fenn? –, és 73-ik évében talán már villamosra sem ugrált. Amúgy sem igen ugrálhatott, hiszen a Kánaán földjén nagypénz keresésre kínálkozó ezeregy alkalomból egyet sem tudott megragadni. Kisnyugdíjas volt, ám ez Brazíliában irigyelt státusz lehetett – lásd az „odaadó” mulattka történetét.

Nyolcvanhárom éves apámmal olyan alapvető dolgokat sem sikerült tisztáznom, mint a válásai, vagy például azt sem, hogy miképp él – mi lett a földjeivel, a telkeivel, a lakásaival –, miben szűkölködik leginkább. Azt a leveleiből is lehetett érezni, hogy szeretetben. Simogatás-nincstelen, jószó-szegény. Pénzét, ha volt, lehet, hogy az infláció zabálta fel.

Utólag sajnálom, hogy nem késztettem emberi vallomásra. A lelki kitárulkozásnak ő sem látta értelmét. Én meg e helyet, szinte teljesen feleslegesen a politikai témákat erőltettem az elfogult, tájékozatlan, és kora miatt is feledékeny idős emberrel. Meg sem fordult a fejemben, hogy valaha írni fogok róla, rólunk, hogy egyszer rájövök, kötelességem lenne szembe nézni mindazzal, ami történt vele, velünk. Zsibongott bennem nyalábnyi brazíliai emlék, szorongatta a torkom az évezreden át csak álmomban remélt találkozás, és közhelyes, buta kérdéseket tettem fel neki, de azoknak sem jártam a végére.

– Megint azt kérded, ki viselte a kalapot… Én kerestem, de sokat voltam távol. Volt olyan időszak, hogy volt egy házam és két apartamentóm, és fizettem a részleteket. A váláskor az egyiket megtartottam, a másikat eladtam. Egyszer Klári akaratom ellenére elment dolgozni. Anikó már iskolába járt, és a barátom is kért, engedjem, és elhelyezte őt a Volkswagen konyhájára. Dolgozni akart volna, nem feleség lenni, otthon semmivel sem törődött. Négy hónap múlva ultimátumot intéztem hozzá: vagy, vagy.

– Különben elváltál volna?

– Két kisgyerekkel? Tudod, úgy reméltem, hogy lesz még gyerekem, de a sok abortusz miatt csak teltek az évek. Brazíliába érkezésünk után két évvel, 1954-ben megszületett az én drága angyalom, Anikó. Szőke haja volt. Nem is szőke, aranyszőke. Két évvel később Piroska is megérkezett. Mondtam, válasszunk más nevet, de ő ragaszkodott ehhez, pedig Brazíliában a kurvákat hívják Piroskának, ezért Zsuzsinak szólíttatja magát. Abból éltünk, amit én kerestem. Hogy váltam volna el, amíg őket talpra nem állítom? Így húzódott el a mi házasságunk. Anikó nekem köszönheti, hogy elektronika professzor lett. Tőlem kérdezte, nem az anyjától, hogy mit tanuljon, és én ajánlottam neki az elektronikát, mert az a világnak a virága. Anikó és a férje, Joarez is a technikai középiskola professzorai; nem egyetemiek. Professor di escola technika, illetve professor di univerzidade. Itt az elemi iskolai tanító is professzor.

Azt hiszem, apám életében csupán kétszer érzett rá a korra, amiben élt. Az első az volt, amikor Anikót az elektronika-szakra irányította. A másik egy hobbi: az űrhajózás, az űrjog, amiről először 1960-ban tartott előadást a São Paulo-i magyar szabad egyetemen. Mondani sem kell, hogy a hat éven át körbejárt témáról tartott előadásai részben arról szóltak, hogy a szovjet „bolsevista kormányzat” le akarja igázni a világűrt is. A Nyugatot tette felelőssé azért, hogy „az ’56-os szent magyar forradalom cserbenhagyásával módot adott arra, hogy egy éven belül ránk szabaduljon a szputnyik-őrület”. Ha a szovjetek lerohanhatták Magyarországot, jogot formálnak a világűrre is. Háromféle kozmoszjogot említ: a légtérjogot, a bolygóközi és az űrlényekkel kapcsolatos jogot.

1960-ban a világűrutazásról még több volt a találgatás, mint a tény. Apám is szóba hozta a Vénusz lakóit, a „két- és négydimenziós” űrlényeket. „Eljöhetnek közénk a jó vagy rossz szándékú bolygólakók, és ha megtetszik nekik, a karunkról ragadhatják el jegyeseinket, hitvesünket, kit legalább, mint gyermekeink édesanyját féltjük. Magukkal hurcolhatják őket anélkül, hogy észlelhetnénk az orvtámadást, hogy hallanánk valamivel is többet kedveseink ködbevesző sikolyánál.” Költői. Árulkodónak érzem, hogy hitvesét csupán „mint gyermekeink édesanyját” félti.

Szerinte az ember az univerzum meghódításával a Mindenhatót kísérti meg, a „trónusa közelében jár”. 1962-ben három különböző előadása is volt a témáról és mindegyiket a São Paulo-i amerikai konzulátusról kölcsönzött, űrhajózással kapcsolatos filmekkel színesítette. Elmondta, az amerikaiak, azt tervezik, hogy 1971-ben atomhajtású „légűrhajót” indítanak a Marsra, ahol talán Mars-lakókkal is fognak találkozni, és nemcsak hangfelvételeket, hanem helyszíni tv-közvetítéseket is készítenek. A természettudományokban járatlan előadó belefeledkezik a végtelen méreteibe, földi arányokra „fordítja le” őket. Szerinte azért kötelességük Brazíliában a témával foglalatoskodni, mivel „szörnyű elnyomatásban élő nemzetünk aligha foglalkozhatik kedvére ezzel”, mert ha szabadon művelhetné „rögtön kiderülne Moszkva technikai és főleg financiális alacsonyrendűsége, a tartós és maradandó nagyot alkotásra való képtelensége”. Püff neki!

Visszatérő témája a szovjet asztronauta párról szóló rémhír, akik „acélkoporsóba zárt, szénné égett múmiaként keringenek valamelyik égitest műbolygójaként”. Vajon megkérdezte valaki, hogy mitől égtek szénné? Nem valószínű, hiszen a technikában jártasabb fiatalok nem voltak a hallgatók között, ostorozta is őket a távolmaradásukért, mivel saját „jó- vagy balsorsuk függhet e tudományok elsajátításától”, nekik a „gyeplőszárat fogva kellene a történelem szekerén ülniük”. Csak hát apám előadásai nem voltak tudományosak. Kémek a sztratoszférában címmel például arról beszélt, hogy a „speciális légi felderítést végző Powers” berepülését a Szovjetunió fölé „a dühöngő vörös cár szörnyű kémkedési bűnnek minősítette”. Azt állította, hogy Powers gépét nem lelőtték, hiszen arra képtelenek lettek volna, hanem „a filmtekercsek gyulladása folytán felrobbant”. A szovjetek űrsikereit kizárólag annak tulajdonította, hogy 1945-ben a legmodernebb V-2 szárnyasbomba gyárat és kétezer német tudóst – következő előadása szerint több százat – Szibériába hurcoltak és munkára fogtak. Az amerikaiak a német rakétagyártás atyjával, Braunnal és társaival tíz éven át hangárt sepertettek, és csak az első szputnyik fellövése után kaptak logarlécet, körzőt és szögvonalzót a kezükbe… Logarléc az űrben! Arról is beszélt, hogy a szovjet űrhajósok a súlykorlátozás miatt nem képesek egy minimális erejű atombombát sem célra dobni. Ebben sem tévedett, mert a „kidobott” bomba szépen keringett volna velük…

A témával 1965-ben állt utoljára közönség elé az evangélikus egyházközségben, a helyhez illő címet választva: „Legyen meg a Te akaratod”. Ugyanis a szovjet Gagarin kijelentette, hogy űrutazása során nem találkozott az istennel, viszont az amerikai Glenn a címnek választott mondattal szállt be az űrhajóba, és azzal tért vissza, hogy útján kézen fogva vezette őt az Isten. Az amerikai űrfölény bizonyítékait felsorolva beszámolt a műholdtechnikának köszönhető csodafegyverekről, amelyekkel kétségtelen, hogy legyőzik a vérszomjas vietkongot. Ez sem jött be.

Akárcsak leveleiből, előadásai szövegeiből is kiderül, „írói” előélete ellenére különösen a ly-használatával állt hadilábon (vérbe folytott, selythető, elrelyt). A helyesírásnál fontosabb, hogy amúgy sem igazán csillogó stílusa az idegen nyelvi környezetben magától értetődően romlott, szürkült. Noha utolsó fellépése idején sem volt még hatvanéves, előadása harmadában a három évvel korábban elmondottakat ismételte; nem készült fel igazán.

Mikor ő Kláriszban csupán gyermekei anyját féltette az űrlényektől, akkor a lányai még csak nyolc és hatévesek voltak. Kisebbik húgom, Zsuzsi nem jött el a családi összejövetelre, pedig Anikó hívta volna, de fogalma sem volt, hogy éppen merre jár. 1977-ben apám azt írta: „április 2-án lesz Zsuzsi kislányunk esküvője egy olasz leszármazott derék brazil fiúval, aki az itteni Volkswagen autógyár egyik ellenőre”. Tucatnyi évvel később így beszélt a kisebbik lányáról:

– Miatta állandóan fáj a szívem. ’56-ban született, felnőtt volt, amikor elváltunk. Micsoda házuk volt, milyen szép gyerekeik! Tatjána talán tizenegy éves, a kisfiú meg fiatalabb vagy két évvel. Ő is tudta, hogy János részeges. Az anyósáék nevelik a gyerekeket, mert a fiuk, János nem tudja fizetni a tartásdíjat. Hiába ítélték meg, elissza a pénzét. Levelezni sem tudunk Zsuzsival, sosem találom a megadott címen. Épp úgy vándorol, mint én. Most pláne sokat utazik ezzel a dekoratőrrel, aki egy szállodaprogramban dolgozik. Az sem tudom, miért kellett Zsuzsit megoperálni. Mivel? Fogalmam sincs. Zsuzsinak csak érettségije van, szakmája nincs. Utolsó éves volt, amikor megházasodott. Előtte volt egy udvarlója, egy muzsikus. Azt mondták, muzsikából nem lehet megélni. Hát lehet. Ő mégsem ment hozzá, mert megjelent János… Ez az élet, fiam! János állandóan utazott, és részegen járt haza. Két éve karácsonykor itt Anikóéknál találkoztam Zsuzsival és az unokáimmal utoljára, azóta nem.

– Végül is miért váltatok el Klárival egymástól?

– Amikor Anikó 24 éves volt és megnősült – így mondja apám –, meg Zsuzsinak is ott volt János, Klárinak adtam az apartamentót és viszontlátásra. Egy év múlva megvolt a válás. Hamarosan Aracajuba költöztem én is Anikóékkal. A bútorom elhozták, a fuvart az iskola fizette.

– De mi volt a válóok?

– Hát egy vén kurvával éljek? Éltem vele eleget. Klári egy szóval sem mondta, hogy ne váljunk el, a legkevésbé sem igyekezett visszatartani. Lehet, akkor is volt valakije (a váláskor Klári 52 éves volt, apám 68 – a felnőtt gyerek). Elváltunk, de a lányok nem tudnak semmit a részletekről, nem akartam elidegeníteni őket az anyjuktól. Ne is tudják az okot. Hasznát veszik az anyjuknak. Varr, főz rájuk, vigyáz az unokákra, segít rajtuk.

Szavaiból legfeljebb annyi sejthető, hogy Klárit talán állítólagos ifjúkori csélcsapsága miatt hagyta ott. De ízléstelen macsó duma, méltatlan és zűrös az egész szöveg. Anikó nem 24 évesen „nősült”, hiszen 21 éves korában, 1975-ben már megszületett az első fia, Alexander. Apám lehet, hogy épp Anikóék esküvője idején, 1974-ben vált el. Jellemző, hogy a nekem küldött, ükszülőkig visszamenő családfára Zsuzsi első gyermekének a nevét sem írta föl – az ő születésnapját nem tudta. (Vajon miképp lesz Brazíliában egy olasz származású brazil férfi és egy második generációs magyar leány gyermekének a neve épp Tatjána – „brazilul” írva: Tatiana? Talán úgy, hogy Brazília déli részén jelentős ukrán és orosz diaszpóra él. Egyébként ez az orosz női név LATIN eredetű, jelentése: Tatius nemzetséghez tartozó.)

– Klárival ellentétben te újból megnősültél!

– Harmadik feleségem nem volt: nem lehetett. Szegény Aga azt sem tudta, hogy él-e valahol a férje. Szép fehér nő volt, és az ura is fehér volt, és egy szép napon elhagyta. Eltűnt. Nem tudott elválni. Én viszont a vakvilágba váltam el, még nem ismertem őt, de önálló apartamentóm volt. Az omnibuszon találkoztam vele. Akkor még dolgoztam, nem volt szabadjegyem, de most már azzal utazom a korom miatt (Latin-Amerikában is korkedvezményesen, mint itthon! – a felnőtt gyerek). Nézelődtem az omnibuszon, kerestem, hová ülhetek le. Mellette volt egy üres hely, de nem láttam, amíg nem mutatta… Szinte hívott. Ez az élet! Nagyon szerettem, és ő is nagyon szeretett.

– Akkor Anikóéknál laktál?

– Velük laktam, amíg ki nem váltam tőlük. Nem volt rá ok, csak rosszul esett, hogy mindig felhasználtak, hogy fizessem ki a nyugdíjamból a tejszámlát, a téglaszámlát, a festékszámlát, mert az építkezés idején nem volt annyi fizetésük, mint most. Sokszor kihúztam őket a slamasztikából, mert nekem mindig volt pénzem a kontómon. Ők bankszámlára kapják a fizetésüket, és előfordult, hogy negatív volt a kontójuk. Akkor is én segítettem: tizenkét óra alatt le kellett tenni annyi pénzt, amivel fenn lehet tartani a kontót. Mindig visszaadták, de soha nem fogadtam el egy fillérrel se többet. Ha rezervában hagyom, magától nőtt volna a zsuróval, a kamattal. Amíg a ház épült, szemben laktunk. Joarez egyes dolgokban még az apjának is meg akarta mutatni, ki a gazda. Amikor valami olyasmit kérdeztem, ami nem tetszett neki, eszembe jutott, meg tudok én élni egyedül is, és kivettem egy apartamentót. Nem rossz fiú, szeretik egymást – ne is engem szeressen, hanem a feleségét! – csak hát mindenkire rá akarja erőszakolni az elképzeléseit. Emiatt sem igen van barátja. Szereti az önállóságot, szeret diktálni, parancsolni. Ha a gyerekek nem azt teszik, amit kívánt, elveri őket a papuccsal. Bár elköltöztem, látod, itthon vagyok náluk. Nekem nem kell bejelentkezni, nem kell rágni Anikó fülét, hogy jöhessek hozzájuk: szeret ő engem. Ha nem lett volna egy kicsit erős a szó, nem mentem volna el tőlük. De ha ez a véleményed rólam, uram, aki sokszor kihúztalak a szarból, ám legyen! Azóta kilencszer költöztem, most akarok tizedszer: én így ismerem meg Brazíliát, nem air-passal, mint ti. Garanhuns hatszáz kilométerre van Anikóéktól. Telefonom nincs. Legutóbb ha a szomszédék nincsenek otthon, ha nem telefonálnak nekiük, végem van, meghalok. Hogy ne váljak el hosszú időre tőlük, hanem havonta tudjak velük tölteni egy hétvégét, most majd közelebb költözök.

– Aga nevű élettársaddal mi van? Miért nem hozzá költöztél Rióba?

– Aga két éve meghalt. Nem volt lehetőségem megmondani Anikóéknak, hogy már nem él. Ők még mindig azt hiszik, hogy elszakadtunk egymástól, talán bűntelenül, mert ő is akarná, én is akarnám, hogy együtt legyünk, de ő Rióban volt szakácsnő, én meg itt élek, óriási distanciára tőle. Ő 55 éves, én majdnem harminccal több. Rövid ideig voltunk együtt; a halála előtt két hónappal vagy egy hétig itt Aracajuban, a lánya házában. Szép lánya van, huszonhárom éves. Van itt egy lakása, ahogy én hívom, az egyik ONCSA házban, ezt Aga vette a lánynak. Aztán Agának vissza kellett repülnie Rióba, ott dolgozik Sternnél. Ennek a Sternnek van a legnagyobb ékszerüzlete Brazíliában.

Széljegyzetelésre, sőt megfejtésre várnak apám szavai. Az ONCSA, az Országos Nép- és Családvédelmi Alap rövidítése – ezt apám Magyarországról cipelte át az óceánokon. Az ONCSA-program keretében az 1940-es évek elején 12 ezer szegény kapott házat, többségük falun, néhány ezer még földet is. A nincsteleneket hasznot hajtó szociálpolitikával kívánták kiemelni a nyomorból, hogy fenntarthassák önmagukat, sőt vissza tudják fizetni az állami segítséget is. Életmódjukat, gazdálkodásukat folyamatosan ellenőrizték.

Fösvénynek tűnik apám, hogy felhánytorgatja az ő angyalkája pénzkunyerálásait. Tudni kell, hogy magas volt az infláció – 1987-re megközelítette az 1000 százalékot –, és tetemes veszteséget okozott a bankbetét kivétele. Mi két évvel később havi húszszázalékos pénzromlásba csöppentünk. Jellemző, hogy a forgalomban lévő 50 000 (cruseiro) feliratú fecni ezredannyit ért, mint amire 50 (crusado) volt nyomtatva. A külföldi – vagy bárki? – becsapása természetes dolognak számított, sőt sportnak, aminek szurkolt a közönség. Ha nem sikerült, megrántották a vállukat, latinos bájjal feltartották a hüvelykujjukat, hogy nincs harag, és nevettek. Sokba került eljutni az első hüvelykujjig. Recife-ben tízszeres viteldíjat fizettettek velünk a buszon, Belémben viszont megállt velünk az utasok javasolta szálloda előtt.

Az omnibusz, amin apám Agával megismerkedett, nem lóvasút, Latin-Amerikában így hívják az autóbuszt. De vajon hol járt ez az omnibusz? Apám utoljára São Paulo-ban, vagy Curitibában dolgozott, de mit keresett volna ott Aga? Talán Aracajuban buszoztak együtt. Aga meglátogatta a leányát – viszont apám ekkor már nem dolgozott… Valami sehogy sem stimmel. De ezek még valahogy kikerekíthetők, nehezebb kitalálni apám elhallgatásos füllentéseinek okát. Ungváron még bevallotta anyámnak, hogy megcsalta egy dizőzzel. Ennek nem sok értelme volt. De harminc évvel későbbi válását, főleg az okát már elhallgatta a gyermekei előtt is. Gyanúm szerint apám sorsából adódott az efféle hazugság. Hitler bukása, a nürnbergi ítéletek, Szálasi kivégzése ráébreszthette, hogy élete legnagyobb sikeréről tanácsos hallgatnia. Nem dicsekedhetett azzal, hogy ő bizony főispán volt, bár csak pár hétig. Talán ekkor kezdte elhallgatni a kellemetlen dolgokat. Végül beleesett a maga ásta verembe: Aga halálát először talán csak azért nem említette, hogy ne sajnálják, aztán azért hallgatott, mert nem tudta megindokolni, miért is titkolta.

– Nem akarom, hogy Anikóék megtudják, mi történt, mert akkor megkérdik, miért hallgatok két éve. A hallgatás is hazugság: amit illett volna mondani, nem mondtam.

– Mennyi ideig tartott a kapcsolatotok?

– Két évig, vagy valamivel rövidebb ideig. Igazán csak nyáron voltunk együtt, tehát januárban, amikor a família fürdőhelyre ment. Vitték volna, de ő azt mondta: „Nem; hazamegyek, nekem most már van férjem!” Ekkor volt a hosszú időnk, és ő jött hozzám, nem én hozzá az ONCSA házba. Anikóék ismerték, és szerették, még Joarez apja is. A kapcsolatunk jóvá volt hagyva. Ötvenöt éves asszony, és olyan magas, mint én. Nehogy elejts egy szót is róla! Elhallgatás: hazugság. Akkor nem mondtam meg, mert kíméltem őket, és magamat is. Hadd gondolják, hogy néha még együtt vagyunk. Ők tudják, mi nem hagyjuk el egymást. Anikónak biztos eszébe is jut, vajon mikor lehettem Rióban. Bizony régen. Aga elhagyott akkor is, amikor együtt voltunk, mert hívták vissza. Ott maradt egy hónapig és szaladt hozzám, és maradt egy hétig. Mindig fizették neki a repülőt Rióból Aracajuba (a lányához! – a gyerek)és vissza. Aga miatt én tudtam a gazdája telefonszámát, mert egyszer-egyszer megkérdeztem, mikor jössz már kedves, és akkor ők fizették a jegyét, hogy velem találkozhasson. Tanult tőlem, megszaporította az étlapot, már magyar konyhát is vitt. Velük kirándult, amikor a baleset történt. Úgy emlékszem, azt írtam akkor neked, hogy nem én vezettem. Jelen sem voltam. Csak a lánya értesített, hogy meghalt az édesanyja autószerencsétlenségben, és részletesen leírt mindent. A gazdájának a felesége, Sternné tudta a címemet, és ő is írt. Röviden tudatta: „Agát autóbaleset következtében eltemettük. Szomorú vagyok, soha az életben nem lesz olyan szakácsnőm, aki barátnőm is volt.”

A New York Times azt írja 2007-ben, hogy a világ legjelentősebb drágakőtermelő országában élő riói H. Sternnek több mint 150 üzlete van 14 országban. Van e-mail címük is, de röstellek rákérdezni Aga halálára, a negyedszázados történetre. Noha apám 1989-ben két éveket emlegetett, Aga 1982 körül hallhatott meg, vagy unt rá apámra. Hiszen neki akadt egy másik élettársa is, Rina, aki állítólag ugyancsak autóbaleset áldozata lett, akkori beszámolója szerint 1984-ben. Ezután tűnt fel a láthatáron az ifjú mulatta, majd két évvel később, 81 éves apám kimentette a tengerből Djanirát, és a következő évben hozzá költözött. Kapcsolatuknak már nem autóbaleset vetett véget, hanem… Nem ismétlem.

Apám büszke volt a fiára; hogy 53 évesen is rosszalkodik: a rövidke mozgólépcsőn az ellenkező irányban fut. Mikor észrevette víz- és tengerimádatomat, elnevezett tiszteletbeli tengerésznek, és ekkor bezzeg már dicsekedett azzal is, hogy újságíró vagyok. Viszont a búcsúzás elég szerencsétlenre sikeredett. Aracajuból együtt mentünk „omnibusszal” Salvadorba, látogatásunk utolsó állomására. Apám a hajdani brazil fővárosban töltött utolsó három napon rosszul érezte magát, de ezt csak utólag, levélben vallotta be, akkor csupán azt mondta, látta ő már eleget Salvadort, nincs kedve csavarogni… „Indulásotok még betegebbé tett. Ti rohangáltatok mindenfelé, ami érthető volt, én meg szenvedtem a kényszer egyedüllétet is.” Talán ez volt a legemlékezetesebb városnézésünk. Brazíliában külön jelmezünk is volt ehhez. Dollár és útlevél a gatyában, crusadó az ing alatt, napi pénz a farzsebben, fényképezőgép a derékszíjon, a kezek szabadon. Amikor fényképezek, Eszter figyeli a környezetemet, főként a sihedereket.

Utolsó este záróráig elköltöttük az utolsó crusadóinkat, és a főutcán kivételesen karonfogva ballagtunk; három óra múlva indult a gépünk Európába. Egyszer csak valaki a csuklómhoz ért. Koldus? Szerencseszalag-árus? És ha valaki most nyomja a hátamba a kést a pénztárcámért? De már futott is a srác a lepattintott karórámmal. Nyomás utána. Eszter tragikus hangon sikoltozta:

– Árpád! Policia! Árpád!

Én meg magyarul utána üvöltöttem fürgelábú tolvajomnak:

– Állj, vagy lövök!

A Tanuljunk nyelveket! szerzője, Örkény István fordulhatott egyet a sírjában. Aztán angolul is ordítoztam, Örkény meg tovább forgott. A sikátor egyre vadabb lett, a távolság nem csökkent. Megálltam. Esztert közel sokkos állapotban várt, belőlem meg kitört a röhögés: állj, vagy lövök?

Voltak e napnak súlyosabb eseményei is, leginkább mégis az óralopás vésődött belém. A tehetetlenség, kiszolgáltatottság mindig kitörölhetetlen barázdákat húz a lelkembe. Salvadorban két óra múlva kapkodva búcsúztunk apámtól. „A repülőtérre menni már nem futotta a szuszból” – írta később, amit én akkor észre sem vettem.

Köszönőlevelemben megírtam: „Taxisunk keresni akart, ezért mondta, hogy éjjel nincs autóbusz a repülőtérre, ám az ott állt az elevátor előtt, és 35 crusados helyett 2,40-be került. Ám kiderült, hogy nem 5-10, hanem 18,50 crusados a repülőtéri illeték, és hivatalosan váltották volna a dollárunkat, meg persze visszaadni sem tudtak 50 dollárból... Szerencse, hogy az utasok fel tudták váltani az ötvenest, majd a taxisoknál beváltottam feketén harmincért 10 dollárt. Így spóroltam negyven dollárt. De a gépünk egy óra késéssel érkezett Rióból, amihez Salvadorban még hozzátettek egy órát, ezért lekéstük a frankfurti csatlakozást… Azt hiszem, mi már többet nem fogjuk látni Brazíliát, pedig édesapám egyik búcsúkérdése épp az volt, mikor megyünk megint… Örüljünk egyelőre, annak, ami megesett!”

Hazaérkezéskor nyomban írtam Debrecenbe is: „Bő évtizedet késett ez a találkozás, mert az elszalasztott lelki partnerség helyett szellemi kapcsolat sem alakulhatott ki köztünk. Gondozásra, gondoskodásra vágyó öregember apámnak már a memóriája is hézagos. Esendőségében vitatkozni se igen mert, vagy akart, nála az én anyám sokkal tartalmasabb ember. Nem az életkor tévesztett meg, hiszen édesanyám két fészekalja gyermeke – Éva és a mi családunk – jóval igényesebb szellemi életet él, mint a sokkal gazdagabb ottani. Ezért persze Klári néni is felelős, nemcsak apám.

Recifébe érkezés után három napot töltöttünk vele egy kis fogadóban, de mikor kiderült, hogy a nyugdíja 8000 forint körüli, nem engedtük, hogy tovább fizessen nekünk bármit is. Az ajándékokat, és csomagjaink egy részét Reciféből feladtuk Anikóéknak Aracajuba, apám elutazott haza Garanhunsba, mi pedig elindultunk 19 napos brazíliai körutunkra. Július 3-án hat órás késéssel érkeztünk a húgomékhoz. Náluk nemcsak az onnan 600 kilométerre lakó édesapám várt bennünket, hanem Klári néni is – ahogy apám erős malíciával emlegette: az ex! Nagy büntetés lehetett ezzel a feszt okoskodó asszonnyal közel három évtizedet lehúzni!

Anikóék körülbelül olyan színvonalon élnek, mint nálunk egy akadémikus. Négyszintes házuk kétszáz méternyire van a többnyire koszos vizű tengerparttól, mivel a vízben tizenvalahány olajkút áll. Anikóék kedvesek voltak, ajándékainkra ajándékokkal válaszoltak, csak zavaró volt, hogy a férjjel – a sógorommal – nem tudtunk szót váltani Anikó tolmácsolása nélkül. Úgy tervezik, hogy jövőre átjönnek vagy két hónapra Európába, és meglátogatnak bennünket is.

Utolsó három nap velük együtt szerettünk volna megnézni Salvadort, a 360 kilométernyire fekvő hajdani fővárost, ahol még ők sem voltak, és ahonnan indult a repülőnk. Sajnos nekik egy országos tanári konferenciájuk volt Curitibában, így nem jöhettek velünk. Emiatt maradt ott a mama a mi látogatásunk idejére is, különben visszautazott volna, ám a szülők konferenciázása alatt a három gyereket nem hagyhatták a cselédre…

Mi édesapámmal együtt busszal utaztunk Salvadorba, ahol az ajándékos szatyrot teli vásároltuk déligyümölcsökkel és belőlük készült lekvárral, és ötven kilós csomaggal vágtunk a visszaútnak. Vehettünk volna aranyat is, az is nagyon olcsó, de a banánlekvárnál azért egy kicsit drágább. Négy órával azelőtt, hogy hazaindultunk volna, a főutcán egy 15 esztendős tolvaj lecsatolta a 100 német márkáért vett órámat a karomról, és elszaladt vele. Ez rosszabb volt, mint a bélfertőzés, viszont az út elején ennyi kárban kiegyeztünk volna.

Bár életre szóló emlékeket szereztünk, hosszú volt a munkátlan öt hét. Különben sem igen fogok visszatérni Brazíliába. Ha felvet a pénz, Rióba még ellátogatnék, de csak a tengerpartra, és kizárólag fürdődresszben közlekednék a víz és a szálloda között, mert öreg vagyok már ahhoz, hogy a tökömre kötött útlevéllel és pénzzel rójam a világot, és igazoltatásnál, vásárlásnál a sliccem kelljen lehúzni.”

Anyám: „Könny szökött a szemembe, amikor megláttam édesapád fényképét. Hová lett az a szép ember? Tudom, én is csalódást keltenék a képemmel, ne is küldjetek olyat, ahol én is ott vagyok, ne fájjak neki. Meg hiú is az ember.”

Apám a családi karácsonyozásról azt írta: „Joarezzel nagyon összekülönböztem a kommunista-jelöltre szavazásukért, Anikót is belevitte, akit nem úgy neveltünk a hosszú évek során. Kommunista-dicséret nem esett ki a szánkon.”

Ha egy félévvel korábban van a választás, könnyen lehet, hogy nem mehettünk volna Brazíliába…

– Mik voltak az életedben a legfontosabb események? – kérdeztem apámtól még Aracajuban.

– A legmarkánsabb az emigrálás volt, hogy nem lehetett hazatérni. Soha nem gondoltam rá az életben, hogy én külföldre megyek, emigrálok. Szívesebben lettem volna ausztráliai állampolgár, mint brazil, de a sors ezt adta.

15.

Végzés után nyomban jelentkeztem a pártba. Ma már szégyellem, hogy nem jutott el a tudatom mélyére, mit is jelentett Nagy Imréék egy évvel korábbi kivégzése. Hinni akartam? Vakon hinni? Nem ez volt a döntő, hanem a gyónási kényszer. A vágy, hogy megszabaduljak végre a rám ütött – vagy családi kivagyiságból meg lelkifurdalásból önként vállalt – apai „örökségtől”. A bűnbocsánatot csak a párttól nyerhettem, hiszen ők határozták meg, mi számít véteknek, és hányad íziglen, és a vétkeket ők tartották számon. Persze hittem is a Kádár által mégiscsak szelídebbre fogott kommunista célokban és módszerekben. Tenni is akartam értük, meg tisztára mosni magamat. De zavarba hoztam a pártot. Nem azért, mert ezt nem tételezte volna fel rólam – hiszen a feltételezésben az összes hívő csapat nagyon jó –, hanem azért, mert semmit sem tudtak a bűnömről, nem szerepeltem a nyilvántartásban. Zavarba jöttek az első főispánfi jelentkezésétől. Ilyenjük még nem volt. Bizonytalanságában az MSZMP „gondolkodási időt kért”, ami 1964-ig tartott: ekkor a „Megyei Párt” alkalmasnak tartott a tagságra. Később többen kételkedtek abban, hogy jól döntöttek-e. Ennek ellenére a párt tagja maradhattam, maradtam, amíg a szervezet ki nem ment alólam, vagy inkább felőlünk?

Minimum nyolcszázezred részét vállalnom kell az MSZMP 1964 és 1990 között elkövetett bűneinek. Ez ugyan jól hangzik, ám értelmiségiként, újságíróként nyilván nem annyi a felelősségem, mint egy mezei párttagnak. A felelősség vállalásakor vagy kiosztásakor azért tudni kell, hogy nem a párttagság „vezette be” a szocializmust. Ő csak ezt a pártot választhatta, hiszen nem volt más, viszont választásával azonosult a párt céljaival, amiben többnyire csak szép lózungok szerepeltek. Nem volt benne, hogy hamis pereket indítanak, mint ahogy az sem, hogy a hatalom érdekében hitelekből kilóra megveszik az országot. Ha az ember szeme kezdett is kinyílni, és hallotta – mondjuk a Szabad Európa Rádióban – a diktatúrát ért vádakat, egy részüket nem hitte, másrészükért a szovjet megszállásra hivatkozva adott felmentést, és volt sok minden, amivel egyetértett. Elvtársaimhoz hasonlóan párttag magamról mégis azt gondolom én is, hogy kevés a szégyellnivaló cselekedetem. Noha a vegyipari egyetemen 48-ról meg 56-ról elsősorban azt tanították, hogy 8 a legnagyobb közös osztójuk, emlékezetem szerint naiv butaságom ellenére sem írtam le azt a szót, hogy ellenforradalom. Nem tartoztam a szolgálatkész újságírók közé, izgágán is sok parazsat gyűjtöttem a fejemre.

Csak az úristen a tudója, hogy tehetséges veszprémi kollégám, Kiss Máté szülei tiszta paraszti világából jövet hol szedte föl a dzsentriskedést, kitől tanulta a cigányos mulatozást, hogy a bankót a vonóba kell húzni, esetleg a homlokra nyálazni. Ehhez pénz kellett, a hatvanas-hetvenes évek fordulóján a veszettül kelendő autó-kiutalásokra emiatt csalt ki százezreket, mai pénzben milliókat. Közben igen szoros nexusban volt a megyei pártbizottság mezőgazdasági titkárával, Józsa János elvtárssal. (Felesége vezette lapunk levelezési rovatát. Nyitott ajtaja előtt mentem el éppen, amikor azt tanácsolta az íróasztala előtt ülő panaszosnak: – Lebbezzen fel!)

Egyszer Máté jókora késéssel toppant be a rovatvezetői értekezletre és azzal mentegetőzött, hogy Józsa kérésére néhány vagon kukoricát szerzett a megyének. Dühös voltam, hogy megvárakoztatott bennünket, még dühösebb, hogy elkukoricázza a tehetségét, kifakadtam hát:

– Józsa se lesz sokáig megyei titkár, ha veled üzletel!

Valahonnan megtudták a pártbizottságon, hogy káderpolitikát kívánok folytatni, és se szó, se fegyelmi tárgyalás, a később öngyilkos dr. Bakos István „m. első” titkár aláírásával megrovás-pártbüntetést kaptam. Péter fiúnk éppen járni tanult, feleségem indignáltan közölte:

– Már gyereked is van, igazán meghúzhatnád magad!

Sokadszor is felötlött bennem, hogy két világunk meddig lehet egy? De fontosabbnak tűnt, hogy lebbezzek vagy ne lebbezzek fel? Velem együtt kapott pártfegyelmit a megyei rendőrkapitány colos helyettese. Ő kézzelfogható „káderpolitikát folytatott”: jóváhagyás nélkül lopáson kapta a megyei tanács elnökét, és szegény pára ezután már csak Balatonfüred tanácselnöke lehetett. Megkérdeztem alezredes bajtársamat, hogy mi a szándéka a fegyelmivel.

– Nem fellebbezek! – mondta. – Nagy lányom van, hozományra nincs pénzem: ez a fegyelmi a móringja, a tanúsítvány apja becsületéről!

Néhány év múlva atestálásra – kevésbé úri módon: káderezésre – hívtak szegedi tudósítói fészkemből a Népszabadság szerkesztőségébe. Előtte ki kellett tölteni egy hosszú sillabuszt, beléptemkor főszerkesztőnk, Gosztonyi János épp ezt olvasta, és ez a szelíd ember hirtelen megvadult:

– Kikérem magamnak, hogy az atestálással viccelődj! Miféle hülyeség, hogy volt pártfegyelmid, de nem tudod, miért?

– Sejtettem, hogy szemet szúr, de ha ebből meg tudjátok mondani, miért kaptam fegyelmit, akkor beírjuk – tettem le az asztalra a következő szövegű levelet:

„Értesítjük, hogy a Megyei Párt (sic!) Végrehajtó Bizottsága 1965. március 16 i ülésén megrovás pártbüntetésben részesítette. A határozat ellen három hónapon belül fellebbezéssel élhet a Központi Ellenőrző Bizottsághoz.

Veszprém. 1965. március 16.

Dr. Bakos István m. első titkár”

– Hát a fegyelmi bizottság előtt csak kiderült, mit követtél el! – adta vissza Gosztonyi az értesítést.

– Nem volt fegyelmi, semmiféle tárgyalás, Csupán ezt a levelet kaptam, semmi mást.

Végül főszerkesztőnk félbehagyta a káderezést, és K-vonalon felhívta Pap János „melső” titkárt‚ és elmondta neki, milyen vad dolgokat állítok. Egy óra múlva jött a válasz: úgy gondolják, az a leghelyesebb, ha megsemmisítik az egész hóbelevancot, és úgy tekintjük, hogy nem volt fegyelmim. Na tessék: erre se voltam méltó.

Bezzeg Máté! Egyszerre kerültünk Szegedre. Én Népszabadság-tudósítóként, ő a Csillag-börtön lakójaként. Versengtek érte a fegyintézetek! A Csillag-börtönből hívták Tökölre a börtönújsághoz és több helyre kultúrosnak, de maradt Szegeden, kezelte a börtön könyvtárát, németül tanult, és változatlanul szeretetre méltó link volt. Szabadulása után hogy, hogy nem, épp Józsa elvtárs cégénél kapott főúri munkát, mivel Józsa valóban nem sokáig maradt a megyei titkár. Máténak szabad kezet adott a vállalati bélyegző használatában… Vissza is kellett tapsolni a börtönbe.

Szeged! Az annyi mindent jelentő Debrecen után Veszprém maga volt a beteljesedés, életem városa mégis Szeged lett, elsősorban a munkám miatt. Önállóan dolgozhattam, a szakosodás nem szorított be a vegyipari üzemek falai közé. Írhattam karcsú boszorkányokról, világgal feleselő tudósokról, árvízről, öngyilkosságról, egy alkalommal focimeccsről, sőt úristen, micsoda szégyen, még egy operakritika is kicsúszott a tollam alól! Megüzenték, az Aidával, Verdivel azt teszek, amit akarok, csak Maria Biesut, a Moszkvai Nagyszínház művésznőjét dicsérjem meg… Szóval az önállóságnak is voltak azért határai. A jó szerkesztő bízik a politikai, a tulajdonosi érdekekben, és a kihúzott szó erejében!

– Abból, öregem, még sosem volt sajtóper, ami nem jelent meg!

Így igaz. Az 1972-es árvízvédelmi emlékérem után 1988-ban kaptam a második állami elismerésem: a mezőgazdasági miniszter Váncsa Jenő ötezer forintos nívódíját, a téeszelnökökről írott cikkeimért. A minisztériumi hölgy az elismervény aláíratása közben elárulta:

– Tudja, néha megpróbálunk a bírálóknak is adni valamit, de nehéz: maga sokszor megharagítja az elvtársakat!

Mi az, hogy! Mégis meglepődtem, amikor az állambiztonsági levéltár elnöke megkérdezte, miért nem kérem ki a dossziémat. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy Népszabadság-munkatárs és párttag létemre a titkosszolgálat nyomozott utánam, hiszen a központi pártlap újságírói szerepeltek azon a tilalmi listán, akik ellen csak különleges esetben lehetett vizsgálatot indítani. De eszembe jutott Ágnes, szegedi tudósító koromban disszidált váláskori szerelmem. Mikor kiderült, hogy Frankfurtban elég bizonytalan körülmények között él, úgy gondoltam, haza kellene őt segítenem. Azt hittem, jóban vagyok dr. Kelemen Miklóssal, a megyei rendőrkapitányság vezetőjével, megkérdeztem hát, adna-e soron kívül útlevelet, hogy felkeressem volt szerelmemet. Azt felelte, menjek be hozzá és vigyek egy Playboyt, és amíg ő megnézi a lányokat, elkészítik az iratot. Így történt. (Alig tudta a magazint bedugni az íróasztal alá, amikor a titkára bejött az útlevéllel.) Megköszöntem a segítségét, de mondta, maradjak még. Arra kért, hogy szervezzem be Ágnest! Hogy képzeled ezt? – kérdeztem döbbenten, és mondtam, ilyen áron nem utazom. Bár elnézést kért, otrombasága még Frankfurtban is dühített, és egy képeslapon tudattam vele, hogy „a szabadvilágot választom”. Szegedi találkozásunkkor elszürkülő arca ébresztett rá, hogy nem ismeri az akkor közkeletű viccet. Ki is nyögte:

– Hát te hazajöttél?

– Miért, Miklós, neked, nem ez a szabadvilág? – kérdeztem.

Talán eme csínyem miatt is szaglásztak utánam. A III/III. Csoportfőnökség másfélszáz oldalas dossziéja szerint azzal gyanúsítottak 1975-ben, hogy névtelen gyalázkodó levelet írtam Komócsin Mihálynak, a Csongrád megyei pártbizottság első titkárának. Ő utólag azt mondta a történtekről:

– A névtelen levél arról szólt, hogy nyissanak Szegeden bordélyházat, mert ha nem, bosszúból megerőszakolják a feleségemet és a lányomat, a fiaimra pedig ráuszítják homoszexuális barátaikat. Elmebeteg ügy. Ám Kelemen Miklós rendőrkapitány mindenáron ki akarta deríteni, ki írta a levelet. Később közölte, hogy több gyanúsított is van, mire azt feleltem, kár a fáradságért. Mivel ő már nem él, nem tudom megkérdezni, hogy merészelt a beleegyezésemre hivatkozva vizsgálatot kezdeményezni a Népszabadság munkatársa ellen. Szerintem az ön megfigyelése családi és baráti háttere miatt történt.

Az állambiztonsági szaglászásból sok mindent tudtam meg magamról, és a nagy orrúakról. Vagy ötvenen tüsténkedtek például fél országon át azon, hogy lehallgató készüléket szereljen fel a lakásunkban, még Amálkát, négy osztályt végzett, kiskundorozsmai takarítónőnket is megfigyelték. („Itt Szélmalom, Szélmalom beszél!” – ez volt megfigyelője „rádióforgalmi hívóneve”.) Az idióta névtelen levél helyett inkább a saját slamposságuktól félthették volna a hatalmat, hogy „vak” írásszakértőt alkalmaztak Szegeden, hogy letiltották az útlevelemet, amit népszabadságos segítséggel mégis megkaptam, megkaptunk Eszterrel, a feleségemmel együtt. Nyugtalaníthatta volna az is őket, hogy két évtizeddel Rákosi és Sztálin után még mindig „jobboldali revizionista, anarchista, trockista platform” után szaglásztak. Még cifrább, hogy a vizsgálatot engedélyező, állambiztonsági szolgálatot irányító vezérőrnagy nem érezte abszurdnak, hogy a Népszabadság munkatársa megerőszakolással fenyegette a megyei első titkár famíliáját. Nem tudta, hogy a pártlap vezetői közvetlen kapcsolatban álltak a pártvezetéssel – jelesül az állambiztonságot felügyelő titkárral, Biszku Bélával is? Így a munkatársi kifogások – no nem az, hogy nincs bordélyház Szegeden – napokon belül ott lehettek az illetékesek asztalán. Talán szégyellhető, hogy ilyen panaszaim nem voltak (egy besúgó kolléga ki is derítette). Szóval nekünk ilyen lábszagú, fontoskodó, buta, de szívós k-európai titkosszolgálat jutott.

Az 1975. május 23-án írt indító jelentés bemutatásom után beszámol a névtelen levélről és az „írásszakértői” vizsgálatról: „Néhány vonatkozásban ugyan eltérés található, de ez származhat »az írás szándékos elferdítésére vonatkozó magatartásból és elnagyzásból.«” A gyanút valószínűsíti apám nyilas múltja. Továbbá az, hogy a szegedi egyetem párttitkárhelyettesétől elkértem az Egyetemi Színpad tevékenységéről szóló határozatot, mivel „a Népszabadságban cikket szeretne megjelentetni az Egyetemi Színpad, elsősorban annak művészeti vezetője, Paál István védelmében”. Hiába, mivel Paál Isti után is nyomoztak, és „társadalomra veszélyes tevékenysége miatt az egyetemről operatív kombinációval” kiszorították.

„Ellenőrzött adataink szerint 1975. április 29-én Szegeden tartózkodott dr. Bíró Jánosné filmesztéta (azaz Bíró Yvette – a szerző) és Konrád György szociológus (a következőkben már ő is dr. Konrád – a szerző), a Balázs Béla Filmstúdió kisfilmjeinek bemutatóján. Dr. Bíró Jánosné és Konrád György – meghívóik előtt konspirálva – felkeresték lakásán nevezettet, az éjszakát ott töltötték, de a köztük lefolyt beszélgetésről nem rendelkezünk információval…” „K-ellenőrzés” azaz postai küldeményeim „halászása” útján több alkalommal kiemelték dr. Balpataki Béla plébánosnak küldött leveleimet. Kiderült, hogy rendszeresen eljuttatom neki az MTI „C” („Bizalmas!”) füzeteiből az egyházra és Vatikán politikájára vonatkozó cikkeket. Később kiderítették, hogy szerintük ellenséges hangon írtam neki a pártról, központi napilapjáról és a főszerkesztőjéről.

„Nevezett több alkalommal járt nyugati országokban (NSZK, Svájc, Görögország, Törökország) részben kint élő magyar származású kapcsolatai meghívására, akik anyagi fedezetet biztosítottak utazásaira. Ezek jellegének tisztázása céljából 1962-ben a BM. szervei ellenőrzés alatt tartották. (Elvtikéim, hát miközben a párttagfelvételre vártam, ti körülszaglásztatok? – a szerző).

„Tudomásunkra jutott, hogy dr. Pünkösti Árpád jelenleg a bíróságon tanulmányozza Kiss Imre volt zákányszéki párttitkár 1950-ben történt meggyilkolásával kapcsolatos periratokat. Anyaggyűjtésének célja az esemény novella formájában való feldolgozása, amelyben az ügy koncepció jellegét kívánja hangsúlyozni, mert véleménye szerint nem politikai gyilkosságról volt szó. Ennek alátámasztása érdekében Kiss Imrét erkölcstelen, lezüllött személyként akarja ábrázolni.

A fentiek alapján javasoljuk dr. Pünkösti Árpád bizalmas nyomozás alá vonását ellenséges tevékenységének felderítése és időbeni megszakítása céljából. Nevezett ügyében tájékoztattuk az MSZMP Csongrád megyei Bizottsága első titkárát, aki tervezett intézkedésünkkel egyetért.”

Harangozó Szilveszter vezérőrnagy a megyei főkapitánynak: „Felhívom figyelmedet arra, hogy a személy helyzete, munkahelye, a megyében betöltött szerepe miatt, a bizalmas nyomozásról csak nagyon szűk körben szabad tudni – kizárólag a közvetlenül érintett elvtársak –, s valamennyi keletkezett anyagot »Szigorúan titkos«, »Különösen fontos« minősítéssel kell ellátni.” Mondja valaki, hogy nem vittem semmire!

Puszi a keresztapámnak, Földvári László főhadnagynak, a megyei III/III. osztály beosztottjának, aki „Konok” fedőnevet adta nekem, hiszen olyan lükén is elnevezhetett volna, mint társa Konrádot („Törtető”). Az „Operatív Intézkedési Terv” felsorolja, kit kérdeznek ki rólam, kiket állítanak rám. Természetesen felbontják a leveleimet, bevezetik a „3/a ellenőrzést” (telefonlehallgatás), és „beépítik a 3/e rendszabályt” (lehallgató készülék), meg titkos házkutatás, és „konspirált” kirándulásaim felderítése. Ez a lüke nyelv szemlátomást visszahatott a gondolkodásukra. Kiszagolták, mikor vagyunk Lenkei Gyuriéknál Balatonalmádiban és a „technika” akkor került volna a nappaliba. Ehhez kinyomozták a lépcsőház lakóinak mozgását, zavar esetén visszavonulhattak fölöttünk lakó jó emberükhöz. Attól lettem én ilyen veszélyes, hogy begerjedtem az első titkár családjára? „Adataink szerint nevezettre – rám – negatív politikai, erkölcsi befolyást gyakorol színésznő felesége. Konspirált adatgyűjtést végzünk Szakács Eszter kecskeméti munkahelyén, valamint baráti környezetében.”

Negyedszázad távlatából érdekes volt megtudnom, kikkel is laktam egy lépcsőházban Szegeden, mikor mentek el hazulról, mikor tértek haza, és, hogy mi volt Amálka teljes neve. Tervezték, hogy „olyan személyek, akik bizalmas nyomozás alatt állnak” felkeresnek, sőt hosszabb időre megszállnak nálunk… Hergeljék csak egymást a gaz ellenségek! „A titkos kutatás során különös figyelmet fordítunk az olyan kéziratok felkutatására, melyek egyes párt és állami vezetők lejáratására irányulnak, valamint alkalmasak írás azonosítás céljából.” Vagy te magyar? Tehetséges szekszárdi kollégám legalább „egyenes” mondatokban jelentett rólam.

Novemberre végre sikerült beszerelni a technikát a lakásunkba. A belügy kifogásai miatt húzódott eddig: „Nincs intézkedés arra vonatkozóan, hogy a konspirált behatolás esetében az esetleges lebukást hogyan hárítják el. Célszerű erre megfelelő legenda kidolgozása.” Hát nem legendás? Ki kell deríteni, hogy „az akció időpontjában hol tartózkodik, rendelkezik-e a céllakáshoz kulccsal, s szükséges-e” Lenkei Gyuri barátom „biztosítása”. Az egész akció vezetője: Molnár István r. alezr. főkapitány helyettes, rádiókapcsolata: „Fedélzet”, fedőnév: „Kormányos”. Az akció külső biztosítását végző hívóneve: „Rakéta” (gépkocsi). Belső biztosítók hívóneve: „Fészek”.

Feladat: „A célszemély magyarországi (főként szegedi és budapesti), valamint NSZK-beli kapcsolatainak megállapítása, a kapcsolat jellegének tisztázása, elsősorban közös politikai tevékenységük, személyes találkozók, vagy összejövetelek felderítése… Konkrétan ellenőrizni kell Konrád György budapesti íróval, Bíró Jánosné (Bíró Yvette) budapesti filmesztétával, valamint dr. Balpataki Béla rk. plébánossal kialakult szoros kapcsolata politikai hátterét. Ellenőrizni kell továbbá, hogy nevezett folytat-e levelezési kapcsolatot Brazíliában élő apjával, illetve az odautazókkal küld-e számára üzeneteket, küldeményeket. Hogyan vélekedik apjának 1945 előtt kifejtett tevékenységéről. Összegezve: fel kell deríteni nevezett rendszerellenes tevékenységét, tevékenységének módszerét, irányát, vagy azokat a kapcsolatait, akikkel azonos ellenséges politikai platformon tevékenykedik.” Tekintettel tevékenységem társadalmi veszélyességére 1976 végéig meghosszabbították a lehallgatást. És én Lenkei Gyurinak arról beszéltem, hogy szerintem a BM „ellenőrzés alatt tart”. Na fiúk?

Az eredmény – azon kívül, hogy nagy volt a pofám – semmi, ráadásul kínkeserves munkájukat romba döntve, 1976. áprilisában felmondtam a Népszabadságnál, és az akkor alakuló Új Tükörhöz szegődtem. A zárójelentés azt állította rólam: „szoros kapcsolatot tart a kulturális területen jobboldali revizionista, anarchista, trockista platform alapján ellenséges tevékenységet folytató személyekkel”. Tényleg ekkora revizionista, anarchista, trockista barmok voltunk? Le a kalappal a rendszer előtt, hogy képes volt még tizenöt évig fennmaradni! „Összejövetelekről” írnak, és lelki szemeim előtt megjelenik a két Gyuri, Yvett, és Ágnes szerelmem, meg a moszkvai társasutazásunkon „illegálisan” részt vevő, azaz foglalkozását elhallgató plébános barátom, amint épp revizionálunk. Ám a lényeget nem lehet elhallgatni: „A bizalmas nyomozás elrendelésének alapját képező bűncselekmény elkövetését eddig bizonyítani nem sikerült” – érthető úgy is, hogy fenyegetésem dacára sem erőszakoltam meg senkit.

Átkerültem a budapestiekhez, akik gyalázatosan átkereszteltek „Adófizető”-nek, Eszter lett az „Aktivizáló”. Napokon, heteken át követték minden lépésünket. Ebből húsz fontos perc:

„11.55 h-kor az ÚT-67-26 frsz.-n Wartburg gépkocsijába ülve lakóépülete irányából a Tétényi út és Csorba u. sarkán felvettük figyelésre, majd váltakozó sebességgel a IX. Mester u. 34. sz. ház elé hajtott. „Adófizető” sötétkék anorákban, drapp nadrágban, barna félcipőben, kiszállt gépkocsijából és

12.10 h-kor bement a fenti szám alatt lévő Klein Ferencné gumijavító műhelyébe (nem köv.)

12.15 h-kor „Adófizető” kezében egy autókereket tartva kijött a fenti helyről. A kereket betette a csomagtartóba, majd beült és a VIII. Kőfaragó utcába hajtott. Kiszállt a gépkocsijából, kezében drapp autóstáskát és egy drapp mappát tartva…”

Az édes „Fekete Edit”, a szerkesztőség kis külsőse olyan féltékeny volt rám, mintha megcsaltam volna: „Pünkösti Árpád az Új Tükör c. lap főmunkatársa és sztárriportere. Értelmes, tehetséges és jól tájékozott… Külsőre kihívóan elegánsan öltözködik, túl sokat ad arra, hogy már megjelenésében is feltűnő legyen. Jóllehet jóképű, mégsem vonzó, inkább piperkőcnek ható, amihez társul egy ordító cinizmus és környezetének teljes lebecsmérlése. (Kisanyám, te akartál újságíró lenni? – a szerző). Magas lóról beszél, fennhéjazóan. Rendkívül büszke magára, így környezetére is, osztályon felüli lakására és úgyszintén osztályon felüli színésznő feleségére, akinek a fotóját a lapban többször, címlapon is egyszer közöltette. A valóságon kívülálló bíráló szemlélettel közelít mindenhez és mindenkihez, de ha nála hatalmasabbal tárgyal, meghunyászkodik, keresve a gyengéket, jól, taktikusan helyezkedik. Modora, alapállása miatt rohamos gyorsasággal veszti el jó baráti körét, de feltöltődik slepp-alakokkal… Most a személyisége nagyon defektált.” Pedig jártam a gumisnál!

Bevetették ellenem a „Danica” fn. (fedőnevű) volt veszprémi kollégámat is: „1962-ben már a Veszprém megyei Napló ipari rovatának vezetője… Ekkor még nem annyira újságírói képességeivel tűnik ki, hanem célratörő gondolkodásmódjával, kitűnő szervező képességével és azzal, hogy írásait rendkívüli alapossággal építi fel, a támadás ellen minden oldalról bebiztosítja magát…

Kb. 1963-ban veszi feleségül dr. Szőke Dezső megyei főállatorvos lányát, Szőke Máriát, aki ugyanannál a lapnál kulturális rovatban gyakornok, majd munkatárs. A roppant csinos fiatalasszony ugyancsak tehetséges újságíró, de férjével ellentétben érzelmi alkat. A házasság kitűnő anyagi körülményeket jelent, dr. Szőke nem szegény ember.

Ebben az időszakban szervezik meg a Népszabadság vidéki tudósítói hálózatát és érkezik első ilyenként Havas Ervin Veszprémbe… Tőle származik az az információ, hogy Pünkösti fűvel-fával csalja feleségét. Szó szerinti idézet: »A legnagyobb kan, akit valaha is láttam«. Havas példája teszi vonzóvá Pünkösti előtt a szinte teljes munkaköri szabadsággal járó Népszabadság tudósítói állást, amit nagyon nehezen nyer el. Szegedre kerül a Népszabadság tudósítójaként, felesége pedig a városi laphoz.

Említést érdemel, hogy Pünköstinek mindig voltak szépirodalmi ambíciói. Dráma- és regénytervei azonban sorra megbuktak, viszont újságírói stílusa kifejlődött, feltétlenül a szakma elismert művelői közé tartozik.

Összességében: P. Á. rendkívül tehetséges, minden áron és minden eszközzel, személyekre való tekintet nélkül a maga hasznát kereső elvtelen karrierista. Pontosabban: a karrier az egyetlen kideríthető elve.”

„»Báró« véleménye szerint Pünkösti könnyed, lezser természetű ember. Bizonyos társadalmi kérdésekre, problémákra cinikusan reagál. Ő mondta: »Magyarországon a hülyeség államosítva van, mert a maszek hülye nem él meg.«” De elég a káderezésből! Egy évi „együtt-járás” után négy levelemet átadták Ujlaki Lajosnak, aki „az ország területén működő igazságügyi kéz- és gépírásszakértő”, és ő 1977. július 4-én megállapította, kizárt, hogy én írtam a névtelen levelet. „Danica” is úgy vélte, ennyire buta nem vagyok. De a lendület még tartott: hat hét múlva kérték a BM Külügyi (?) Osztályának vezetőjét, hogy szerezze be tízemeletes Allende parki társasházunk tervrajzát, de a „3e rendszabály” beépítése már elmaradt: két és fél éves szaglászás után 1978. február 8-án kimondták: „a gyanú alaptalan”, a nyilvántartás töröltek, „a keletkezett anyagokat – azok operatív értéke miatt” – holtanyag irattárba helyezték.

Majdnem egy évtizedig békén is hagytak. 1987 júniusában már nem „Konok”, hanem P. Á. „Szegeden felkereste dr. Földes Vilmos ny. r. ezredest, a SZOTE Igazságügyi Orvostani Intézet vezetőjét, és arra kérte, hogy nyilatkozzon számára Rajk László, Pálffy György és társaik 1956 nyári exhumálásáról …” A jelentésre a III/III-as csoportfőnök Harangozó Szilveszter kézzel ráírta: „Külön táj.-t készítünk a K. B. felé! – Földes elvt.-al beszélni kell, hogy ne álljon a Pünköstivel szóba.” E cenzúrázás Rajk László rehabilitálása és újratemetése után három évtizeddel történt. Dr. Földes Vilmos professzor három évvel később, azaz a rendszerváltás után már nem állt ellen kérésemnek. Az „Exhumálás, 1956. Halott tábornokok a lövészárokban” című interjú 1990. október 20-án jelent meg a Népszabadságban – mivel közben visszakerültem a laphoz.

Különösebb kellemetlenségem nem származott az államosított hülyeségből, a törvénytelenségből inkább. Először 1985 augusztusában írtam az 1973–78-as évek koncepciós elnökpereiről egy tizenegy hónapon át ártatlanul börtönben tartott téeszelnök történetének apropóján. A főszerkesztői értekezleten kiagyalt történetnek minősítették a riportomat. A rágalmat a hithű főnökök továbbadták az egész országban a kollégáknak, mire még többen elolvasták, és sorra telefonáltak:

– Ugye, nem igaz, hogy nem igaz?

Mivel éppen állás nélkül kóboroltam, érzékenyen érintett a história. Bár szinte mindenhol ujjongva fogadtak, a visszahívások elmaradtak: ötvenéves fejjel, huszonöt éves gyakorlattal nem kaptam állást sehol. Végül Zöldi László, az Élet és Irodalom főszerkesztő-helyettese megsúgta, ne fárasszam magam: tilalmi listára raktak. Pedig a kátét mondtam föl: azt tettem, amit hirdettek, amit vártak tőlem! Lehet, hogy elfelejtettek valamiről értesíteni? Én, a hátra hagyott partizán pedig, tovább robbantgattam az ellenség pullmankocsijait, miközben azon már a mi kutyánk kölykei utaztak.

A hercehurca léket ütött egy barátságomon is. Veszprémben Palival együtt rugaszkodtunk a pályának, és ha távolodtunk is, értettük egymás hallaliját. Riportom mégis kettőnk között robbant.

– Nem értelek! – ugrott nekem. – Tudod, hogy az öreg (azaz Kádár János – a felnőtt.) a törvényességre a legkényesebb, mégis ezt feszegeted. Amikor arról van szó, lemaradunk vagy sem, reform vagy sem, hogy lehet ilyesmivel elvonni a figyelmet? Jó alvó vagyok, a cikked után mégis két éjszaka csak forgolódtam… Csodálom, hogy nem távolítottak el a pályáról. Ez az igazság hajhászása volt!

Ha az „öreg” tényleg annyira kényes volt a törvényességre, miért nem tett érte valamit? Pali mennydörgése után már kezdtem lemondani arról, hogy még egyszer főhivatású újságíró lehetek, de másfél év után – feltehetően Aczél György tudtával – visszaslisszolhattam az Új Tükörhöz. Ám a pártközpont egyik munkatársa közölte velem:

– Most legalább egy időre húzd meg magad!

Anyám végre tizenhat évvel a válás, tizenhéttel a szűzi különélés után férjhez ment másodszor. Életében először húzott jobb kézzel. Dicsekedhetnék, hogy az én biztatásomra. De árva madárkák némi baráti segítséggel találtak egymásra. 1958-ban negyedéves voltam Veszprémben, csak a szünetekben tartózkodtam otthon. Édesanyám mégis elsősorban talán tőlem, és nem a szüleitől kérdezte, hozzá menjen-e Torma Antalhoz.

– Szeretitek egymást? – kérdeztem vissza.

– Ő nálam is szerencsétlenebb. Három gyerek mellől öngyilkosságba kergette a felesége. Ha a lánya, a tizenegy éves Évi nem veszi észre, hogy a fürdőszobából folyik a vér, Anti meghal.

Stop! Ezt én egyszer már megírtam, és a család nem igazított helyre, pedig… De menjünk sorban.

– 1956-ban anyu torokszorulásával kezdődik számomra a történet – idézi fel Éva húgom. – Édesanyám bekerült a kórházba, ahol kiderítették, hogy nem pajzsmirigytúltengés okozza a bajt, hanem idegalapú a betegsége. Akkor ismerkedett meg a nála fiatalabb Árpád bácsival. Bálint Árpád, a széles tudású ideggyógyász, egyetemi oktató, feltaláló többek között hipnotizálással is gyógyította. Apu akkor nem Debrecenben dolgozott, csak hétvégeken járt haza, és nagyon gyanakvó, nagyon féltékeny természetű volt. Meghallva, hogy mi folyik, azt mondta, Árpád bácsi elaltatja anyut, és azt tesz vele, amit akar. Hordta haza kannában a bort, ivott és veszekedett anyuval. Mi hárman gyerekek, Tamás, Cili és én a legkisebb, aki akkor még csak nyolcéves voltam, a folyosó másik oldalán lévő szobaajtó mögé kucorodva hallgattuk az ordibálást. Akkor kezdett igazán elfajulni a helyzet, amikor apu egy kotont talált a kályhában. Kotonokat én is találtam a szekrényben és megörültem neki, hogy lufi. Felfújtam, szétdurrant és ijedtemben vagy visszadugtam a ruhák közé, de az is lehet, hogy a kályhába dobtam. Fogalmam sem volt, mi az. Szüleink veszekedésének egyik csúcspontján Tamás – aki ugyanolyan hirtelenharagú volt, mint apu, és mint mind a hárman –, nem bírta tovább hallgatni, mi folyik, berontott hozzájuk és az üvegablakon keresztül kivágta a boros kannát az udvarra. Nagy udvarunk volt, oda. Cilivel mi reszkettünk, mert csak az üvegcsörömpölést hallottuk, de nem tudtuk, hogy csak a kanna volt.

Közel két éven át minden hétvégén folytak a veszekedések. Erre emlékszem, és a bor meg a dohány szagát érzem. Anyu és a nála tíz évvel fiatalabb, a feleségétől kétszer is elvált Árpád bácsi tényleg összemelegedtek, és egy hétvégén kettesben motorral leruccantak a Balatonra. Este apu állt kinn a lépcsőn, nyílt a kapu, jött anyu nagy mosolyogva és Árpád bácsi, aki hazahozta még a motorját is betolta a kapu alá. Ez vasárnap este lehetett, mert másnap iskola volt. Reggel mentem volna a fürdőszobába, de a rigli miatt csak annyira nyílt ki az ajtó, hogy a hörgést hallottam bentről. Szaladtam Tamáshoz, hogy nézze meg, mi van. Ő benyomta az ajtót. Engem ugyan nem engedtek be, de láttam, a fal olyan magasan van bespriccelve vérrel, mint én magam, és apa a vécé csésze mellett ül, fölé tartja a csuklóját. Anyu rögtön tépte a lepedőt, elkötötték apu karját, és az utolsó pillanatban megérkeztek a mentők. Mikor apu kijött a kórházból, kiköltözött az udvari részbe, elváltak, és ő évekkel később azt mondta: „Anyáddal még a születésed előtt elhidegültünk egymástól.” De még vagy tíz évet éltek egy fedél alatt. Tudod, nemhogy csókolózni nem láttam őket, arra sem emlékszem, hogy megölelték, megsimogatták volna egymást. Egy idegen nem vette volna észre rajtuk, hogy egymáshoz tartoznak.

– Apának örülnie kellett volna, hogy megszabadul ettől az asszonytól, ehelyett felvágta az erét!

– Abban a körben nem volt szokás a válás. Anyunak se szakmája, se munkája nem volt, ráadásul a három gyerek. Noha elhidegültek egymástól, aput és anyut is gyötörte a féltékenység, mert röstellte, hogy felszarvazzák.

De idegen örököst csak a nő hozhatott a családba! A hatékony fogamzásgátlás felszabadító hatására megszűnt a szexualitást örökösen kísérő szorongás, a nők viselkedése hasonló lett a férfiakéhoz, ám a férfiak nejük, szerelmük félrelépését nehezebben tudják megemészteni. A társadalom is jobban elítéli ilyen esetben a nőt, mint a férfit.

– Anyánk életük utolsó, 1990-es asztali naptárába, április 13-ára bejegyezte: „Ismerkedésünk 32 éve.” Tudsz valamit arról, hogyan ismerték meg egymást?

– Kicsi anya és édesanyám egy tantestületben voltak, amennyiben egy tantestületnek lehet nevezni egy általános iskolát és egy óvodát, aminek közös az igazgatója. Kicsi anya tanítónő volt, anyu végül is óvónő lett. Valaki a tantestületből meghívta anyánkat egy baráti összejövetelre azzal, hogy neki olyan jó szíve van, és jöjjön el, mert lesz ott egy elvált férfi, akit a felesége megcsalt, öngyilkosságba kergetett, alig tudták megmenteni az életét. De nagyon rendes ember, három gyermeke van. Anyánk azt mondta, neki ez a teher nem kell! Végül mégis elment és nyolc hónap múlva összeházasodtak.

Na de az előbb még csak ott tartottunk, hogy anyám tanácsot kért tőlem, hozzámenjen-e Torma Antalhoz, akinek ha Éva nem veszi észre a fürdőszobából kifolyó vérét, akkor…

– Szereted, vagy sajnálod ezt az embert? – kérdeztem anyámat.

– Negyvenhét éves vagyok, nekem férfi nem kell, de vele… – Nem mondta, mit vele, ám a vallomás így is kerek volt. – Csakhogy nem ügyvéd, nem értelmiségi – folytatta anyám, mintha az következne, hogy büntetett előéletű. – Beőrlő-főmolnár. Feladjam apád nevét?

– A doktor Pünköstinét sajnálod? – Látszott rajta, hogy azt, főleg a doktorné titulust, amit Brazíliában már apám sem mindig használt, hiszen nem volt értelme, anyám viszont őrizgette. – Apámnak annyi mindent köszönhetsz, hogy a nevéhez is hűségesnek kell lenned! – gúnyolódtam meg terelgettem őket önzésből is össze, hiszen ha a fiatalságát rám áldozó édesanyám egyedül marad, nekem a végzés után mellette lett volna a helyem. Debrecent szerettem, a szigorú anya sem nyomasztott, de szabadon akartam dönteni, különösen, hogy Mártával is elszakadtunk egymástól. Nyomasztott anyám önfeláldozása, hogy „miattam” nem ment férjhez. Igaz, ha korábban kötött volna házasságot, nagyobb lett volna az esélye, hogy balul választ férjet, nekem pedig apát. De nem vethetem a szemére, hogy férfi nélkül nevelt, mert ha korábban lép anyakönyvezető elé, nem ismerem meg azt az embert, akit vérségi kapcsolat nélkül is apaként tisztelhettem. Ők is szegényebbek lettek volna harmadszázadnyi boldogsággal. Anyámnak nem „született” volna hirtelen egy tizenegy éves gyermeke, nem tudta volna meg, milyen is egy lányt nevelni. Mint említettem, apa magával hozta az első házasságából való három gyereke közül a legkisebbiket, így Éva nálunk nevelődött, de nem velem, mert én akkor már egyetemen voltam Veszprémben. Éva húgom akár a feleségem is lehetett volna, kicsi anyánk egyben az anyósom is, de Éva az én húgom, akivel osztoztunk apánkon, anyánkon, nagyszüleimet viszont elszerette tőlem. Az ő szobájukban aludt, nem az „ifjú” párral, és nagyapámból a csitri lány kihozta a nagyapaságot. Merő szeretetből figyelmeztette:

– Takarózz be, tyutyó, mert kihűlsz, mint Páncziné segge a díványon!

Lám csak, lám, nekem Páncziné sem jutott! Nagyapa cifra mondásait a lánygyermek életre szólóan megjegyezte. Nagymamát nem el-, inkább meghódította. A nyolcadikos lányka képes volt felolvasni neki a Nyomorultakat, aztán a Háború és békét. Vaskosabb műveket nem is igen választhatott volna. Este kilenckor nagyapa már aludt, és lefeküdtek ők is. Éva összefoglalta az előző részek tartalmát, és ha nagymama „elveszítette” valamelyik szereplőt, akkor megkerítette neki. Persze meg is beszélték a történteket, és ha nagymamának eszébe jutott valami a saját életkéjéből, sorra került az is, végül azzal zárta a szép esti órát:

– Na Évikém, akkor most már aludjunk!

Mennyivel más egy lány, mint egy fiú. Köszönöm, hugám!

– Miért te jöttél apával és nem Tamás vagy Cili? – kérdeztem tőle.

Kiderült, nem is nagyon tudja. Először úgy volt, hogy Tamás jön, de anyám őt talán már idősnek találta, hiszen tisztában volt vele, hogy részben az utca nevelte őket. A legkisebbik formálhatóságában lehetett leginkább reménykedni. Ők ezt megbeszélhették apával. Éva és anyám novemberben, vagy decemberben, vagyis még az esküvő előtt találkoztak. Éva egyébként is ismerte anyánkat az iskolából, a szülei válása után nyílt titok volt, hogy az anyjuk Árpád bácsival, az apjuk Pünkösti tanító nénivel „jár”. A Torma család a Simonffy utcán lakott, mi két utcával arrább. Egy alkalommal Évát savanyú káposztáért küldték a boltba, amit a kebléhez fogott tálban vitt hazafelé és közben csipegetett belőle. Anyánk meglátta, hogy kékek az ujjai és megkérdezte tőle:

– Nem fázik a kezed?

– Nem – felelte ő, és pár nappal később az apja beállított egy barna, ötujjas kötött kesztyűvel, hogy Irénke néni küldi neki… Ez volt élete első kesztyűje, becsben is tartotta. Amíg lehetett stoppolgatta, varrogatta, romjai talán most is megvannak valahol.

Mikor apa hozzánk költözött, az ágyneműjét és egy öltönyét meg egy pár cipőjét Cili és Éva vitte utána. A lepedőbe kötött, ormótlan batyut az anyjuk a kisebbik lánya vállára kanyarította; annak még nem kell szégyenkeznie, a nagyobbik meg elegánsan vitte a karjára terített ruhát. Éva dühében csipkedte, lökdöste az úton a nővérét, amiért neki, a kisebbnek jutott a nagyobbik teher. Mikor megérkeztek, csillapodtak egy darabig az ajtó előtt, aztán becsöngettek. Nagymama nyitott ajtót. Mosolyogva behívta, megcsókolgatta őket, aztán előkerült anyám is. Évát meglepte a lakás rendje és tisztasága. Hát így is lehet élni? Amikor apa szólt neki, hogy mehet vele, egy pillanat alatt összecsomagolt, amit a testvérei a szemére is vetettek. Többször felhánytorgatták azt is:

– Könnyű volt neked, te békességben éltél!

Anyánk mégis tartott attól, hogy Évát a szülőanyja visszacsábítja tőle. De az nem volt csábító, a másik pedig csábítható.

A „csábító” végül a már említett „kis Pusi” lett. A mai esküvőket nézve említem, hogy 1971 októberében három nap szabadságot kaptak az igazgatójuktól a tantestületben a házasságra. Szűk családi körben egybekeltek és mindkét szülő egy-egy éjszakára befizette őket a debreceni Aranybika Szállodába. Ebben a három utcával arrább lévő épületben töltötték a nászútjukat.

Apát a Jézuska hozta. 1958. december 24-én, szerdán házasodtak. Bár az esküvőjük sorsfordító volt mindannyiunk életében, voltaképp illegális esemény volt. Azt sem tudom, haza értem-e már Veszprémből, vagy mire befutott délután a vonatom, ők már elintézték a „formaságokat” és férj-feleség voltak. Azt hiszem, apát sosem szólítottam Anti bácsinak, ő apa lett egyből.

Apa!

Két apát „örökölt” a lányom is. Első feleségem azt hitte, ha megkérdezésem nélkül abbahagyja a tablettaszedést és szül egy második gyermeket, attól ripsz-ropsz megjavul a házasságunk. Aztán a pólyás Nórát elváltuk. Úgy gondoltam, ezzel a gyerekemmel sosem keveredünk szülő-gyermek kapcsolatba. Hála a… – kinek is? –, nem így történt. Négyéves lehetett, amikor én, a vasárnapi apuka, a mindennapi apatárssal együtt öltöztettem az előszobájuk padlóján ülő gyereket. Amint kibukkant a feje a pulóverből, nagy findzsa szemeivel ránézett a cipőjét fűző apjára, aztán meg rám, és kibukott belőle az öröm:

– Nekem két apukám van!

Én ennek az egynek próbáltam úgy örülni, mint ő a kettőnek. Esküvőjük idején kettecskén együtt sem ütötték meg a százat; apa három évvel volt idősebb édesanyámnál. És istenadta tehetség! De akár a testvéreit, őt sem iskoláztatták, mert a hat gyerekhez utána született még kettő, és miért legyen egy kivétel, ha jó tanuló is? Minden érdekelte. A betűfalással összeszedett rendetlen tudás mégis mintha inkább terhelte volna az életét. Oktalanul. Sosem kellett szégyenkezni egyetlen szava miatt sem. Bármi volt is a téma gyorsan kapcsolt. Társaságban is tudott hallgatni és istenadta érzéke volt a lényegre. Tizennyolc éves koráig kétszer járt Debrecenben az anyjával, és amikor Hajdúböszörményből felnőtten a Dunántúlra kellett indulnia, félt, hogyan fog ő átvergődni Budapesten a Nyugatiból a Délibe. A paraszti félénkség mögött elbújt a kíváncsiság.

Nyápic gyermek volt, aki még parasztként is vitte volna valamire, bár az apja szüntelen korholta, hogy a kapát sem tudja rendesen megfogni. Pelyvahordásnál idegenek figyelmeztették: nem látja, hogy nem idevaló ez a fiúcska, hát szédül! Miért nem adja inasnak? „Majd megerősödik! Én is ilyen voltam meg a testvérei is!” A kisfiú csak az édesanyjának merte elárulni, hogy ő nem lesz paraszt. Egyetlen gyerekkori örömöt említett:

– Három hold távoli földünkre sáros dűlőutakon kellett kijárni. Ahol a Vidi-ér kiöntött, a derékig érő vízben a hal is megnőtt. Ősz táján kimentünk, és amikor a hal felbukkant rányomtuk a búzarostát. Nagy élmény volt.

Az első háború alatt az édesanyja, meg a nagyobb gyermekek tartották el a családot.

– Jellemformáló volt az éhezés – mondta. – Eltökéltem, mindenképpen kitörök, hogy az én családom eleget ehessen.

Ez ám a hajtóerő!

Egy hajdúböszörményi főmolnár vette észre, hogy ezt a fiúcskát minden érdekli:

– Nem jönnél el hozzánk tanulónak? – kérdezte, és ezzel eldőlt a sorsa. A főmolnár szokatlan szigorú volt, ő mégis úgy emlékezett rá, mint példás nevelőjére. Negyven elmúlt, amikor a hetedik és nyolcadik osztály után elvégezte a malomipari technikumot is. Az alapműveletektől pillanatok alatt eljutott az algebrához, a logaritmushoz. Ha Pestről nem érkezett meg a tanár, ő oktatta a szakmát a társainak. Persze a szerves kémiát, a biológiát nem neki találták ki, de az akaraterő vitte.

Amit elmulasztottam édesanyámnál, valamennyire pótoltam nála. Kíváncsi voltam rá, meg akartam ismerni. 1974-ben, hatvanöt évesen magnó elé ültettem! Akkor mondta el a molnársegéd úr öntudatosodási történetét:

– Kemecsén egy éjszaka a vándorcigányok összefogdosták a tyúkokat. Reggel elővettek engem is a csendőrök. Egyikőjük a szekrényből darabonként leejtette a padlóra a ruháimat. Már a másodiknál kikértem magamnak ezt a disznóságot. Nekem ugrott, hogy megüt. A tulajdonos kimentett, de a csendőrök megfenyegettek, hogy ezért a pofázásért még szenvedni fogok. Azt mondtam, ha agyon ütnek, akkor is megmondom az igazat, és a ruhámat rakja vissza! Nem rakta, csak szó nélkül otthagyott. Olyan mély nyomot hagyott bennem ez a sérelem, hogy kikértem a könyvem, és elmentem abból a malomból. Ilyen a természetem.

Ez volt élete nagy luxusa, az öntudatosság, ami hihetetlen érzékenységgel társult. Óriás indulatok dúltak benne. Ha a sérelmet le kellett nyelnie, elfutotta a szemét a könny. 1929-ben bérkövetelési sztrájkra hivatkozva elbocsátották a debreceni István malom dolgozóit. Apa kerékpárral járt Miskolcig fel, Szatmárba le, de mindenütt kinevették: „Munka a válság idején!?”

– Álmomban is visszatér, hogy munka nélkül vagyok, munkát keresek – mondta már nyugdíjasan. – Ettől sosem tudtam szabadulni, annyira ki akartam szakadni a létbizonytalanságból. Ha látnád, mennyi a beírás a munkakönyvemben! Nem azért, mert nem szerettem dolgozni. Rajtam annyi múlott, hogy nem tűrtem a legcsekélyebb igazságtalanságot sem. Bárki volt, megmondtam neki, ez nem így van, és nem így lesz, vagy egyszerűen elmentem.

Huszonhét éves korában, születésem évében már Hajdúböszörmény legnagyobb malmában volt főmolnár. Ebben az évben a szekerek is elakadtak a derékon felül érő hóban. A malmuk el volt zárva a külvilágtól, nem tudtak dolgozni. Az éhség behajtotta a vadakat a község szélére, a molnárok meg etették őket, hiszen volt mivel. A helyettese alátámasztott egy cukros ládát léccel és arra egy hosszú spárgát kötött, de nem sikerült semmit fognia.

– Épp kinn cigarettáztam a malom előtt, amikor vadászok érkeztek szánkóval. Az egyik erélyesen rám szólt: „Mi van itt? Orvvadászat? Mi az a láda?” – Ha kíváncsi nézze meg – feleltem. „Ne pofázzon!” – folytatta gorombán. Mondtam én is, hogy menjen a nyavalyába, mire levette a puskáját, és rám fogta: „Vigye oda azt a ládát a szánkóhoz!” Elkaptam a puskáját, és úgy meglöktem, hogy hátraesett. Csak később tudtam meg, hogy ez volt a gyógyszerész, a szánkón meg a rendőrkapitány ült. Éreztem, hogy ennek nem lesz jó vége. Hamarosan jöttek is a csendőrök, és a nevemen szólítottak. „Maga az orvvadász?” – Én nem vagyok orvvadász! „Maga csak ne beszéljen vissza!” – förmedt rám a csendőr. – Rám ne ordítson, én nem követtem el semmit, és ezt a hangot kikérem magamnak! „Megissza a levét, ha ilyen hetykén viselkedik!” – és hozzátették, hogy este jelentkezzek az őrsön a ládával. „Itt tévedés lehet, – szóltak bele az emberek –, nem a főmolnár úr tette ki a ládát, neki semmi köze ahhoz.” Végül az almolnár elvállalta, mégis azt mondták, jelentkezzem én is. – Nyugodtak lehetnek, engem ott nem látnak, engem nem vernek meg! – Elmentem előbb a rendőrségre, ahol egy kedves szomszédunk volt, és elmondtam neki, mi történt. A felettese adott mellém egy rendőrt, az elkísért. A csendőr írógépet vett elő, és én mindjárt azzal kezdtem, hogy a gyógyszerész rám fogta a puskát. A csendőr azt mondta: „Minek beírni ilyen részletet?” Ha ez nem lesz a jegyzőkönyvben, nem írom alá! Végül udvariasan felvett mindent, mégis a hatósági rendőrbíró elé idéztek. Volt egy hírhedt vörös rendőrkapitány, aki ha feleségének vásárolt a piacon, és nem volt kitéve az ár, nádpálcával verte meg az asszonyokat. Na, ha a csendőrséget meg is úsztam, most megvernek. De ha hozzám nyúlnak, azzal verem agyon őket, ami a kezembe akad, ha megölnek, akkor is! Végül a rendőrkapitány megdicsért bennünket, hogy mennyi vadat megmentettünk, mert enni adtunk nekik! „Azt azért nem tudjuk elkerülni, hogy valami büntetést ne szabjunk ki. Öt pengőre büntetem magukat, egy évi felfüggesztéssel!”

Apát könnyű felidéznem, benne én jövök szembe magammal. Ha vére vagyok, akkor sem formázhattuk volna jobban egymást. Nyolcvanon fölül sem igen ereszkedett meg. Nadrágját, ingét, öltönyét, pulóverét: szinte minden darabját tőlem, és nem elhízott édesfiától örökölte. Megtörtént, hogy anyám születésnapján is őt ajándékoztuk meg. Így legalább nem tiltakozhatott anyám, hogy herdáljuk a pénzt. „Nekünk már semmi sem kell!” – mondogatta, ám apa örült a ruháimnak. Szabályos rituáléja alakult ki a semmi ajándékozásának. Először csak maga elé tartotta a sok zsebes nadrágot.

– Mit szólsz hozzá, kicsim? – mutatta mosolyogva anyámnak.

– Ugyan már, Antikám! – korholta – Hová gondolsz? Ne nevettesd ki magad: nem vénembernek való az!

– Ez a divat! – mondta fellebbezhetetlenül a több éves darabra. Édesanyám ekkor már fektéből felkönyökölve méregette:

– Rá sem megy a pocakodra, tatika!

Erre a sértésre már tettlegesen kellett felelni. Kivonult hát szerzeményével a fürdőszobába, és persze a rajta lévő, és az új darabhoz rendszerint nem illő otthoni göncöket magán hagyva billegett be az új ingben vagy nadrágban a zsűri-elnök anyám elé. Olyan elbűvölőn járta a násztáncot, hogy megenyhült a szigorúság:

– Csak itthon hordhatod, mert elszeretnek benne a lányok!

– Hadd szeressék! – mondtam én, mire apa újból megköszönte a kis semmit. Aztán levette az ajándékot, de egyelőre még a keze ügyében hagyta, hogy szemével, kezével megtapinthassa, és az ócska butikos anyagról is megállapíthassa: ilyet nem kapni Debrecenben. Nem ám! Ez érvényes volt még a krumplira is; mindenre, ami tőlünk – a székesfővárosból – keveredett a házba. Bár esküvel vallották, hogy Debrecenben mindenből csak rosszabbat kapni, mint Budapesten, amíg jártak hozzánk, mindig felpakolva érkeztek. Legalább egy sült csirkét cipelt apa, na meg természetesen kilónyi kenyeret. Rajtuk vettem észre, hogy a kenyér nemzedékválasztó. Szüleink korosztálya sosem eszik friss, ropogós kenyeret, mert mindig többször annyit vesz, mint kellene, hátha holnap nem lesz.

Fene se gondolta volna, hogy hadiüzemnek számíthat egy malom is, no de ha Erdélybe és a Felvidékre szállítja a lisztet! Apát, mint hadiüzem-vezetőt felmentették a bevonulás alól. De akadt neki ütközete a hátországban is.

– Böszörményben a mozi is a malmoséké volt, de Schmidték bérelték. Mivel a vasárnapi és szerdai mozielőadásokra vizet szolgáltattam, ha Schmidtné meglátott, már nyújtotta is a két jegyet a páholyba és én bementem a mellékajtón. Akkor is mentem volna, ha Gál Mihály országgyűlési képviselő – fehér glaszékesztyű, ezüst lófejes sétapálca – rám nem szól: „Te mit akarsz itt?” Tudnod kell, Gál Mihályt csak azért választották meg, mert Böszörmény ragaszkodott a saját képviselőhöz. Megválasztották, pedig mindenkit lekezelt, mindenkit letegezett. Ha valaki azt mondta neki doktor úr, figyelmeztette: „Nem doktor, hanem főorvos úr!” Büszke volt, hogy neki nagyságos cím jár, nem elégedett meg a tekintetessel sem. Ő szólt rám ott a moziban: „Te mit akarsz itt?” – És te mit akarsz? – Ha ő letegezett, én visszategeztem. „Hogy mersz engem tegezni?” Ekkor már mindenki odafigyelt, és sugdosták a fülembe: „Nem tudod, kivel beszélsz?” – Dehogynem, a bolondos Gál Miskával!

„Neked bolondos Gál Miska az országgyűlési képviselő?” Szóval jöttek a szavak, jöttek. A nép csodálkozott, Gál pedig rendőrért kiáltott, mert megfogtam a grabancát és a botját kivertem a kezéből, mivel rám akart vágni. A malomból ismerős volt a rendőr, és amikor azt mondta neki Gál, hogy azonnal vigyen be, összevágta a bokáját és megkérdezte, miért? „Vidd be, a többit majd elintézem!” „Nem látom az okát, hogy bevigyem, képviselő úr.” „Ha nem viszed be, téged is elintézlek!” – mondta a rendőrnek, de az nem fogadott szót. (Létezett ilyen rendőr? – a gyerek). Másnap a rendőrkapitány megérdeklődte, ki vagyok, mi vagyok. Mondtam Balázsnak, a tulajdonos fiának, ez meg akar engem veretni! „Áh, ne hidd! Nyugodtan bemehetsz hozzá, ismeri ő Gál Miskát!” Na, a kapitány csak annyit mondott nekem: „Tudhatta volna, milyen. Nem kellett volna mindenki előtt letegezni és goromba szavakat használni!” Kérem, nem vehettem tréfának, hogy rám emelte a botot! „Jó, jó, nem kell azt olyan komolyan venni! Máskor ne tegyen ilyet!”

Eltelt néhány hónap, amikor jött Balázs: „Tónikám, nem tudnád a két lovat nélkülözni a vagonrakásnál, mert kimennénk vadászni?” Ahogy beszélgettünk a gépház előtt, jött ám Gál Miska zergetollas kalapban, a vállán puska: „Kész vagytok, Balázs, mehetünk? – aztán rám nézett. – Te, Balázs, ez az a vaddisznó?” Mire én visszaszóltam: – Vaddisznó vagy te! – Erre kezet nyújtott: „Ilyen magyar emberekkel tudnánk megvédeni a hazát! – meg ilyen marhaságokat. Rázta a kezem: – Szervusz! Úgyis tegezzük már egymást!” Később bekerültem a vadásztársaságba és a pohárköszöntőknél mindig dicsért, elmondta, hogyan ismerkedtünk össze. 1945 után aztán Miska bátyám bujdokolt előlem. Egyszer utána mentem és megkérdeztem: – Te már nem is köszönsz? „Tudod fiam, milyen idők járnak! Féltem tőled, hogy őszinte legyek. Benne vagy a szakszervezetben, meg városi képviselő vagy. De látom én, nem vagy te rossz ember.”

16.

Édesanyám a második házassága első két évtizedében, a hetvenes évek végéig többnyire egészséges volt. Évente üdültek szakszervezeti beutalóval, dunai hajóúton külföldre is elmerészkedtek, de a torokszorító vágy, a repülőút beteljesületlen maradt. Ezt anyám addig halogatta, amíg a „képzelt” majd a valódi betegségek fel nem mentették az alól, hogy szárnyra kapjanak. Életének jókora részét töltötte ki a kórságokkal folytatott csatázás. 1973 tavaszán kézfejnyi daganatot találtak a jobboldali petefészkén. Vérzékenysége miatt halasztódott a műtét, ami kikészítette, végül márciusban mégis megoperálták. Hazarohantam meglátogatni a kórházban. „Drága fiam, ha néha úgy éreztem, hogy már nem bírom, megsimogattam a könnyeid helyét az arcomon és erős lettem tőle. Csodát tudnak tenni a fiúi könnyek is” – persze csak szűk határon belül. Anyámat saját bajából kiakolbólította az édesanyja egyre reménytelenebb helyzete, a műtét utáni harc az életéért, végül a halála. A következő évben anyák napjára a virágküldő szolgálattal szegfű csokrot postáztunk anyámnak, amiből ő két szálat kivitt nagymama sírjához. „Ez az első anyák napja, hogy nem köszönhettem őt élő szóval – írta. – Már érzem, hogy erősödöm a ráemlékezésben.” A rákövetkező esztendőben bekerült a belklinikára és csak azt kérte, hogy ne abba a kórterembe tegyék, ahol nagymama meghalt.

A veszteség megerősítette alapvető mentalításában: annyira törte magát az egészségért, hogy nem egyszer ebbe betegedett bele. Elsősorban az aggályoskodás okozta stresszbe, végül a gyógyszerek túladagolásába. Szüleim mindketten gyönge gyomrúak, gyomorégésre, szorulásra hajlamosak voltak, amit rám is örökítettek. Anyám, hogy biztosra menjen dupla adag hashajtót vett be, aminek egyszer-kétszer, főképp élete vége felé szégyenteli következménye lett. Nem feledékenység miatt vett be két adagot, többször járt így a vízhajtóval is. Ekkor meg annyira szédült, hogy elesett és összetörte magát.

„Két hete nyomom az ágyat. A szemészeten magas a küszöb, és azon olyan szerencsétlenül estem át, hogy a térdemet összezúztam. Még mindig dagadt és gyulladásban van. Az egész SZTK-ban sehol nincs küszöb, csak a vaksiknak a szemészeten. Ők adtak egy olyan szemcseppet, amitől mind a két szemem bedagadt. Így járok én, aki ajtóstól ront a szemészetre, a végén lesántul, megvakul… Ebcsont beforr: tűrömfű kell rá!”

De kevés lehetett a tűrömfű, anyám messziről futott neki a halálnak. Már a válás után szemezgetett vele, hetven fölött dacolgatott, majd egyre csak hátrált, hátrált. 1981 őszén napokig fojtogatta a bőgés, hogy ő, az egyik szervező képtelen elmenni a Dóczyba az ötvenéves találkozóra. „Mi a frásznak így élni, mikor lelkem repülne, de a nyomorult test, leránt a földre.” Készenlétbe helyezte „bakaládáját” a kórházban leginkább szükséges hemehumival. Három év múlva úgy érezte, meghalni sincs ereje: „Csak gyengülök és fogyok. Már 42 kiló vagyok, öt-hat kilóval kevesebb, mint tavaly. Orvoshoz nem megyek, ne kínozzanak a sok vizsgálattal. Bár éltem eleget, egyszerűen nincs erőm arra, hogy összepakoljak az útra. Nem vagyok szomorú, ebbe bölcsen bele kell törődni.” 1984 karácsonya előtt apa írt, hogy anyám elesett, bevitték a klinikára. Aztán ő maga is jelentkezett: „Néha bizakodom, néha szenvedek. Csak egészségesen érdemes sokáig élni. Nyugodt szívvel adom fel az életem. Csak a szenvedéstől félek, nem a haláltól. Imádkozom, hogy könnyű legyen a vég. Tudom, nem halok meg, míg ti éltek” – ismételte, amit nagyanyám is mondott neki. Én már adom tovább. Az olvasó kezébe adtam a sorsunkat. Ha akad húsz év múlva is, aki kíváncsi ezekre a sorokra, az valamennyi élet – ha teljes is a halál.

Az ötvenedik születésnapomra anyám három napig írta a köszöntő levelet, hogy ne legyen recegős: „Nem hittem, hogy ezt így ketten együtt megéljük, ha betegen is, de még megvagyok neked.” Ezelőtt már kimetszettek a szája széléről, a szeme aljáról, a hátáról több basaliomát… Állítják, ez a bőrrák műtéttel, sugárkezeléssel gyógyítható és nem ad áttéteket. „Nekem csupán olyan zsenge öröm jut, hogy nem kell sugarazni. Apa mindent elkövet, hogy még mellette legyek. De olyan borzasztó a küszöbön állni és nem tudni, milyen lesz az átallépés.”

Szüntelenül csábítottuk, hogy jöjjenek hozzánk Pestre, környezetváltozásra, pihenésre, itt a gázóra kattogása sem nyugtalanítaná őket. 1986-ban jártak nálunk utoljára: „Hét hétig ültünk nálatok. Sehol nem voltunk ennyi ideig. Itthon nem akartam a lakásra ismerni, olyan volt a két szoba, mint két kis egérluk, féltem, rám dől a szekrénysor. Köszönöm a szép pulóvert is, amit vettünk. Tudod, te mindig olyan morcos vagy, amikor a legkedvesebb akarsz lenni hozzám. Zárás előtt fél órával eszedbe jutott, hogy Irén napra nem akarsz butaságot venni: azonnal öltözzek, megyünk vásárolni! Nem lelkendeztem a roham miatt, de nekem talán a legutolsó, legkedvesebb emlékem marad rólad. Olyan voltál, mint egy Grál-lovag, karoltál, vigyáztál rám, megvettél volna mindent, csakhogy örüljek. Segítettél próbálni, nézted, hogy jó-e nekem. Sötét volt, már bezárt minden bolt a Váci utcán, de oda is elvittél, mutogattál minden érdekes dolgot. Míg nálatok voltunk, mindig szaladtál valamerre, hol testben, hol lélekben, de azon a két órán át csak az enyém voltál. Sajnálom, hogy apa nem volt velünk, de ha ő boltot lát, borsózik a háta. Úgy érzem, ez volt az utolsó látogatásunk nálatok. Nem nekem való az ilyen maratoni kirándulás, még ha szép is volt, jó is volt.” Ez a jóslata is igazolódott. 1987. február: „Mennék is, csak ne volnék ilyen nyomoronc! Csak jobb lenne egy picikét az egészségem: nem sokkal, csak egy fogsorral! Nem tudom megszokni az alsó protézist, feltöri az ínyemet, csak ugrál a számban, csattogok, mint Piroska farkasa.” Augusztus: „Minek élek én még drága apa terhére? Ő tart életben a gondoskodásával. Csak alkudozom az Istennel…” Karácsony: „Ne haragudj, hogy a kedves meghívást most is visszamondjuk, az öregeknek nehéz már kimozdulni, vinni a baját máshová. Tudomásul kell vennetek, hogy elfutóban van már az életem.” Még két és fél esztendeig futotta.

Sosem gondoltam volna, hogy Ágnes lesz az egyik „futtatója”, vigasztalója. Első feleségem, Marcsi hozta őt először a házhoz, majd én. A két nő egyiptomi társasutazáson ismerkedett össze. Marcsi meghívta hozzánk, és ránk szakadt a kis konyha, ahol az asztalka nem volt egy méter sem. Mellette ketten szűkösen bekaphattuk a reggelit vagy a vacsorát. Ám ekkor hárman voltunk. Balra Ágnes, jobbra Marcsi, középen én. Nem tudom, hogy az asztalon mi volt. A lapja viszont Szeged egyik szép asszonya, a 26 éves Ágnes nyakig érő, miniszoknyás lábát takarta.

A szegedi szépség árfolyama mesés. Farkas Gábor, a biológiai központ világutazó akadémikusa kitalálta a szépségfaktort a szemrevaló hölgyek gyakoriságának mérésére. Ez a tudósember séta közben a földteke hatvan országának városaiban reggel, délben és este is megszámolta, hogy száz szembe jövő nő közül hány a szemrevaló. Majd átlagolt. Vitathatatlanul precíz, ám szubjektivitásától nem mentes kutatása szerint a Farkas-szépségfaktor São Paulot és Havannát is megelőzve Szegeden a legnagyobb! Riót nem említette. Pedig, ahogy Szegeden az egyetemisták és főiskolások, úgy Rióban a turisták magas aránya emelheti az egekbe a „fordulj utána”-mutatót.

Szóval a miniasztal alatt volt a szüntelenül zizegő Ágnes meztelen lába. Mindjárt kettő. Nekem, a 36 éves, nős férfiúnak úgy kellett a tenyérnyi helyen ülnöm, hogy a félreértések elkerülése végett, nehogy összeütközzön a térdünk. Ágnes nem félreértős típus, ő is pontosan érezte a villámlás előtti feszültséget. Noha a geometriai formák térbeli elhelyezkedése szerint az érintkezés elkerülhetetlennek tűnt, a mi térdünk ekkor nem ért össze. De később pótoltuk.

Zsák a foltját! – állapították volna meg a Rákosi-korban, mivel Ágnes apja csendőr volt. Szeged tanyavilágának csendőre. Ezt ugyan nem derítette ki az állambiztonság, de azt kéjesen állapították meg a levelezésükből, hogy „korábban szerelmi kapcsolat volt közöttük”. Ágnes származásának is lehetett némi szerepe abban, hogy disszidált. De erről már esett szó. Miután kiderült, hogy anyám májzsugorodását egy nyugati gyógyszer képes lassítani, Ágnes lett az egyik beszerzőnk. 1987 júliusában anyám szuperlatívuszokban számolt be arról, hogy Ágnes a fiával és az édesanyjával meglátogatta. Ágnes édesanyja, Etuska, mérföldes kacajával felvidította anyámat. Sőt Etuska el is akarta vinni magához Szegedre, később is irkálta neki, hogy érte megy kocsival. Amilyen dühös volt anyám az itt-ott felbukkanó hölgyek miatt rám, olyan hálás volt Ágnes szeretetéért. Ő pedig, mivel boszorkányképzőbe járt, természetgyógyásznak készült, képes volt hatoldalas levélben tudatni anyámmal egy gyógynövénykúra összes csínját-bínját.

Anyámék házasságát minősíti, hogy a lelki okokra visszavezethető „Pünkösti Miska-kórok”, főképp az ekcéma nem újult ki, a gyomorfekély is csak néha-néha jelentkezett. De jött helyettük sok kis apró, lassanként elhatalmasodó nyavalya. 1977-ben kezdett az izzadásra panaszkodni, hogy minden reggel csatakos hálóingben ébred, de nem tudnak vele mit kezdeni. Ez a panasza végigkísérte. „De mit akarok, idestova 70 éves leszek. Mennyi fiatal meghal. Ilyenkor szégyellem magam, hogy én még élek. Igaz, sok bajom van, de még így is szeretek és akarok is élni, örülni nektek.”

Sorra hagyták el a fogai. Tályogok, benn hagyott vagy félrefúrt gyökerek, szájműtétek sora miatt két-három éven át egyre utáltabb pépeken élt, aztán az SZTK-ás, majd pénzes műfogsor kínozta. De volt vesemedence gyulladása, gyötörte a vérszegénység, a májelégtelenség, kideríthetetlen okú láz, és mivel a gyógyszerektől puffadt, kikészült szinte minden legapróbb bajban is. Ha a közösségben többet forgolódó apa influenzás lett, akkor anyám nyakába szakadt minden teendő. „Tudjátok, hogy mindig elkapom tőle, most meg ilyen legyengült állapotban menni kell vásárolni, főzni, és a beteg mellett lenni. Csak most döbbentem rá, milyen végtelen árvák vagyunk, senki sincs, aki ránk nyitná az ajtót.” A küzdelem az influenzával valóságos szeánsszá alakult. Fertőtlenített. Elsősorban az edényeket, de a levegőt is kvarclámpával (?)… „Megőrülök az izgalomtól, hogy el ne kapjam.” Ennek ellenére spórolásból hány, de hány alkalommal nem kapcsolták be a gázkonvektort, és persze, hogy megfáztak. Ha anyám ágynak esett, nehogy minket is megfertőzzön, apára hárult a levelezés. Szegénynek nem volt elég a párja betegsége, még az írás is, amit szívből utált. Ha anyám nem tudta rátukmálni¸ akkor megnyugtatott: „Nem köhögtem a levélre, nem kell félni!”

Anyám: „Most tettem apa elé a levélpapírt, hogy köszönje meg az Antal-napi jókívánságokat. Utóvégre őt hívják így. Talán oda is elhallatszott a sóhajtása. Pedig mennyire tud örülni, ha pupujgatják.” Igényelte bizony. Pár hónappal a házasságuk után Budapesten próbálta ki az általa feltalált rizshántoló gépet és akkor biztatás nélkül írt egy szép szerelmes levelet anyámnak. „Vasárnap egész nap feküdtem, olvastam, de már az sem ízlik. Nincs semmi, ami téged pótolna. Ha itt volnál velem, minden jó volna. Könyörgök, írjál akárcsak két mondatot is… Azon töröm a fejem, mit mondjak neked, hogy meg tudd, mind a szívemből jött, amit leírtam, és hogy érezd, nagyon szeretlek… Te kicsi asszonyom, te nagy igazi szerelmem. Milliószor csókollak, csókolom mindazokat, akiket te is szeretsz: Anti.”

Szerették egymást. Anyám ugye azt mondta: „Negyvenhét éves vagyok, nekem férfi nem kell, de vele…” Bizony, bizony, vele, vele! Testi szerelmükről alig tudunk valamit, amin anyám és kortársai ismeretében nincs mit csodálkozni.

1976 augusztusában felhívtam olvasni szerető kettecske figyelmét az Új Írás folyóiratra. Anyám szeptemberben keményen reagált rá: „Illyés Régi komédiája, elbeszélése remekmű, az utóbbi különösen tetszett. Na de, Tornai verse! Azt hittem, leég a képemről a bőr, míg olvastam. Bőre puha lombjával hogyan takaródzik, jobban mondva kitakaródzik. Ez kész pornográfia! Apa még egyszer el akarta olvasni, de nem engedtem. Nem akarunk fejlődni, ilyen irányba semmiképp.”

Kíváncsiságból előszedtem Tornai József: Bőre puha lombjával című emberszép versét egy titkos randevúról a kölcsönlakásban (részlet):

„…Vállamba harapott, élesen,

kegyetlenül, semmi játék;

foggal saraboltam a nyakát,

keze a forgómra siklott s lejjebb,

lihegve valamit, amit már

elfelejtettem. Két penge-lába

szétnyílt, szeme autófénnyel

szúrt a szemembe. Akkor érintettem

a legérzékenyebb mélyén.

Kicsit sikoltott s én tovább

csókolgattam vak testrészemmel,

míg bírtam. Összekapcsolta a lábát,

ringott le-föl, oldalt: önkívületi zenére.

Én kijjebb és beljebb hánykolódtam

örök sötétségében, megszületni habozó

újszülött. Valami egyszerre lobbant

bennünk, agyunk ideg-csillaghálóiban…”

Az én verses jó anyám szerint ez pornográfia! Ekkortájt, vagy talán az oldottabb nyolcvanas években apósom észrevette, hogy van pár Playboy és a Penthouse magazinom. Bár én sem gyér angol tudásom gyarapítására szereztem be őket, apukát végképp nem ez mozgatta. Én néhány mihaszna „szakkifejezést” ugyan megtanultam belőlük, apósom viszont zsilettel „észrevétlenül” kimetszett pár oldalt, többet nem is kölcsönöztem neki.

Harminc év múltán eszembe jut, a szelíd Tornai versen felháborodó anyám és kíváncsi öregeink mit szólnának például a világháló pina.hu látnivalóihoz? Lehetne ennek örülni is, hiszen végre valami magyar, mégis mentes a faji előítélettől! Sorjáznak az exkluzív ázsiai, meg fekete oldalak, a „tartalmi” szolgáltatásokra ajánlkozó hölgyek között a német, osztrák, angol stb. linkeken is kitüntetett számban szerepelnek hazai ribancaink, hogy anyám szavával éljek.

„Ha engem szeretsz, trágár nyelven sose írjál” – ér utol a figyelmeztetése és el is keveredtem a témától. Biztos, hogy istenverte prüdériája ellenére az ötven körüli pár harmonikusan élt együtt az ágyban is. Apa talán vérmesebb volt apámnál, a húgom szerint anyánkhoz mégis a végtelenségig hűséges volt.

– A malomban egy férjes asszony szemet vetett apura, de ő rá se bagózott – hoz fel Éva erre egy példát. – Az elszánt nőci javasolta, csak feküdjenek meztelenül egymás mellett. Apa ezt elmondta anyánknak, és nyugtatásul hozzátette, ilyen badarságba ő nem menne bele.

– Anyánk erről a „szenteskedő ribancról” nekem is mesélt!

– A folytatást ismered? Én akkor már egyetemista voltam. Anyánk féltette apát, a megnyugtatására ő elintézte, hogy nyári munkát kapjak a malomban. Még ez a kalácsképű csaj is tudta, hogy ellenőrként lettem kirendelve. A többiek is a szemük sarkából figyeltek bennünket, nekünk drukkoltak és akárcsak apa, ők is elítélték ezt a némbert.

Anyám ügyesen igazgatta vérmes emberét. Talán inkább évődve, mint panaszosan említette:

– Tudod, apádnak nagy az étvágya meg az eszköze az én kicsi testemhez, rákötök hát egy vékony kis zsebkendőt a tövére!

A szobájukon üvegkazettás ajtó volt, és belül egy vastag függöny védte őket a hidegtől. Az ajtó a sötét hallrészbe nyílt, balra szemben, fejjel az alkóv falánál állt anyám egy szem ágya – a másikat nem tüzelték vissza az oroszok –, a végében pedig, lábtól, apa tőlem örökölt heverője. Ha csitri húgom figyelmetlenül rájuk nyitott és egymás mellett feküdtek, anyám kisvártatva felkapcsolta a fejénél lévő lámpát, jelet adva, hogy jöjjön csak.

– Mit mászkálsz itt annyit! – szólt rá apa.

Éva hadarta, mit olvasott, vagy kérdezett valamit. Csicsergett, anyám meg válaszolt neki, amitől apa egyre idegesebb lett:

– Ne csacsogjatok már annyit!

Egyre esendőbb anyám évekkel később elpanaszolta Évának, hogy apa rádörrent: „Van nekem feleségem, mégis a csapba kell kiverni a farkam!” Anyánkat az emelt hang is bántotta, hát még az otromba tartalom! „Mondtam neki, Antikám, elvárnád, hogy ilyen beteg testtel?... Fogjál magadnak valakit!” – idézi a húgom, és hozzáteszi:

– Anyánk apu rendelkezésére állt idősen is!

– Mikor gyönge volt, mint az őszi légy, és a szédüléstől járni sem tudott? Remélem, nincs igazad apa örök hűségéről, hiszen eleven volt az utolsó pillanatáig, anyánk meg vagy egy évtizeden át egyik betegségből a másikba tántorgott, kórházból klinikára meg vissza!

– Mégis állítom, sosem csalta meg az ő kicsijét. Ide a rozsdás bökőt, hogy nem!

Sajnálnám, ha ez a menthető lopott öröm is kimaradt volna az életéből. Vitánk talán a férfi és nő szemléletének különbségéből is adódik. Persze Éva jobban ismerhette „szülőapját”, mint én.

Ellenem szól, hogy anyám az utolsó pillanatig nő volt, átkozott kórságai közepette is.

Halála előtt bő negyedévvel tüdőcsapolás után kijött a klinikáról és a harmadik napon már ment hozzá a fodrásza a haját dauerelni. Mikor apa már nem élt, és anyám az onkológia és a mi lakásunk között közlekedett ki, be, az utolsó héten Éváék feljöttek meglátogatni, és ő megkérte a lányát, hogy fésülje meg, de a kis hálókabátkáját levette, nehogy összehajazzák…

Anyám és apa szerelme, szeretete egyszer borult árnyékba. Egyéves házasok lehettek, amikor eltűnt nagymama pénztárcája. Esküdözött, hogy oda tette, vagy ott hagyta, és nem volt ott. A családból egyedül a kicsit vadóc lánygyereket, Évát lehetett gyanúsítani. Csakhogy a kölkeiért apa ölni is képes lett volna. Éva egyszer szipogva ment haza az iskolából, mert kackiásan viselt svájci sapkáját egy fiú lekapta a fejéről, és a pocsolyába dobta.

– Tedd fel és gyerünk vissza, menj előttem! – szólt rá apa.

A fiút még az utcán találták és másodszor is nekiugrott Éva sapkájának, de apa elkapta a pajeszét és megcsavarta:

– Megkeserülöd, ha egy ujjal is a lányomhoz nyúlsz!

Lopással sem hagyta vádolni a lányát. Napokig veszekedtek. Úgy összekaptak, hogy apa megütötte anyánkat, és ő az ütéstől elesett.

– Elmegyünk! – szólt apa a lányának.

– Vissza anyuhoz? – kérdezte Éva döbbenten.

– Nem, oda nem.

Csakhogy meglett a pénztárca! Nem ott persze, ahol kellett volna lennie, és riadt nagyanyám szörnyű zavarában nem tudta, mit tegyen. Soha nem volt neki annyi pénze, hogy ekkora kalamajka keveredjen belőle! Az a kurva pénztárca nem érte meg ezt a galibát! Egyébként is megszerette már a kislányt, és jó ember volt a veje is.

– Kicsi anya megriadt, hogy mit vett a nyakába – idézi fel Éva. – Neki is nehéz volt, nekem is a nagy szabadság után beilleszkedni egy egészen más rendbe. Egyáltalán a rendbe. Otthon tőlünk, a két lánytól legfeljebb Tamás kérdezte meg este, hogy ettünk-e. Aztán vágott egy szelet kenyeret, Cili talált a spájzban egy üveg savanyú uborkát és azt ettük. Itt meg, miközben tanultam, nagymama tálcán behozta nekem az ebédet a szobába. Törődtek velem! Az első időkben mégsem tudtam megosztani az aprócseprő gondjaimat kicsi anyával. Ő talán egyszer hánytorgatta fel, hogy megütötte apa. Ilyesmi többet nem fordult elő. Hangos szó sem nagyon. Anyánk ezt sem tudta elviselni. – Ne kiabálj! – mondta apának. – Velem soha senki nem kiabált, és ebben a házban ez nem szokás! Zavarta az emelt hang is: „Mi az, hogy ne morgolódj sokat apával? Inkább neki írj, hogy ne beszéljen olyan nagybetűkkel” – írta.

A pénztárca históriát mintha említette volna nekem is, de a pofont nem. Nem hittem volna, hogy ez megeshet. Nem ismertem apa lobbanékonyságának a hevét, nem gondoltam volna, hogy ennyire elragadja csöpp és szeretett asszonyával szemben is, anyámról pedig úgy véltem, ütést nem tűr el senkitől. De ennyire szerették egymást.

– Tényleg megütötted édesanyámat? – nézek apa tiszta szemébe.

Szinte látom, amint összeszorított szájjal bólogat, összegyűrődik az arca, és folyni kezd a könnye. De jó, hogy ezt a kérdést soha nem tehettem fel neki!

Mivel megkerült a pénztárca, apának lett volna oka triumfálni, de őt lebénította a saját tette. Különben is, kiadta a mérgét, kész! Ám anyám nem engedte, csak úgy felejteni. Napokig gyóntatta. Apa kikészült, altatót vett be, el-elbóbiskolt a vallatás közben, ami még jobban felpaprikázta anyámat. Végül ő is elcsendesedett, összeédesedtek.

– Tudod, fiam, mi egy évvel a házasságunk előtt már együtt éltünk, ugye kicsim? – néz apa somolyogva anyámra. Ő pedig nevető szemmel tekint vissza rá, de még csak nem is bólint. – Kényelmetlen volt bujkálni! Emlékszel, kicsim, amikor szombat este tízkor felrúgtam a felmosó vödröt és anyuka felébredt?

Egymásba kapaszkodik a tekintetük, és együtt kacagnak.

Mikor felébredtem, először az ütött szöget a fejembe, ha volt is felmosó vödrünk, nálunk az nem lehetett szanaszét. Meg aztán nyolc hónappal a megismerkedésük után összeházasodtak, akkor hát egy évvel korábban… Szóval szexónának álmodtam anyámat, igaz, adtam nekik még plusz négy hónap boldogságot is, pedig esküszöm, nem szorultak rá.

Megismétlem, hogy apa a nyolcvanhoz közeledve is jól tartotta magát, anyánk viszont hetvenen felül egyre többet gyengélkedett, kényszerült kórházba, vagy az otthoni ágyba. Apa, akárcsak gyerek magam, a konyha és a betegágy között szaladgált, hogy anyám útmutatása szerint főzzön. De ez csak kezdetben volt így, hamarosan ő lett a séf: kímélő ételeket készítetett, sőt talált ki anyámnak. Kölyökfigyelmetlenségből egyszer valamibe cukor helyett sót tettem, apa meg az örökös újítási szándéktól hajtva beáztatta a száraztésztát, hogy gyorsabban főjön. Kettőnk szakácstudománya azért egy napon sem említhető; ő tudott főzni. Rengeteg dologhoz volt átlagon felüli érzéke. Az antivilágban ilyenekből lettek az ezermesterek, akik cséplőgépet és zsebórát javítottak, disznót öltek, szőlőt metszettek, tetőt ácsoltak. De neki büszke szakmája volt:

– Egy molnárnak a fülét, a tapintási, a látási, és a szaglási érzékét is használnia kell. Ha például a liszt szaga nem az igazi, tudni kell, hogy a dohosságból, a búzából vagy a gépektől származik-e. De tudni kell az asztalosmunkát is, mert irányítani kell a brigádot, hogy a csövezésnél a megfelelő szögeket állítsák be. Nekünk kell megmondani a lakatosoknak, cseréljék ki a csapágyon belüli kereket, hogy tökéletes legyen. Amikor eljöttem nyugdíjba, azt mondták: „Nem találtunk olyan embert, akinek a kisujjában volt az egész, csak megállt a malomajtóban és szólt, hogy baj van az egyik hengerrel. Az öreg a hangból tudta, ez a gép nem őröl rendesen, tekeri a henger az őrleményt, vagy felragadt a kerék!” Nem hiába szereltem annyi malmot. Például a hajdúnánási eredetileg hatvagonos volt, nyolcat őröltek vele, de nem volt jó a liszt. Azonnal láttam, mi a baj. Megcsináltam, majd egy éven belül 10 vagonosra bővítettem. Amikor jött a 44 órás munkahét, azt mondták, de jó volna, ha 12 vagonos lenne! Annyi lett. Becsült is az igazgató: „Kisujjában van a malom, ne szóljanak bele a munkájába.” Mégis szóltak, hogy ne bántsak egy illetőt, mikor azt mondtam: ez a búzakupac beázott, fegyelmit kérek! Pedig ő volt a hibás, mert a ponyvákat nem jól rakta rá. Dühös voltam, ha bármi érték kárba ment. Lehordtam a vétkest a sárga földig, de másnap már elfelejtettem. Csak akkor nem hagytam békén, ha nem értette, ha okoskodó volt, ha meg kellett győzni. De ez nem szóból állt, hanem megmutattam neki. Ha láttam, hogy nem tudja utánam csinálni, akkor segítettem, akár heteken át. Ha tovább okoskodott, hagytam, hogy egy kicsit fejre álljon, és akkor mondtam: szégyelld magad!

Tudtommal édesanyám két bűnt követett el apával szemben. Az első, hogy nem engedte tovább dolgozni. Ahelyett, hogy a körötte tolongó gyerekek közül fogott volna néhány tanítványt magának –ha jobbára szegények voltak is –, a magánytól félve a szoknyája szélére kényszerítette a vitalitástól duzzadó férfit, talán mert férfiúi túlbuzgásától is tartott. De az alkotószellemet nehéz palackba tuszkolni: belefogott a fafaragásba. „Apa népművésszé lépett elő, két szobrát bevették kiállításra” – írta 1974-ben anyám. Egy év múlva: „Apa négy szobrát, a ti Mandarinotokat is kiállítják. Most épp nem farag, hanem tenyérnyi kis kertjében a palántáit pupujgatja.” Meghívták a népi faragók tokaji táborába. Anyám inkább beteg lett, csak ne hagyja egyedül, írom némi rosszindulattal. Sőt, amikor nagymama halála után kisebbre és bérházira cserélték a lakást, megtiltotta neki a faragást is: egy bérház negyedik emeletén ne zavarja a véső kopácsolásával a többi lakót. Apa szobrai kézügyességről, formaérzékről tanúskodnak. A Bocskaikertben kihúzgált ágas-bogas szőlőtuskóban ő meglátta a darumadarat, a táncost, és egy-két nyisszantása után meglepetten fedeztük föl mi is, amit nélküle soha. Egyedül az hibázott, amit senkitől sem tanulhatott meg: az ízlés. Sírni tudtam volna, amikor egyre szebb szobrait fényes csónaklakkal kikenve láttam újra. Témái között nemcsak madár, táncosnő, juhász volt, őrzi emlékét az említett Mandarin is – a csodálatos. Jó faszobrász lehetett volna, ha nem cserélik el a lakást, ha anyám engedi, ha képezi magát, ha pallérozódik az ízlése.

A lakáscsere külön mese. Nagymama halála után tényleg felesleges volt fenntartaniuk a cserépkályhás, ormótlan hodályt. De nem gondolták végig, mivel jár a bezárkózás egy lakógépbe. Anyám sosem igényelte a fizikai munkát, a bíbelődést, szöszmötölést valamivel, mint apa. Édes inkább felügyelő típus volt, aki izgetni-mozgatni tudta, sőt akarta is az „osztályt”, a környezetét. De nemcsak az ő elképzelése érvényesült a lakáscserénél: szó szerint bepofozták őket a börtönükbe.

Leírtam már a Mester utcai lakásu(n)kat. A kép teljességéhez tartozik, hogy anyámék jó viszonyt ápoltak a tanácsos úr családjával. Az özvegytől megvettek egy 16-18 négyzetméteres szobát, apa fiának, Tamásnak. De helyette Éva jött, ez az ő szobája lett. Egy év múlva apa itt konyhát, majd később abban még „fürdőszobát” alakított ki. Az utóbbi egy függönnyel leválasztott fürdőkályha és kád volt. A jobb napokat megélt tanácsosékkal „üzleti kapcsolatban” álltak. Amerikás csomagjaikból anyám rendszeresen vásárolt főképp divatos pulóvereket a húgomnak.

A felaprózással, a toldozgatásokkal a ház külsőleg is romlott, és a belbecs is kezdett a külcsínhez igazodni. Említettem már, hogy a néhai főtanácsos unokája, Laci börtönjáróvá vedlett. Két büntetés között fogott egy szemrevaló teremtést, akit miniszoknyája miatt az én prűd anyám az ősi mesterség űzésével vádolt. Amikor a fiúja visszakerült a börtönbe, az ifjú hölgy maradt a lakásban és várt Lacira. Ha otthon voltam sokat cicázott a szemem az ifiasszony jól elosztott domborulatain. Apa kedves, avítt bókokat mondott neki. Majd a ki- és elszabadult Laci, részegen rátámadt apára:

– Hagyja békén a feleségemet! – üvöltött és leütötte a hölgyénél is vagy negyven-ötven évvel idősebb embert. Apa a földre esett, eltört a foga és agyrázkódást szenvedett. Igazi oka nem lehetett az ökölcsapásnak, azért volt kétszeresen is megdöbbentő, mert anyámék a békesség kedvéért csip-csup dolgokat vettek a szüntelen pénzzavarral küszködő Lacitól, például olyan „nagyapja után maradt” tájképet 300 forintért, amit aztán kidobtak. Apa leütése után anyám nyomban kihirdette: itt veszélyben van a család élete, „az a bivaly” képes rájuk törni az ajtót! Ez katapultálta föl őket a Viola utca egyik negyedik emeleti lakásába anyám 65, apa 67 éves korában.

Akkortájt minden debreceni levél jajkiáltás volt. 1975. júl. 28.: „Testileg, lelkileg beleroppantunk ebbe a házba, pedig 26 évig senkivel semmi bajom nem volt itt, kedves emlékeim fűződnek ehhez a lakáshoz. Annyira kikészültem, hogy ma Puskás Ica néni (Éva húgom anyósa – a gyerek) vitte el apát kontrollra. Még mindig megvan a kettős látása, a fogászaton fogadni sem akarták, hogy miért nem a baleset után jött, de agyrázkódással hogy ment volna? Az egész felső fogsorát le kell venni, újat kap. Érdeklődöm a lakáscsere után, mert amikor meglátom ezt a díszpinty házaspárt, remegni kezd a gyomrom. Az asszony meztelenül napozott a férfiak szeme láttára!” – vádolt. Mivel anyám már a miniszoknyás hölgyekre azt mondta: „milyen puci”, ez esetben is csupán fürdőruháról, maximum bikiniről lehetett szó. Különben sem volt még divat a meztelenkedés, sőt talán büntetendő közbotrányokozásnak is számított egy lakóközösség előtt.

1975. aug. 4.: „Mi csak ülünk itthon, és nézzük ezeket a lepra embereket. A lakáscsere hirdetést már egy hete beadtuk a Naplóhoz. Részemről nem pereskednék, iszonyodok minden ilyesmitől, de apa ragaszkodik hozzá. Pedig az ideggyógyász is mondta, hogy nehezen fogja viselni. Felül csak két foga maradt, és csak pépest tud enni. Jár-kel, segít nekem, de hamar felcsattan, ami érthető is. Most nekem kell alkalmazkodni, hogy megnyugodjon. Igaz, testileg ő szenvedett többet, de idegileg inkább engem viselt meg az eset. Tamás meg a kis Puskás elkezdték, hogy ők elkapják ezt a dúvadat. Fiatalok!” (Tamás apa fia, a kis Puskás pedig Éva húgom férje – a gyerek).

1975. aug. 11.: „Péntekre kaptunk idézést a rendőrségre, a szabálysértési tárgyalásra. De sikerült elintézni, hogy áttegyék az ügyészségre, közvádasnak, mivel apa nyolc napon túl gyógyult. Lakáscsere ügyben kismillión jártak itt. Szendrei (az udvarban lakó hentesmester – a gyerek) úgy begyulladt a tanúskodástól, hogy kórházba akar vonulni, megoperáltatni magát, és amilyen lüke meg is teszi. Apa mondta neki, vetesse ki a máját, az a rossz. Egyelőre dilemmában van, hogy mit operáltasson.”

1975. aug. 31.: „Szerdán bírósági, pénteken rendőrségi tárgyalás volt. Ez a disznó meg mindent kiforgatott, ami nagyon bántotta az igazságszerető apátokat. Hatósági orvosi vizsgálatra utasították, mert attól, hogy »csak odalegyintettem neki« nem törik ki valakinek a foga, és nem zuhan a betonra.”

1976. jan. 12.: „Egy év fegyházat kapott a fiú, mert 8 hónapot ült már betöréses lopásért, 4 hónapot verekedésért. Teljesen odavagyok, szerencsétlen életvert ember, aki hozzákopott a környezetéhez. Nem vezet minket a bosszúvágy, de ő szabadította el itt a poklot. A villanyzsinórunkat leszaggatta a pincében, a tanúval őrjöngött, hogy büdös vén kurva, majd elintézi őt is, minket is. Az ügyvédje enyhítésért fellebbezett, az ügyész meg súlyosbításért.”

Anyámék hamarosan „megszabadultak” a fölszinti lakástól – kezdtek begubózni.

Hajdan kis kertjük is volt a Bocskaikertben, de anyám, sőt a parasztivadék apa sem mozgott otthonosan a gyümölcsös teendői között. Pár év múlva a hétvégi telekből faház lett a Tisza-csatorna partján. Apa itt már több építeni, jobbítani, javítani valót talált, de elég volt beülni melléjük a kocsiba, hogy megsejtse az ember, nem sokáig lesz meg ez a vityilló, sőt a kocsi sem. Kisanyám feszt korholta apát, hogy gyorsan megy, hogy nem ismeri ki magát, hogy leszorítják, hogy „jaj, Antikám, jönnek, mint az állatok!” Aztán két-három balatoni út, főképp a pesti átkelés bizonytalankodásai után maga apa is elhitte, el kell adni a kis Trabcsit, ami megint csak az elfoglaltságot, a bütykölési lehetőséget vette el tőle. Ez a Trabbant – drága apa ezt a szót, mindig két bével mondta – muzeális értékű volt, egyedi darab. A gazdája ugyanis nem ismerte az alkatrészhiányt. Amit nem kapott meg, azt óra vagy mérleg, netán hajdani motorkerékpárja darabjaival helyettesítette. Szükség esetén összeragasztgatta őket: az Epokitot a főzésen kívül mindenhez használta. Még csak hetvenéves volt, amikor anyám kilőtte alóla a Trabantot is: „Apát alig látom, a kocsit darabokban hordja fel, glancolja kívül-belül, hogy jobban ráharapjanak a vevők. Nagyon fogom sajnálni a kis Szöcskét, de hiába, apát nagyon idegesíti már a vezetés.” Minek a, kinek a „vezetése”?

Anyámban ekkor még dühöngött a kézimunkázás. A lakásunk az idő szívfájdító pusztítása ellenére is tele van, az általa varrt terítőkkel, főképp párnákkal. „Elkészült az új asztalra egy szép kalocsai terítő, három hónapig egyetlen tévét se néztem végig, csak őcköltem minden szabad percemben.”

1979-ben jelent meg az első könyvem, amivel anyámék különösképp büszkélkedtek. Meglepetést a tizenhárom éves, válással „elhagyott” fiam okozott: „Péter hozta magával a könyved, olvasta itt is, úgy tartotta a kezében, mint mi régen a Bibliát, úgy beszél rólad, mint egy szentről. Ápold benne ezt a képet.” No ez, hál’ isten’ nem sikerült, nem lett volna ínyemre. Nagyanyjával együtt a kamasz is írt: „Nagyon tetszik a könyved, jó a témája. Osztályfőnököm dicsérte az Ellentétek című filmeteket. Kérdezték, hogy rokonom vagy-e, mondtam, a lehető legközelebbi.”

Apát életében kétszer „tették ki az újságba”. Először kapitalista hajlamú kizsákmányolóként, másodszor, mint kiváló feltalálót.

– Amikor az oroszok a Kárpátokban voltak, a malomtulajdonos kapott a rokonától, Hadházi főispántól egy volt zsidó malmot. Rimánkodott aztán, hogy menjek el vele Mándokra, mert fél átvenni egy olyan malmot, ahol idegen főmolnár van. Az édesanyja is könyörgött, végül családostól elmentünk vele. De mikor közeledett a front, Mándokon is egymást érték a vonatok. Mindenki menekült és egy üres vagonba bepakoltuk mi is a holminkat. Egyszer csak látok egy csomó katonafélét, és közöttük felismertem egy Rubin nevű zsidó fiút, aki Böszörményben nem messze lakott tőlünk.

– Rubin úr, maga hol jár itt? – Szinte sóbálvánnyá dermedt, és úgy tett, mintha nem ismerne. Mondogattam, ki vagyok, végül megszólalt:

– Vannak még németek a községben?

– Már elmentek.

– Nem tudna adni egy kis kenyeret?

Hoztam nekik a vagonból egy egész veknit meg szalonnát is. Nagyon éhesek lehettek, nyomban enni kezdtek.

A gyerekek, Tomi és Cilike kicsik voltak még, a feleségem félt, mi lesz velünk. Végül az utolsó híradós osztag átvitt bennünket a Tiszán, és letettek Sátoraljaújhelyen, onnan indultunk haza. A kislány a hátamon volt, Tamást vezettem; az a tízéves gyerek velem gyalogolt. Az oroszok november 25-én értek Böszörménybe, mi meg karácsonykor. Egyszer megjelent a lakásomon Rubin:

– Torma úr, nem volna szüksége egy szódavízüzemre?

– Molnár vagyok én, minek nekem szódavízüzem, Rubin úr?

– Sose felejtse, amit mondok: este víz, reggel pénz! Én most elmegyek Belgiumba. A hitközség lesz a gondnok, de keresek egy alkalmas embert…

Addig beszélt, hogy elmentem vele, és megmutatta, hogy kell szétszedni, tölteni a szódavizes üvegeket. Így lettem szódavízüzem-tulajdonos. Rám hagyta a házát is, hogy majd később megmondja, mennyiért adja. Elképesztő történet. De Rubin úr ilyen volt. Bár többet hozott a szóda, mint a mesterségem, azt azért nem akartam otthagyni. Egy idő múlva értesítette Rubint a hitközség, hogy 14 ezer pengőért kérik a lakást, mire azt válaszolta, hogy adják nekem 12 ezerért! Ilyen hálás volt, anélkül, hogy erre rászolgáltam volna. Később is írt Belgiumból, hogy megtanultam-e a mesterséget, jó-e az üzem? De még mennyire jó volt: lovat is vettem, mert hordani kellett a szódát.

Apa talán csak a politikában vallott kudarcot; túl önfejű, túl becsületes volt hozzá. Így mesélt erről:

– A felszabadulás után felszólítottak, hogy mindenki lépjen be valamilyen pártba. Dinok Emil, az almolnárom, kommunista lett, és mindig mondta, lépjek be én is, de viszolyogtam tőle. Bár 1919-ben még gyerek voltam, emlékszem, azt ígérték édesapámnak, hogy földet osztanak. Nagyon nehezen szedtük össze rá a pénzt, beléptették a kommunista pártba is – ami az egész életén végigkísérte –, mégsem kapott földet. Még én is meg voltam jelölve a katonaságnál egy piros v betűvel. Egy tisztestől megkérdeztem, mit jelent ez, és azt mondta, hogy a családban kommunista volt. Megmaradt bennem, hogy kommunistának lenni nem jó. Meg Böszörményben a pártbeli emberek között többen voltak, akik egy órát se küzdöttek, dolgoztak életükben, azért léptek csak be, hogy ebből majd hasznuk lesz. Megmondtam a titkárnak is, hogy viszolygok ezektől, mire azt válaszolta, hogy ezt ő is látja, de azok úgyis kihullnak. Ám követelőzőbbek voltak annál, hogy tényleg elmaradtak volna, én pedig nem szerettem a szélsőséges gondolkodást és a szociáldemokraták közé álltam.

Tudod, benne volt az emberekben, hogy változzon valami. Esténként örökké ott ültem a szakmaközi bizottságban és vitattuk, mit lehet tenni. Talán két évig működtem a városi képviselő testületben, még az országos választmányba is bekerültem. Elmaradott voltam, nem tudtam megérteni, miért kell ilyen iramban haladni, akár az embereken is átgázolni. Mindig a lelkiismeretem szerint szavaztam, bár mondták, hogy ezt nem szabad, de nem voltam politikailag képzett: belecseppentem aztán megbuktam. Ki mondta volna el nekem, hogy mit akarnak a kommunisták? Nem is hittem, hogy nem kell sokat dolgozni. Hiába voltam a szakmaközi bizottságban, az almolnárom, Dinok jobban tudta, mi történik ott. A kommunista párt szervezettebb volt. Ők sokkal több instrukciót kaptak, hogy mit kell tenni, és mit nem szabad engedni senkinek a világon.

Dinok nem örült a működésemnek. Az első háborúból maradt Böszörményben egy örmény hadifogoly; jó molnár, jóindulatú ember, barátként szerettem. Meghalt és a gyászbeszédet rám bízták. Megírták a szöveget, de én nem említettem, hogy a Szovjetunióból származott. Gyászbeszédbe nevetséges politikát vinni, meg hol volt 1915-ben a Szovjetunió? Mindegy, Dinok Emil szemrehányást tett, és a párton belül felvetődött, hogy még erre sem vagyok alkalmas. Kijelentette: – Ebből baj lesz! Kibunkózzuk a szocdemből, akik nem mellettünk vannak!

A két párt egyesítése után meghívtak bennünket a revíziós gyűlésre, és személyenként megbírálták az embert: „Szódavízüzeme van, kocsist tart, kapitalista hajlamú, harácsoló természetű, a szocializmus építésében kizárt, hogy részt vegyen!” Ezt még az újságba is kitették. Felszólaltam:

– Valdman elvtárs rögtön a munkásokat szúrja ki, a szegény emberek gyerekeit, akik szándékai szépek, és jók. Neki tízezer forint évi adót fizető textilüzeme van, a feleségének rőfös üzlete. Úgy látszik, hogy a kapitalizmus fogalma más a titkár elvtárs számára.

Valdman felállt és átadta az elnöki tisztséget, engem meg felszólítottak, hogy távozzak. A sógoromat is kizárták a pártból meg több becsületes embert. Megdöbbentett, hogy a főjegyzővel együtt rúgtak ki. Ez nem lett volna tragédia, ha nem kezdenek hajszát ellenem. De Valdman felbíztatta Dinokot, és még két régi molnárt, hogy mondják ki: nem dolgoznak velem együtt. És megszavazták! Megmondta az almolnár, addig én uraskodtam, most már ő lesz a főmolnár! Csak ámultam, hogy dolgozni sem engednek. Mentem jobbra, balra, de figyelmeztettek, Szibériába kerülök, ha nem nyugszom. Pesten mondták aztán, hogy pártiskolára voltam delegálva. Lejött egy bizottság és megállapította: három ember gyűlöl, ötvenhat pedig a legszebbeket mondja rólam és, hogy a munkától megfosztani nem lehet. Csakhogy én már nem akartam Böszörményben maradni. Megkeseredett a szám íze, hogy igazságtalanul bántottak. Később láttam, hogy egy forradalom sok sérelemmel jár: egy-két ember nem számít, ha az útban áll. Bukásomat részben a szódavízüzem okozta, a „kizsákmányolás” miatt nem lehettem párttag.

Sok szélsőséges elem volt a pártban, akik csak úgy tekintettek az emberre, hogy eszköz, amelyik végrehajtja a mindegy, hogy mit. Én erre nem voltam alkalmas, mert szeretek a saját fejem után menni. Nem is igen tudnék jó párttag lenni, az embereket igazságtalanul megbántani. Hamar megsajnálom őket, és csak később veszem észre, hogy nem érdemlik meg. Dinok szélsőséges gondolkodású volt, később mégis megbánta, amit tett. Valdman futtatta, mert amit Dinoknak kiadtak, abból nem engedett a szüleivel szemben sem. Én nem voltam olyan engedelmes eszköz, mint ő, aki később igazgató lett, a felettesem. Szakmailag végül csak fölékerekedtem, de ez nem is volt nehéz.

Dinok keze alatt minden züllött. Mindig az övé volt a leggyengébb üzem, az emberek is haragudtak rá, mert tűzön-vízen át végrehajtotta a párt utasítását. Felállt: „Emberek, meg kell szavazni, hogy nem kell senkinek a fejadag!” Zúgott a nép, hogy nem vagyunk megőrülve, hisz a fejadag mindig járt. Dinok kijelentette, veheti a munkakönyvét, aki azt mondja, hogy kell a fejadag. Így hajtotta végre az utasításokat. A főmolnár örökké félt, örökké panaszkodott, hogy Dinok ezt teszi, azt teszi, Dinok meg azt mondta, kinyíratja. Nem tudott az emberekkel bánni. A jó szakemberek otthagyták. Engem mindig hívott, hogy menjek már be hozzá, halat, meg nem tudom mit kerített nekem. Elmesélte aztán, hogy Valdman bírói tanfolyamra küldte, és ő rengeteget szenvedett a kollégáktól, akik lenézték a káderbírókat, mert nem tudtak eligazodni a paragrafusok között. Nem érezte jól magát, azért kapta az igazgatói állást. Aztán kisebb helyre került, végül a komádi malomból ment nyugdíjba, de a pártban aztán is tevékenykedett.

Dinok, Delaja, Kovács Gábor szavazott ellenem. Mindegyik vezető lett. Deleja hat napot ült lopásért, Kovács Gábor nem tudom hány szekér lisztet csempészett ki a malomból és rajtafogták. Kérdezték a rendőrségen, hogy milyen ember. Annyit mondtam: nem bíznék rá semmit. Nem volt vezetőnek való egyik sem, csak a párt nyomta őket. Kovácsról azt mondta Papházi, hogy a malomkövet csak azért nem lopja el, mert nem bírja, mégis kinevezték a Vendéglátó-ipari Vállalat vezetőjévé. 1956 után verte a népet, mint nagyon használható embert mégis tovább nyomták. Végül a pártból is kizárták, takarmánykeverő lett. Amikor találkoztam vele, szidta az összes kommunistát. Kovács Gábor és Deleja Ferenc is megbánta, amit tett, mindketten eljöttek hozzám, a többiekről nem is beszélve. Ha megláttak, majdnem sírtak. Valdman, akivel gyerekkoromban verekedős viszonyban voltam, felszámolta az üzemét, az üzletét, és talpon maradt végig: pénzügyi igazgató lett Debrecenben. Vele nem találkoztam.

Anyám írja 1980 márciusában… Írja? A bő negyedszázad múltán újból jelen idejűnek tűnő levelek, anyám életteli, apa bötécske, ám érzelmes sorai úgy elringatnak, hogy indulnék is újralátni őket… Liftkulcsom nincs, felkaptatok gyalogosan a negyedikre és csöngetek. Mindig a fürgébb apa nyitja az ajtót, és már kiabál is befelé:

– Na, kicsim, ki van itt?

Hallom a hangját, de nyomban belém hasít kérdés, vajon ki nyitna ajtót, ha tényleg becsöngetnék oda. Ismeretlen az arc, zavarba hoz, és az 1980. márciusi dátum is földre parancsol: „Úgy hullnak el a napok, észre se vesszük, mindig akad valami apró-cseprő tennivaló, mennivaló. Ezt a fehérpapírt több mint fél órája keresem. Bogarászás közben elmélázok egy fényképen, egy levélen, ami éppen a kezembe akad. Észreveszem magamon a tipikus öregkori sajátságokat. Ami ellen tudok, hiúságból is küzdök. Tavalyi tüdőgyulladásom óta érzem a testi, lelki, szellemi hanyatlást. Az utóbbi jobban fáj, mint a testi. Elfelejtek neveket, a számon van, és csak pillanatok múlva tudom kimondani, ha egyáltalán eszembe jut. Meg olyan sok ismerős, kedves barát megy el, diákkori első szerelmem is a napokban. De elég az öreges nyavalygásból, csak úgy megsűrűsödtek bennem az érzelmek, mert a gicei kurátor néni halálhírét kaptam, aki a nyáron emlegette, hogy látni szeretne, de már nem bízik benne, hogy találkozunk… Apa azt mondta a napokban: minden tettében, cselekedetében Árpád az én igazi fiam.”

Éva húgom szerint akkor bukott ki belőle az errefelé simogató, amarra karmoló mondat, mikor az ő egyetemista, még igazibb fia kapatosan rájuk verte az ablakot és üvöltve pénzt követelt, meg motort, amit az apja állítólag megígért neki, de nem vette meg… Apa karon fogta és hazakísérte Tamást, aki egész úton lökdöste őt. Ez is hozzájárult, hogy én lettem az igazi fia. 1984-ben egy előző évi Új Tükörbeli vezércikkemet küldte egy barátjának és a fényképem mellé írta: „Ez az én fiam igazán. Pedig mostohának szokták mondani. Ő szeret legjobban. 1958 dec. 24 óta (ekkor esküdtünk) 26 év a legnagyobb szeretetben élünk az édesanyjával.” Feljebb két kis lukba még beszúrta: „Sokat kap a fejére írásaiért, de ő csak ír. Kérlek, ezt küldd vissza, könyvbe gyűjtöm! Üdv: Tóni.”

Torma Tóni munkáséletének felét megmérgezte a politika. Végigmalmozta a fél országot. Kiűzve Böszörményből elszegődött rizst talicskázni a budapesti rizshántolóba. Az ötödik napon, amikor a csiszolóőrök épp távol voltak, az egyik gép ledobta a tetejét és szórta a rizst. Ő azonnal lezárta, és megigazította. Amikor az almolnár észrevette, megkérdezte: „Maga molnár?” Így lett belőle almolnár.

– Amikor l949-ben az új malomban csiszolócsoport-vezető lehettem volna, behívott a párttitkár: „Rendet kell teremteni Tahitótfaluban. Már az ötödik főmolnárt küldjük ki, de mind otthagyta!” – Többet én nem leszek főmolnár, elboldogulok ezen a poszton, feleltem. „Mi mondjuk meg, hogy hol boldogul!” Akkor sem veszem át a malmot! Erre másnap a kezembe nyomták a felmondást. Megdöbbentem, de a kapus felküldött az irodába, ahol már várt a titkár: „Most se veszi át Tahitótfalut?” Kényszerülök rá, de azt se tudom, hol van. „Odatalál. Vigyázzon a gazemberekre, és hozza rendbe a malmot!” A régi tulajdonos bíztatására az emberek mindent elkövettek, hogy tönkremenjen az üzem. Egy szabó volt a vezető, aki sosem látott hengerszéket, és bemagyarázták neki, hogy minden este „kimarad” öt-hat zsák liszt, meg három zsák korpa: osszák szét. Három nap múlva kiszúrtam. Feljelentettek, hogy munkásellenes vagyok, meg kiabálós, mert legazembereztem őket.

Aztán áthelyeztek az Első Nagykőrösi Gőzmalomba, és mellé még hat malmot raktak a nyakamba: a törteli malmot, az abonyi malmot, a szolnoki Erzsébet malmot – nem is tudom mindnek a nevét. Ezeket a malmokat állítólag a feketézőktől vették el, de azok is tolvajok voltak, akik átvették, és mire odaértem a rendőrség már letartóztatott két-három embert lopásért. Szaladgálni kellett egyik helyről a másikra, pedig még az én malmom sem volt rendben. Rettenetes feszültségben éltem két és fél évig. Hányszor kellett összetűznöm az emberekkel, mert berúgtak! Bortermő vidéken a közönség a búzával együtt öt literes bádogdemizsonokban hozta a bort is. Rábeszéltem az igazgatót, hogy vegyük fel a leeresztő csöveket, fönt zsákoljunk, és csúszdán engedjük le a közönségnek a lisztet. Ha a feleségek megláttak az utcán majdnem a nyakamba borultak: „Az Isten áldja meg magát! Hogy tudta az én uramat annyira megváltoztatni? Most nem jön haza részegen!” A lelkükre beszéltem, hogy egy molnár, egy intelligens ember nem dülöngél az utcán. Végül azt mondták: ilyen emberrel még nem dolgoztunk, aki ennyire szigorú, és mégis ilyen jó szíve van. Még a pártba is hívtak, de nemet mondtam, mert egyszer már megbuktam politikából.

Nagykőrösről kéthetenként hazajártam. Említette egyszer a feleségem, hogy Dinok igazgató lett a Hortobágy Malomban és szeretné, ha hozzá kerülnék, mint főmolnár, de én haragudtam rá. Van pofája idejárni, azután hogy kinyírt ártatlanul, mert egy házat kapott Valdmantól? Margit-napon mégis beállított egy csokorral, és nem volt szívem kiutasítani. Nem mosta magát, inkább ajánlotta, jöjjek haza jó fizetéssel; így akarta rendbe hozni az ellenem elkövetett politikai manővert. De ha valakit így összetörtek lelkileg, azt nem lehet helyrehozni. Megmondtam neki, én téged mindig pártoltalak; amikor kihajítottak az üzemből, mindig felvettelek. Nagykőrösön is értetlenkedett a személyzetis: „Magának itt jövője van, ne menjen oda vissza, ahonnan elzavarták!” Csak hát a szállásadónőm, egy református pap édesanyja megírta a feleségemnek, hogy baj van, mert Anti udvarolgat. Ami igaz is volt. Jártam egy nőhöz, mert a feleségemmel rossz életet éltünk, csak azt vártuk, hogy a gyerekek nőjenek. Margit például eladta az egyik házunkat, a pénzt meg ide tette, oda tette: egy nadrágot meg egy csizmát kaptam belőle. Ahogy megtudta, mi van, felkapta a három gyereket, odaköltözött Nagykőrösre és nem engedett sehová.

Végül hazajöttem. Nem akárhogy, mert még mikor Dinok igazgató lett, kijelentette: neki nem kell kapitalista főmolnár, mert Hegedűs hajdan malombérlő volt és ez neki már urat jelentett. Hegedűs észrevette, hogy nem tetszik Dinoknak, és bejelentette, elmegy Békéscsabára. De a vezérigazgató tudta, hogy semmi bűne. Én is megmondtam, ha elbocsátják, nem megyek a helyébe; senki állását nem fogadom el. Tiszteltem azt az embert, mert korrekt volt, egyenes; a budapesti Kondordia RT főmolnára nem lehetett akárki. Végül maradt, én pedig megkaptam a rizsmalmot, hogy tegyem rendbe.

Apa, ez az aranyember nyolcvankét esztendősen is olyan testi és szellemi állapotban volt, hogy tanácsadóként dolgozhatott volna, ha nem kell édesanyámat gondoznia. A debreceni rizshántoló termelését nyolc év alatt a hatszorosára emelte. A 13 akkori hántoló közül mindig az övék volt a legjobb. A fényezett rizs nem kellett külföldnek, az övéket külön fényezés nélkül is megvették. A rizshántoló nem egyszer többet exportált egymaga, mint a többi malom összesen. Az üzemet mégis bezárták a pora, és a rizshéj miatt. Ekkor lett apából technológus. Ha a társadalom kicsit is fogékony lett volna az újdonságok iránt, neve a rizshántoláshoz kötődhetne, talán nem is csupán itthon. Dollármilliókat kereshetett volna szabadalmával, és a rizshántoló gépeknek Magyarország lehetett volna a gyártója. Ismert képlet: a szabadalom feltételes módban, az ország feltételes módban a feltalálót is feltételes módba juttatta. Persze a halállal az övé már feltétlen mód.

Mikor apa visszakerült Debrecenbe, izgatni kezdte, hogyan működnek a centrifuga formájú rizshántolók. A bennük forgó kúpos malomkőre „ablaktörlő” lapátok terelték, szorították rá a beömlő héjas rizst. Apa rögtön észrevette, hogy a gépek majdnem üresek, mert szakaszosan dolgoznak. Támadt egy gondolata: az ívesre hajlított „ablaktörlő” finomabban vezeti rá a kőre a hántolatlan rizst. Spekulált, spekulált, de egy üzemben nem lehet kísérletezni. Ám egy ezermester nem ismer akadályt. Mérnöki rajzot nem tanult, szögsebességet sem tudott számítani, de fából ki tudta faragni, amit kigondolt: rizshántoló gépet íves „féktuskókkal”. Megcsinálta, ráengedte a héjas terményt, és tiszta, hófehér rizs jött ki belőle. Ez talán forradalmi újítás, hiszen nem kell a rizst háromszor felönteni, egy lépésben elvégezhető a hántolás: egy gép végez azzal, amivel addig három! Apa bemutatta újszülöttjét. Ez szép dolog! – mondták.

– Debrecenben akkor már hírem volt, és amikor elkezdték az új rizsfajták hántolási próbáit, Kállainak, a minisztérium megbízottjának Debrecent ajánlották Dévaványa és Budapest mellett. Tízmázsánként kellett leengedni a különböző rizseket, és egy alkalommal megmutattam neki a kis fagépemet. Elámult. „Mikor találta ezt ki? Hol volt, hogy ezzel senki nem törődött? Miféle emberek vannak itt?” Pesten aztán bejelentette, hogy van egy csodagép, miért nem figyelnek fel az ilyesmire. Kijött egy mérnökökből, szakemberekből álló bizottság és én bemutattam, hogy mivel még kefe is van a gépben, olyan szép fényes lesz a rizs, mintha egy harmadik gépen fényeznék. Mivel a héj is jelen van, a szemek nem tudnak egymáshoz ütődni, kíméletes a csiszolás. A héj gátolja a súrlódást is, ezért a szem vége nem tört, nem gömbölyödött le, hanem megmaradt teljes hosszában.

Csinálni kellett egy gépet vasból is. Megint kijött a kilenctagú bizottság és azt mondták, adjam be találmánynak, és vigyük fel Pestre a gépet ellenőrizni, hogy mit hoz ki abból a rizsből, amiből a nagyhántoló is dolgozik. Vagyis párhuzamosan ment sok régi gép és az enyém. Több mint egy hónapig voltam fent Pesten, még a szállodát is fizették. Amikor Angliába kellett egy kiállításra rizsmintát küldeni, a mérnök javasolta, hogy az én gépemről vegyék, de az olyan szép lett, hogy nem engedték kiküldeni, mert Magyarországon úgy sem tud senki ilyet produkálni.

A nagy rizshántoló egy mázsából 52 százalék első osztályú rizst hozott ki, és 3 százalék törmeléket. Az enyém 56-58 százalékot hozott ki, és a törmelék nem volt 2 százalék sem. Az első osztályú rizs akkor 22 forint volt, a törmelék meg hat forint. Az 5-7 százalék többletet mindenki tudta, de ez sem volt elég. Úgy döntöttek, hogy a tiszaszentimrei hagyományos malom mellett kell csinálni egy kísérletit. Ez megint egy évbe telt, de 7 százalék többlet jött ki, pedig az ottani molnárok is be akarták bizonyítani, hogy nincs igazam. Óvatoskodott a bizottság is: „Próbáljuk ki egy nagyobb üzemben.” A karcagi rizshántolóban két évig folyt sikeresen a kísérlet, a bizottság mégis csak jegyzőkönyvezett, mert Halminak, az igazgatónak két találmány már megégette a száját. A gabonaszeletelő nem vált be, mégis gyártották a sok drága gépet, ami nem kellett senkinek, egy új lemezsilóból meg egy csomó összedőlt. Ilyen előzmények után ő nem reszkírozott. Kiadta, hogy „a csodagép” alkalmazható, de nem kényszerít rá senkit. Amikor azt mondtam, akkor felesleges találmányon törni a fejem, kiutalt ötezer forintot. A bizottsági tagok is éreztették velem, hogy csupán a pénzre hajtok. Pedig csak azt mondtam: előbb el kell fogadni, mert hasznos, és nem arról beszélni, mi jár. A többség irigykedett. Egyszerű ötlet, amire nem ő jött rá. Hogy az a gép háromszoros, négyszeres munkát végez és még tökéletesebbet is, azzal nem törődtek. „Megferdített egy gumituskót, és ez már találmány?”

Sok bosszúságot okoztak. Ha a szíj elszakadt, napokig kellett várni, amíg egy újat kaptam, pedig öt perces dolog. Hiába talál fel az ember valamit, a hadakozás teljesen elveszi a kedvét. A jegyzőkönyvekre mindig odabiggyesztették: „További kísérlet szükséges!” Senki sem merte találmányként elfogadni, hátha nem lesz eredmény. Még borzasztóbb: hátha lesz? Úgy gondolták, inkább újítás legyen, mert akkor nem öt évet kell fizetni, hanem csak egy év átlagát.

Közben a műegyetemen is készült egy rizshántoló-gép. Beállították az enyém mellé, de megnézve a belsejét, láttam, kizárt, hogy ez jobb legyen. Nem is vált be. Nem tudom mi volt a céljuk vele, de én belefáradtam. Kijelentettem, nem érdekel tovább. De volt egy kollégám, aki nagyon szeretett és azt mondta, Tóni itt van Kállai Gyula államminiszter a Bikában, írjuk le gyorsan, hogy szabotálják az ügyedet, és adjuk át neki. Akkor már egy dunántúli újítási ankéton felhozták, hogy a Hajdú-Bihar megyei főmolnár feltalált egy gépet, amiért milliókat kellene kifizetni, de félnek aláírni, inkább veszni hagyják. A hatodik évben aztán belenyúlt a pártbizottság. Összehívtak vagy harminc embert mindenfelől; ott volt az igazgatóm is. Lehordták őket, és kiadták, ha egy éven belül nem tesznek valamit, ők intézkednek! Volt egy újságíró is, aki írt egy fényképes himnuszt. Sokra mentem vele.

Ha 1958-ban bevezetik, amikor a rizstermés csúcson volt, 25 milliónyi lett volna a megtakarítás, óriási összeg abban az időben. Megijedtek: ennek a tizedét sem lehet kifizetni egy embernek. Egyszer aztán értesítettek, hogy törölték a találmányt, mert nem fizettem be a díjat. Másfél hónappal maradtam el, és megszűnt a védettség. A döntést a Fővárosi Bíróság helybenhagyta, így ütöttek el a szabadalomtól. A Minisztertanácstól azt a választ kaptam: mivel az ítéletet nem fellebbezhetem meg, a döntés végleges. Felhívtak a Találmányi Hivatalba, hogy miért megyek én a Minisztertanácshoz meg Kádár Jánoshoz, és bemutattak egy mérnököt, aki figyelemmel fogja kísérni az újítást. Olyanokat mondtak: „Maga pénzt akar, ne hivatkozzon hát a népgazdaságra! A jó találmány nem vész el. Lehet, hogy nem a feltaláló jutalma, de az utókor hasznosítja, mint Jedlik Ányos esetében is.”

A minisztériumban nem is 25, hanem 42 milliós megtakarítással számoltak. Megérdemeltem volna a pénzt, mégis azt mondtam, ha nekem két és fél millió jár, megelégszem annak a tizedével is, akkor talán alá meri írni valaki. Csak így lehetett gondolkodni. Végül is a találmányt teljesen bevezették, mégis csak a karcagi eredményt fizették ki: 217 ezer forintot kaptam.

Apa csatáit én Veszprémből figyeltem. Ha részletekben fizették is ki a pénzt, a 25 millió egy százaléka is szép summa volt akkor. Többek között jutott belőle százezer forint egy használt Opelre. Az ismert dalszövegíró autójának nem az volt a rejtélye, hogy a padlóján letaposott guanóban női bugyit találtunk, hanem a fél körömcipő. Hogy szállt ki a tündérke? Ez a cirkáló megnövelte apa presztízsét: neki kellett hordani a főnököket a halastóhoz horgászni – a Volga már snassz volt –, és nem egyszer tíz-tizenöt kilónyi kövér pontyot hozott haza.

Mielőtt apa végképp ledobta volna feltalálói keresztjét, megmakacsolta magát. Ha már lefokozták újítóvá, legalább a kiadását térítsék meg: fizessék ki a fagépet. Kiszámította, hogy vagy hétezer forint jár neki. „Ennyi pénzt egy fadarabért? Szó se lehet róla!” Ezt már nem nyelte le, mert a sok okossal ellentétben ő tudta, hogy ez a „fadarab” legkevesebb 5 százalékkal növelhetné a termésből kihozható rizst Kínában, Vietnamban, Olaszországban, mindenütt a világon. Pert indított a veszett fejsze nyeléért. A bírósági szakértő végigmérte minden alkatrész hosszát, szélességét és 13 ezer forintot hozott ki. A bíró szemében apa lehetett a dolgozó nép államának kapzsi ellensége, mert közölte: csak igennel és nemmel válaszolhat, de a malomipar ügyvédje egy félóráig ócsárolhatta a korhadt famicsodát. A jogtalanság elszakította apában a féket:

– Ez igazságszolgáltatás?

– A bíróság megsértéséért háromszáz forintra büntetem!

– Ha ezerszer megbüntet, akkor is kiállok az igazság mellett: engedjen beszélni, ahogy az alperest is hagyta!

Felveresedett a bíró: – Na, mondja!

– Először tessék kihúzni a büntetést! – kérte apa, majd elmondta a kálváriáját. A szünetben a bíró karon fogta apát a folyosón: „Ne sajnálja a fáradtságot, verje ki belőlük, ami jár, mert borzasztó, ahogy magával bántak!” – és megítélt neki tízezervalahány forintot. Apa belerikkantott az ítélethirdetésbe: – A következő szabadalmat egyenesen a bíróságra hozom! – De a következőre már nem volt idő, erő, levegő. Az érdektelenségbe, irigységbe fojtott találmány iratai nyomtak vagy hat kilót, és apa 1972-ben meggondolatlanul eltüzelte őket a fürdőkályhában. A félkádnyi melegvízben előbb megfürdött anyám, utána ő. A világnak ez a szöglete csak ilyen pazarlón tud spórolni.

Két-három évvel később Eszter édesapja megemlítette a hamvába fullasztott találmányt egy olasz cégnél dolgozó barátjának. És az olaszok – húsz évvel a fagép születése után! – meghívták apát, alakítson át nekik egy gépet! Örökké aggodalmas anyám megrémült: mihez kezd az ő férje a messzi idegenben? A család leszerelte azzal, hogy az útra elkíséri az apósom (nekem, nekünk kellett volna!), és tolmácsként ott lesz a barátja. Az új rizshántoló reményében a „piszok kapitalisták” kettőjük vendéglátását is vállalták volna, de miközben az útlevelet, vízumot intézték, anyám beteg lett 1975. október: „Sikerült előre hozni a kivizsgálást, így talán apa még elutazhat Olaszországba.” Nem tehette. Hosszú nyüglődés után anyám bevetette apa ellen a maffiát: „Nem láttad a tévében, hogy meggyilkolják az embert a nyílt utcán!”, és apa lemondta a meghívást. A Vörös Brigádokkal szemben tehetetlen volt ő is, hát még a szeretettel szemben!

17.

Ne bántsd bennem magadat! – figyelmeztetett anyám, de beszélhetett nekem, amíg virgoncabbak voltunk. Néha egyenesen fárasztott a szeretete, gyerekes érdeklődése. „Ne haragudj, hogy mindig kérdezgetlek. Látom, ez neked terhes, de minden izgat, ami veled történik.” Még hetvenéves korában is arra kért, hogy a leveleit küldjem vissza a helyesírási hibáit kijavítva, mert bizony ezek szaporodtak idővel. „Érdekes, hogy a levelem nem találod, de a helyesírási hibát igen! Köszönöm szépen a »sújtja« szót, és adja a jó Isten, hogy ilyen jó szemed legyen még ötven évig.” „Hogy nem érted meg ötvenéves fejjel, hogy aki szeret, az aggódik is? Honnan tudjam, hogy a sietség miatt olyan kuszáltak a soraid, és nem valami rossz kedélyállapot miatt? Azért elkeserítő az én aggályoskodó levelem, mert félted magad, nehogy ilyen légy? Ne is, kisfiam, kemény szeretet a tiéd, észre sem veszed a szavaid súlyát!” „Itt volt vörösdiplomás tanítványom édesanyja, és annyit beszélt, hogy féltem, megfullad levegő nélkül. Ezt kellett volna hallanod, aztán engem bírálni.” Eszternek panaszkodott: „Veled jobban megértem magam, a fiam nem hallgat rám, csak idegesen belém fojtja a szót. Ártatlanul lerohant, hogy mit beszélgetek Peti felől a nevelőapjával. De Peti az én unokám is, nemcsak az ő fia. Olyan robbanékony. Isten bizony, már féltem szólni is, kérdezni is, hogy mikor fogok mellé.” Elviselhetetlenül viselkedtem legnagyobb szerelmemmel. Igen, az anyám volt a legnagyobb a világon. Mégis bosszantott örökös figyelme, terhes volt az önzetlensége. „Sokan büszkék rád a családból, igaz, te ezt semmibe veszed, majd megtudod öreg korodra, hogy a szeretet a legnagyobb tőke az ember életében.” Nem voltam jó tőkés, szorosabban, szelídebben, figyelmesebben kellett volna mellettük állni. Egy húsvét alkalmával panaszolta: „Mélységesen egyedül voltunk itthon. Az udvarban mindenkihez jöttek a gyermekeik, unokái, minket senki sem keresett meg. Vártunk valakit, aki azt mondja, hogy kellemes húsvétot. Van fiam, lányom, unokám, mégis reszketek a magányban.” Két hónappal az után, hogy tanítványaival a Dzsingiszkánra járta a táncot, bennünket hiányolt: „Néha nagyon elkeserít, hogy minden gyermekünk távol van tőlünk. Nem a haláltól félek, hanem a ránk váró tehetetlenségtől.”

Ingerelt szüntelen aggódása. „Kisfiam, féltelek, egyenlőtlen küzdelmet vívsz… Holló a hollónak nem vájja ki a szemét, de a tiedet hamar kikaparják, ha ilyen erős fényben láttatod őket. Nem akarlak megalkuvónak látni, csak igazságérzeted lágyabban teljesedjen ki.” És a bunkó kölök rühellte az anyja aggódását. „Az a földrengéses életvitel, amiben éltek, szorongóvá tesz.” Nem törődtem évgyűrűző érzékenységével.

– Ez nagyon finom – dicsérte a teámat.

– Idd meg, ha ízlik, főzök magamnak másikat.

– Csak nem gondolod, hogy eliszom előled!

Dühös voltam, hogy megzavart a világmegváltásban, hogy beleivott a teámba, és rámordultam. Csúszó-mászó fiamnak még kiírtam az ajtómra: „Neked sem!”, anyám e nélkül is becsben tartotta a munkámat, legfeljebb égető ügyben nyitott rám:

– Kisfiam, apa lemosná a kocsidat…

Gyötrődött amiatt is, hogy otthagyom a Népszabadságot az Új Tükörért és megjósolta, hogy nem engednek el, csak ha felmondok. Igaza lett, mint annyiszor, ezért is rettegtem a jövendöléseitől.

„Nem tetszik az országjáró riporterkedés, a még cigányabb élet a mai közlekedési viszonyok között. Mindig aggódjak miattad?” Mikor belefogtunk a lakásépítésbe azt írta: „Az öregembernek még az örömtől is megfájdul a szíve. Mondatonként olvastam a levelet, el-elcsukló hangon apának. Egyszer csak rám dörrent, ne sírj már, mert nem értek semmit. Ránézek, és bizony az ő szeme is könnyes volt. Hát te mit csinálsz? Erre aztán mindketten nevettünk, nevettünk. Apa felajánlja, hogy 25 ezer forintot bármikor tudnánk adni.” A költözéskor: „Apa mindenképpen segíteni akar, biztosan elkél a nehezebb napokban, tudjátok ő igénytelen, mindenhez ért, ha mást nem, akkor megfőz a családnak, vagy bármit csinál, nem lesz láb alatt. Fel is háborodott, hogy ennyit dolgoztok, és nem kell a segítsége. Szívinfarktustól félt benneteket, rólam, az örök aggódóról nem is szólva” – közben meg félt egyedül maradni Balatonmárián, ahol a barátaik nyaralójában pihentek ekkor is. „Mi lesz velem, ha apa felmegy Pestre segíteni a költözésben. Ez a félelem gyerekkorom öröksége, amikor fél éjszakákat kellett egyedül virrasztanom, míg édesanyám hazajött a munkából.”

Egyenes aggálya mellett akadt fonák is. Ezt nem nappal hozta össze, hanem éjszaka gyűjtötte be.

„Álmomban Eszter azt mondta, autószerencsétlenség ért és meghaltál. Egymás nyakába borulva zokogtunk, felébredve is csak sírtam és sírtam, apa hiába vígasztalt. Eszembe jutott, hogy egy asszony a Mennyből az ember cikkedre azt írta, hogy autószerencsétlenségben halj meg… Bocsánat a táviratért, máskor igyekszem jobbat álmodni.” Szegény, szegény, álomszabályozós anyám!

1973 karácsonyát Péter fiam náluk töltötte Debrecenben és az anyja Szegedre várta, én pedig azt írtam, hogy Pestre küldjék, mivel ott leszek. Táviratozott: akkor most merre? A válaszom késő estig sem kapták meg, akkor bekönyörögte magát a pártbizottságra a munkásőrökhöz, hogy K-vonalon hívják fel neki Népszabadságos fiát Szegeden. „Hazafelé sírtam, hogy gondoskodó szeretetemért megszidsz. Ki ért meg engem, és ki ismer jobban, mint az egyetlen fiam? Ha milliószor mondod, akkor sincs szikra igazad sem. Honnan tudjam, hogy Pesten leszel szerdán? Haragszom a csúnya hangnemedért. Bár nehezen, én elviselem az érdességedet, de ezzel sok embert elriasztasz magadtól. Néha értetlenül állok a viselkedésed előtt. Nem vagyok okosabb nálad, csak tapasztaltabb. Neked most sokáig nem fogok írni, ez a levél legyen elég egy időre. Szeretettel ölel édesanyád.” Utóirat Eszternek: „Csókold meg a fiamat balról, bővebb magyarázatot majd ő ad.”

Búcsúzás közben anyám babonaságból mindig megjegyezte, hogy utoljára jobbról csókoljam meg. A balra küldött csókkal haragvó szeretetet üzent. Megbántottsága csak márciusban múlt el: „Annyira félsz már az érzékenységemtől, hogy még a nőnapon is felköszöntesz… Nem kaptad volna a szemrehányó levelet tőlem, ha tudom, milyen nagy munkán dolgozol.” Két csókot küldött jobbról…

„Jól látod, hogy többet szeretnénk kapni belőletek. Kérlek, ne neheztelj rám az őszinteségért, de talán ötévenként, ha kapok tőled egy kis gyöngéd simogatást. Én is oka vagyok. Kamaszkorodban – ami érthető – nem tetszett, a cirókálás, aztán annyiban hagytam. Kemény is voltam, annak kellett lennem, takarni a lágy belsőt, hogy el ne törjön az élet. Ilyen lettél te is, vállalom a hibádat is, ha ezt annak lehet nevezni. Csak tudod, öregszik az ember, és fösvényen, mindent össze akar kaparni magának, hogy minél telibb zsákkal menjen el a nagy útra.” Mennyi figyelmeztetése röppent el a fülem mellett!

És az ötévenkénti simogatás egyike: 1976 februárjában Fragile – Törékeny! című tárcám felszólítása: vigyázzunk törékeny szüleinkre. Felidéztem, hogy óvatlan szavaimmal megbántott anyám halkan figyelmeztetett: „Óvd magadat, fiam. Nagyanyád még a kezem is csókra kapta, hogy milyen jó vagyok. Engem mégis a halála óta emészt, hogy miket mondtam, hányszor okoztam fájdalmat neki. Te legalább vigyázz, ne bántsd bennem magadat.” Levele: „Felhősödő szemmel olvasom a Fragile cikked, bőséges kamatokkal kapom vissza a szeretetem.” Visszatérő aggodalma volt: „Fáj a szívem, hogy magát emésztő természetemet örökölted. Ez rányomja a bélyegét az egészségünkre is.”

Nekem a fonákján is nyomja! Ha hozzám közelálló rábeszél, hogy a fülem dörzsölésétől, vagy a nyakba kötött kínai gyógykövecskétől elmúlik a bajom, képes vagyok akár teljes napra is meggyógyulni. Kellene hát legalább 365, sőt 3650 csalhatatlan módszerű cimbora.

Lin, látva, mennyit kínoz a derékfájás, megkönyörül rajtam:

– Hozattam neked egérkövet Pekingből, ez jó meggyógyulni. Tedd a nyakadba, vagy ahova fáj.

Másnap hívom:

– Lin, a dobozon csak kínai szöveg van. Ez a kő honnan tudja, mi bajom?

– Neked való! Egér jegyben születtél… Egér vagy!

– Patkány!

– Ja, igen. Az nagyobb, ugye?

Bezzeg apám nem volt érzékeny lelkű – írnám, de rájövök, igaztalanul. Párszor emlegettem is, hogy az Óperencián túl ráérzett az itthoni érzelemrengésekre. „Édesanyád, volt Irénkém halálát vagy hónapja megálmodtam, és irtó sírásban ébredtem hajnalban. Jóistenünk biztos kegyeibe fogadta, mert ő erre érdemes volt” – írta 1990 augusztusában. Anyám egy hónap alatt lábalt át hozzá az óceánon.

Azért vádoltam volna érzéketlenséggel, mert ahogy forgatom itt a családi kaleidoszkópot, belém hasított, hogy megint egy kideríthetetlen részlethez értem, most épp apám 1990 végi levelében: „Ha az Isten is úgy akarja, még karácsony előtt költözök. Fogódzatok meg: Debrecenbe. Panni nénitek egy gyönyörű, csupa virág levlapon a következő szavakkal újította meg szerelmünket: »Egyedül vagyok, nagy a lakásom, ott te is elférsz, szeretettel gondolok rád és csókollak Panni.« Elég volt ez a lapja négy helyén elszórt vallomás, ahhoz, hogy megfejtsem, ki is az a Panni néni. Nekem abban az időben Ancikám, Annuskám volt.”

Megállt bennem az ütő! Hogy is, hogy is? Megújították a régi szerelmet? Ezért küldte apám egykor Ungvárról Panni néninek a spirálalakú fülbevalót? Lehet, hogy az is színarany volt, mint az anyámnak postázott, és nem arannyal futtatott? Hát titkolózásból nem nevezted akkor Ancikának, tatám, hanem Panninak, mint az egész família? Emiatt bíztad rá a váláskor anyámat? Hát vele ugyancsak…?

Járt Panni néni Nyírbátorban is nálunk, sokat babusgatott, tologatott a babakocsiban, fénykép is van rólunk. Neki énekeltem: „Gyönyöjű, mikor a májszusz kivirágzik” – mert a májust nem tudtam kimondani. Anyám és ő Debrecenben még könnyebben őrizték a szeretetteljes kapcsolatot. Első felindulásomban elképzeltem, mit szólna anyám, ha a korábbi hites ura pár utcával arrébb turbékolna szeretett unokahugicájával? Vagy összejárnának velük? És apa, aki néha keserűen anyám szemére vetette, hogy még mindig Miskát szereti, ő milyen képet vágna ehhez? Semmilyet, hiszen ekkor ők már mindketten halottak voltak! Egyedül én figyelmetlenségem az oka ennek az őrült futamnak, apám elképzelésétől kinyílott a bicskám, és nem figyeltem a dátumra. Terve olyannak tűnt, mint a visszaválása, vagy az, hogy a második feleségével, meg a pici Rózsácskával együtt menekít bennünket is… Lukas agyam csak azt őrölte: vajon ki kötötte össze apámat hajdani pesztonkámmal, Pannival?

Halott anyám volt a kerítő, a tettes: holtában! Előkerült a levél, amiben én írtam 1990-ben, hogy anyám temetésén a szellemileg még mindig virgonc Panni néni tőlem kérte el apám címét, mert úgy gondolta, ha New Yorkba megy, „átugrik” hozzá is. Hogy az ugrás ugyanannyi New Yorkból, mint Budapestről, kapásból én sem tudtam: Amerika, Amerika. Bocsánat apácskám, hogy gyalázni kezdtelek, pedig hülyeségeidnek megadtad az árát háromkontinensnyi börtönödben. Pannit meg összekeverhetted valakivel. Azt írtad először, hogy nem emlékszel ezen a néven senkire a famíliában! Ám isten ments’, hogy találgatni kezdjem, ki lehetett az Ancikád, Annuskád, főképp miután a dátumokból világossá vált, hogy hamisan vádoltalak!

Panni néni második férje amerikás magyar volt és miután meghalt, özvegye jó nyugdíjat kapott, 23 ezer forintot, amikor az anyám nyugdíja ennek a hetede volt, 3300 forint. Hadd ugráljon, gondoltam, hiszen ő megereszkedve is olyan harsogón bővérű volt, mint egész életében, és a magánytól épp úgy szenvedett, mint apám. A temetésén Panni néni azt mondta: „elhozom apádat” – a szép Pünkösti Miskát, teszem hozzá. „Bár sikerülne a találkozásotok!” – írtam apámnak elfelejtett levelemben. „Szokatlan hosszú hallgatásodnak az ő látogatása az oka? Elmondta a hírt apám és édesanyám haláláról? Nehezen viselem a kettős gyászt. Szülője halálával olyan lesz az ember, mint az átvágott gyökerű fa. Nélkülük örömeim kicsit önmaguknak valókká váltak.” Nehezen fogyó gyász apámnak írott leveleimben is rendre visszaköszön: „Elszaladok a postaláda mellett, nyitnám, nem írtak-e, mindenütt beléjük bukok: állandóan üzennek. Nem tudom, mikor kerül gépre édesanyám visszaemlékezése, amit a kérésemre írt (két vastag kék füzet), szívesen küldenék belőle egy példányt, hisz csak a háborúig jutott el, így rólad, sorsotokról sokat foglalkozott.” Vajon erkölcsös lett volna-e anyám titkait direktben megosztani apámmal? Igen. Ha nem köt le a Rákosi trilógia, sürgettem volna a gépelést, és gátlás nélkül kiszolgáltattam volna a szöveget apámnak. Kapott volna őrleni valót A legújabb Árpádokhoz.

Panni néni szándékát, hogy magával akarja hozni, nem kotyogtam ki előre apámnak, hiszen az idősebbek esendőségük miatt is kiszámíthatatlanabbak. Nem is röppent ő Amerikába, szívbetegsége miatt az orvosa nem engedte, sőt beutalta a soproni szanatóriumba. Az én öregem viszont semmi nélkül is indulásra készen állt az „arájához” a kapuban. Figyelmeztettem: „Vegyél érzékeny búcsút a tengertől, mert innen nagyot kell szökni, hogy akkora vizet láss: a Fekete tenger nem óceán és fekete, a Földközi tenger inkább kék, nem olyan zöld, mint a brazil.” Jé, Brazíliában összetegeződtem apámmal és még rám is ragadt az itthon más értelemben használt szép erdélyi szó, a szökni!

Atyuskám már fékezhetetlen volt: „December 9-én lejár a bérleti szerződésem, megyek Anikóékhoz, majd tovább hozzátok Budapestre, és pár nap után az én hazámba, ősi fészkembe, arámhoz. Ez a tervem.” Ara, meg Debrecen, mint ősi fészek! De nem bántom tovább szegényt.

Lakásbérlete lejárta előtt négy nappal még mindig Maceióból megírta, talán kútba esik a karácsonyra tervezett utazása: „Úgy sincs semmi európai télre alkalmas ruhám, lehet, hogy itt az örök nyár örökre félre is akklimatizált engemet. A decemberi tél talán még nehezebbé tenné a visszafordulást, tekintettel a koromra, és bizonytalan Panni hazatérése is a soproni szívkórházból. „Pénzügyileg még elég labilis a helyzetem, de Anikóék kisegíthetnek. Egyszer-kétszer még írjatok, de újságot már Debrecenbe küldj. Sok meleg ölelés és csók, Édesapa, apósapa és nagyapa.” December elején Aracajuba költözött, hogy a húgoméktól „minél hosszabb és végleges búcsút” vegyen. Ám a lányáéknál nem volt a számára hely, mert náluk tartózkodott a húgom anyja, Klári, meg Joarez rokonai is. Sajnálkozott, hogy külföldre nem adnak repülőjegyet részletre, neki, de Anikóéknak sincs kétezer dollárja erre, mert 800 dollárért tanyát vettek. Zolcsáktól is próbált kölcsönkérni, de választ sem kapott tőle, hiszen egy gyárosnak is nagy pénz volt ez, rászoruló emigránstársait alkalmanként 50-100 dollárral segítette. Apám 84 évesen is naiv volt, mint egész életében: kérte, érdeklődjem meg, hogy Magyarországon adnak-e repülőjegyet részletre, és értesítsem erről Panni nénit és őt is. Úgy képzelte, hogy ripsz-ropsz összeteszik a kis metyemotyójukat és kész.

A brazil Nemzeti Bank helybeli osztályvezetője közölte, öt perce van rá, majd, mikor kiderült, hogy „magyarnak született brazil”, egy órán át faggatta az ’56-os forradalomról, majd beleegyezett, hogy nem számottevő nyugdíját Anikó dollárra válthassa. „Ha meghitelezik a repülőjegyemet, kérlek, vállalj kezességet Joarez előtt, hogy halálom esetén kifizeted a hátralékot, mert a gáncsoskodó Joarez csak így megy bele Anikó kezességvállalásába. Anikó hívására, hetente kétszer-háromszor náluk ebédelek, de érzem, és drága Anikóm tudja is, hogy Joarez ezt nemigen nézi jó szemmel, és el akarom kerülni, hogy köztük emiatt nézeteltérés merüljön fel.”

Aztán egy hónappal később: „Brazil útlevéllel utazok, brazil állampolgár vagyok, Magyarországra vízum szükséges. Ám csak ezért, pénz híján nem utazhatok Brasiliába. Panni jegyet küldeni nem tud, fiai nyugati kocsira kifosztották. Nem lehetne neked ott vízumot kérni a számomra? Nyugdíjamat Anikó veszi fel, törvényes meghatalmazással, és ő fogja minden hónapban átutalni nekem. Most már 25 ezer cruzeiró körül járok, ez körülbelül havi 200-250 dollár.” Írja, ha dollárt nem lehet átutalni, legalább forintot küldene neki Panni az állambank útján, „mondja, hogy a mennyasszonyom, és ahogy megérkezem, nyomban megesküszünk”.

Édesanyám halála után a „Kedves Édesapám” drágára változott, de nem drága jóra… „Itt letelepedést kérnél, vagy visszaszöksz, ha valami miatt nem jönnétek ki aráddal? (Gyanús nekem ez a gyors szerelem! Mi volt ott Nyírbátorban – vagy másutt?) Fantasztikus lesz, hogy ismét egy földrész, sőt egy ország, és nem csupán egy bolygó lakói leszünk. Szeretettel várunk, és kívánjuk a legjobbakat a felkészülésre, az útra, és az itteni életre is! (Ne feledd: folyosó mellé kérd a helyed, és óránként kell sétálni, ha nem akarsz a »flebiddel« rögtön kórházba vonulni!)

A visszahonosítási kérelmet írásban is beadhatod az ottani magyar követségen, de elintézhető itt is. Kell hozzá a személyi okmányod, születési anyakönyvi kivonat, erkölcsi bizonyítvány, igazolás a családi állapotról, orvosi igazolás, hogy nincs olyan fertőző betegséged, ami miatt nem kívánatos a letelepülésed, és végül kell egy befogadó nyilatkozat Panni nénitől, hogy szállásod és ellátásod biztosított. Vízumot nem tudok venni, nálunk nincs ilyen rendszer. Számíts rá, hogy az ideiglenes személyi igazolvány kiadásáig, vagy négy hónapig nem szabad betegnek lenned, mert a kezelésért dollárban kell fizetni nagy pénzeket. Ezért is kell kérned az állampolgárságot, mert itt állampolgári jog az ingyenes gyógyítás. Ahogy én számoltam a 25 ezer Crz. csak 160 dollár, 10 000 forint körüli összeg. A hivatalos létminimum most 5200 forint, de gyorsan emelkedik. Egy kiló hús 200 Ft, egy kiló kenyér 20-30 Ft, egy újság 10 forint, és a jövő évi várható infláció 40-50 százalék.

Halottak napján jártunk Debrecenben, de rosszul írtam fel Panni néni címét és öt házzal odébb kerestem, így természetesen nem találtam. Sajnálom.” „Amúgy sem érhetted volna otthon, mert még nem tért haza a szanatóriumból” – írta és mellékelte Panni néni szanatóriumi levélkéjét: „Drága Misikém! Nem tudom, meddig leszek a Soproni Szívkórházban. Rémesen zsibbad a kezem, alig tudok írni. Drága! Vigyázz magadra, az ennivalót pedig ne sajnáld magadtól. Sok szeretettel gondolok rád, és szívből csókol Pannikád.” Levelezőlapot küldött nekem is: „Édesapád azt írta, vegyek neki repülőjegyet. De miből? Nekem van négy unokám, és vőm, két lányom (nem fia! – a gyerek). Nyitottam BC-számlát, ezt Klárikámék kivették egy külföldi kocsira. Ne haragudj, de a lányaimnak hagyom a nyugdíjam. Közjegyzőnél szerződést kötöttünk. Drágáim, van nekem is elég!”

Szóval a nagy takarékoskodásban apám még koplalt is. Mivel egész életében készült valamire, valahova, ekkor sem adta fel könnyen. Már nem is csak Magyarország volt a cél, hanem Erdély is. 1991. március 15.: „Szeretném néhai János bátyám, Samu, András és Gyuri öcsém gyerekeit is név szerint ismerni, mert bízom benne, hogy még ebben az évben személyesen is találkozhatok velük.” Én pedig az övénél nemigen kisebb naivitással megírtam az erdélyi rokonoknak, hogy apám hazatelepül, és megyünk vele együtt hozzájuk… Apám be akart nősülni az állampolgárságba: „Én házasság nélkül nem állok kötélnek. Lakás, élelmezés a Panni ügye, ha letelepedés engedélyezéséhez ez kell, és nem elég a házasság. Ha valami gikszer nem jön közbe, május közepe körül oda érkezem, ha élek addig. Erről pontosan értesítelek.” (Hm! – a gyerek.)

Születésnapomon megkérdezte: „Mehetek-e valóban május közepe táján? Minden reményem a paraguayi légitársaságban van, hogy fél áron adnak csak odaszóló jegyet. Frankfurtig járnak hetente kétszer Rióból. Hiányzik még vagy 450 dollárom, 130 ezer cruzeirot kölcsönként kell felvenni, ha adnak a magas életkorom miatt. Ha megy, én is megyek május derekán, ha nem, jóval később.”

Gyors levélváltások közben derült ki igazán, mennyire megbízhatatlan a brazil posta. Kezdetben szép bélyegekkel kellett feladni a leveleimet sógorom szenvedélye miatt. De más bélyeggyűjtő is akadhatott, vagy a postás, ahelyett, hogy baggadozva elolvasta volna a jaj, előre írt, ismeretlenbetűs vezetéknevet, inkább eldobta a levelet. Végül arra kért apám, hogy géppel bérmentesíttessek – de ronda szó –, ám ez akkor még nem dívott Magyarországon. 1991 karácsonya előtt hiába fondorkodtam volna. Rióban 12 rabló lecsapott Európa összes küldeményére: elvitték a karácsonyi csomagokat, leveleket, ajándékokkal, csekkekkel, pénzzel együtt.

A számítógép megőrizte a karácsonyi szöveget: „Lehet, az isten kegyes hozzád, és nem engedi, hogy meglásd, mivé vált Erdély, Tatrang, Brassó; és ki tudja, mi vár még az ottaniakra!” Szép soviniszta, bugyuta szöveg. Nem tudhattam, milyen Erdély-kép maradt apámban a húszas, harmincas és negyvenes évekből, a fiatalságából. Másrészt az életszínvonal ott is csak nőtt, Ceausescu ellenére is.

Apámnak legalább két levelét én rablók nélkül is elkevertem, ám a válaszomból kiderül, hogy 1991. május tájékán eltörte a lábát, de Joarez kiutálta a nagy házból az udvari cselédlakásba. Emiatt mikor járóképes lett, nagyot szökött: az ezerötszáz kilométernyire lévő Săo Lourenço-ba, leendő végső nyughelyére menekült. „Úgy veszem ki szomorú soraidból, hogy nem a baleset volt igazán súlyos, hanem ami köztetek történt. Nem tudom, Joarez hogy fog elszámolni a fiainak veled. A szeretetet nem kell megjátszani, ám egy tanult emberben legyen némi udvariasság, intelligencia és tisztelet a felesége apja iránt. De nem segítek haragudni… Nem akarsz többé Aracajuba menni? Anikóval levelezel? Felhívod telefonon? …Dühbe gurultál, amiért Panni néni nem lehet a feleséged? Meg kell értened, hogy nem veszítheti el a csábos özvegyi nyugdíját. Rá kellene venni, hogy látogasson meg. Írok neki, de jó lenne, ha Te is hívnád.” A másik levélben arról írt, hogy sorsjegyeket vesz: ha nyer, akkor jön.

Az utolsó fennmaradt levele, 1992-es születésnapi köszöntője nem is egy, hanem kettő volt: egy nekem, egy Panni néninek. Most volt először olyan recegős az írása, amilyen anyámé volt. Ekkor tette fel a már idézett kérdést, hogy tulajdonképpen érdemes-e hazajönnie. „Miért nem jön Panni, vagy ti? …Menjek, vagy ne menjek? Annyit szeretnék még látni itt is.” Vízuma is lejár, meg kellene újítani, vagy rohanni… Végül: „A magasztos jó istenünk áldjon és tartson még sokáig jó egészségben és gondtalanul, mint apádat.” Gondtalanul?

Május elején írtam Panni néninek: „Ha édesapám hajlandó elintézni a kettős állampolgárságot, mi itt Budapesten el tudjuk helyezni egy »emelt szintű szociális otthonban«, ahol legfeljebb ketten vannak egy szobában… Nem tudom, jól tettem-e, hogy felpiszkáltam benne a reményt, hisz ő egyszerre szeretne ott és itt is élni. Köszönöm, hogy Panni néni ennyi reményben részesítette eddig is őt.”

Ötletem az emelt színtű szociális otthonról bolondabb volt az ipszilon betűnél. Ebben a jól ellátott öregotthonban a lakók legfeljebb kettesével éltek egy fürdőszobás szobácskában teljes ellátással, állandó orvosi felügyelet mellett. Ezt a veterán otthont a Magyar Szocialista Munkáspárt építette idős harcosainak a hajdani pártkórház közelében. Az 1990-es rendszerváltáskor állami kezelésbe került, és amikor 1992-ben én írtam a lakókról, akkor már koncepciós perben elítélt „ellenség” is akadt a pártveteránok között, de nyilas egy sem. „Ha a kettős állampolgárságot elintézed és van kedved ebbe az otthonba hazajönni, esetleg el tudjuk intézni a felvételedet. Erre talán még a nyugdíjad is elég lenne. Ha megfelel, akkor valamiképpen megpróbáljuk kipótolni a budapesti repülőjegyhez szükséges pénzt, hogy hazajöhess.” Apám még megkaphatta ezt a levelet, hiszen két hét alatt többnyire megérkezett a posta, ő pedig öt hét múlva, 1992. június 20-án hunyt el. El tudta még olvasni? Megenyhítette irányomban az invitálás, még ha nem is a lakásunkba szólt? Azt persze nem is sejthette, hogy miféle csapatba kívántam berakni, és elképzelni sem lehet, miről beszélgetett volna a társalgó filodendronjai alatt a kommunista veteránokkal. Nekem is akadnak hülye ötleteim.

Mint a halott körme, a levélkupac is nőtt még eggyel. Szeptember 26-án írtam neki utoljára, ez borítékot fordította vissza a brazil posta négy hónap múlva azzal, hogy a címzett „Falecido”…

„Nagyon várunk valami hírt felőled és a közelgő 85. születésnapodon jó egészséget és boldogságot kívánva szeretettel gondolunk rád.” Volt még kiegészítés is mindenekelőtt Panni néni szomorú sorsáról. „Lányának, Klárának most került a kezébe a májusi levelem, és erre válaszolta, hogy Panni néni februárban gyógyszer-túladagolás miatt kórházba került. Márciusban pajzsmirigy műtéte volt, ami sikerült, de a gyenge szívműködése miatt állandóan tele van vízzel, amit hetente injekcióval hajtanak el tőle a kórházban. Négy-öt alkalommal benn is feküdt egy-egy hétre szíverősítő és vízhajtó kúrán, mert félnek, hogy megfullad. Szinte állandó testőr kell mellé, mert elszökik, és érelmeszesedése miatt már nem talál haza. A gyógyszereket el kell előle zárni, mert beszedné mind. Elvesztette az időérzékét, a hőérzékét. Klári sorai azért íródtak csak, hogy ne várjunk tőle levelet. Azt írja még, hogy az édesanyja »épp olyan kedves, mint volt, leginkább azt venni észre rajta, hogy kapkodja a levegőt«”.

Ezeket a sorokat már nem olvashatta apám és a folytatást sem: „Nem tudom, elrémisztett-e ez az otthonban való elhelyezés, de már ez is veszélybe került. Nálunk gyorsan romlik az életszínvonal, ennél az otthonnál is olyan szigorításokat vezettek be, hogy nem tudni, mi lesz vele. Azt mondom, vedd tudomásul a realitásokat, és maradj a szép Brazíliában. A legjobb az lenne, ha egy hónapra ide tudnál látogatni, de annak a repülőköltségeit meg nem tudjuk, nem tudod állni.”

Maradt. Elmúlása olyan fokozatos volt, hogy amikor megkaptam a brazil postától az egyszavas értesítést, igazából meg sem tudtam gyászolni, megsiratni pedig végképp nem.

Csütörtök volt. 1990. május 17-én, csütörtökön este hatkor élesen berreg budapesti lakásunkban a telefon: apa felakasztotta magát!

– Apa? Lehetetlen! – nyökögöm. És édesanyámmal mi lehet? Vele volt, vagy kórházba vitték? Apa halála oly valószínűtlen, hogy egy szót sem hiszek belőle. Egy másfélszobás házgyári lakásában tisztességesen fel sem akaszthatja magát az ember. A környéken sincsenek elhagyatott zugok; az utcán talán csak levágná valaki… Nem hiszek a telefonnak. Apa? Képtelenség! Különben is, a telefonhírmondó rokon eddig egyetlen egyszer sem hívott.

Ringlispílezni kezdenek a szavak: öngyilkos, kórház, akasztás, utca, apa, másfélszoba, anyám… Biccen a forgó: apa meghalt? Lehetetlen. A legegészségesebb, a legéletrevalóbb szülénk – és óvatosan hozzá próbálom: volt. Apa múlt időben. Az egyetlen, aki fütyörészett munka közben. Halkan, de legényesen fújta ezerszer ugyanazt a motívumot. Zsibbadt tőle az agyam, érzékenysége miatt mégsem szóltam rá. Belém ette magát ez az öt-tíz taktus, és másnap fújni kezdtem nélküle. Nélküle. Üvölteni kellene. A baltával lecsapott ujj fájdalmát a villámgyors idegsejtek sem tudják nyomban kódolni. Apa halott? A kettes számrendszer józan lehetőségei: 1 = van, 2 = nincs, 0 = volt. Hol vagy, apa? A kérdőjel elzsibbad a görnyedésben. Betántorgok Eszter szobájába. Munkától nyúzottan alszik.

– Apa öngyilkos lett! – gurguláznak elő a torkomból a hangok. Eszter felugrik.

– Úristen!

Halálra ébresztetten nem szól, nem kérdez, nem sír. Magába nézve ül a fotelben, én meg befelé könnyezve monologizálok.

Miért tette? Egy ilyen csodálatos ember, miért tesz ilyet? Drága apa! Az ő halálára számítottunk a legkevésbé. Hittem, hogy öt év múlva is itt fog bóklászni közöttünk. Felutazik majd Debrecenből, dolgozgat a kertben, farigcsál, szobrászkodik újra. Miért nem mondtam neki, hogy meg kell ragasztani a hintaszéket? Tudnia kellett volna, hogy mennyi dolga van még! Az utóbbi hetekben becsukódott előttem is, én meg belenyugodtam, hogy fáradt. Miért hagytam, hogy elmeneküljön előlem? A halált titkolta? Buzgott benne is a közlési vágy, mégis hagytam hallgatni, így kényelmesebb volt. Drága apa! Kettecskéből egyecske lett. Egy ezen a parton, egy a túlsón. Amikor anyám a kórházban volt, egyedül keringélt az üres lakásban, és egyszer sem hozzá mentem, hanem a hétvégére hazaengedett anyámhoz. Mindenki csak a beteget leste, az egészségessel senki sem törődött. Legalább vasárnap mentem volna le hozzájuk, hogy négyszemközt beszélhessünk a konyhában. Szóra kellett volna bírni, kimenteni a hallgatásból! Istenem, hogy hagyhattam cserben és ő, hogy hagyta cserben anyámat, akit a legjobban szeretett?

– Életében először döntött szabadon – szólal meg Eszter.

– Ugyan! Csak nem vádolod, hogy pipogya volt! Mindig tudta, mit tesz, mit vállal!

– Most is tudta! – tromfol belőle a tehetetlen anarchista.

– Szabad halál? Hülyeség! Cserbenhagyás volt. Nem anyámat hagyta cserben, hanem önmagát.

Drága apa! – motyogom újból és újból. Egy alkalommal elnézte az órát és, hogy el ne késsen a kórházból, végigszaladta az utat az éthordóval, a maga főzte ebéddel. A nyolcvanegy éves ember futott másfél kilométert. Csak azért rettegett, hogy visszaesik a mellhártyagyulladásba, és nem tudja ellátni anyámat. Futni tudott érte, állva maradni nem? Vitte az akaraterő egész az öngyilkosságig.

Megmosom az arcom, kifújom az orrom is a csap alatt.

– Hagyhattalak volna aludni! – mondom Eszternek.

– Ilyenkor nem lehetsz egyedül – feleli ő.

– Ilyenkor mindenki egyedül van – csúszik ki a számon. – Telefonálok Kapácskának, hogy szombaton nem teniszezünk.

Barátom a tegnap reggeli teniszparti derűjével veszi fel a kagylót:

– Adj’ Isten, kegyelmes úr! Milyen világrengető dolgok történtek, mióta elváltunk?

Mondjam, hogy száz év telt el?

– Apám ma délután felakasztotta magát.

Csöndes tud lenni egy magyar telefonvonal is.

– És Brazíliából már ide ért a hír? – kérdi zavartan.

– Nem Brazíliából, hanem Debrecenből. Nem az édesapám akasztotta fel magát, hanem az igazi, édesanyám férje – mondom, és észreveszem, hogy nem tudtam elkerülni a múlt időt. – Az egyik legcsodálatosabb ember, akit ismertem; anyám életben tartója. Leninvárosból a húgomék ma Szegedre mentek egy orvos barátunkhoz. Apa azért választhatta ítéletének végrehajtásra a délutáni órát, mert tudta, hogy a lányáék Szegedről jövet bemennek hozzájuk, így anyánk nem marad sokáig egyedül. – Hozzájuk? Szalad e szó körül egy kört a gondolat, de folytatom: – Várom Éva húgomék telefonját, és indulunk Debrecenbe. Szombatra szerezz helyettem teniszpartnert. Isten áldjon! – teszem le a telefont. Eszter a plafont bámulva cigarettázik.

Menekülnék valahová, de a fülembe cseng apa monoton füttye.

Egyet csörren a telefon, máris felkapom. Nem a sógorom az, hanem egy női hang:

– Szia, Árpád! Tudod, ki vagyok?

– Jutka, Baselből.

– Ki az a J.-né?

– Kicsoda?

– Fél éjszaka a könyved olvastam, és nem tudom, ki volt a veszprémi szerkesztőségben J.-né, aki azt mondta, lebbezzen fel!

– Józsáné – mondom, és próbálom emlékeztetni, ki volt, hogy nézett ki, de percek alatt a hangom is megváltozhatott, mert a válasz végébe belevág:

– Valami baj van? Édesanyád?

– Nem, apám felakasztotta magát.

– Mikor?

– Tíz perce telefonáltak.

– És édesanyád?

– Remélem él.

– Ne haragudj!

– Miért haragudnék?

– Anyád betegsége miatt tette?

– Valószínű.

– Hát nem csodálatos? Mondd, értem ki fogja felakasztani magát?

Kellene? Kibírnád? – kérdem utólag. A másikért inkább élni kell, nem meghalni.

Végre megjön a húgomék hívása Debrecenből. Éva férjének, a kis Árpádnak a hangszínében is benne van minden:

– Apát most vitték el. Kicsi anya vágta le. Az orvos adott neki nyugtató injekciót, de itt kellene lenned. Én megvárlak, Éva meg hazamegy Leninvárosba a két gyerekhez.

– Ebben az állapotban tud vezetni? – kérdem, hisz két hete sincs, hogy az édesanyja szíve meghasadt (amiről eddig csak a népmesében olvastam). Bár Éva húgom inkább az én édesanyámat tartja az anyjának, mégis félórán át vádolta magát, hogy nem adott többet annak az asszonynak, aki… Aki megszülte, de kegyesen fogalmazva el is engedte őt, a legkisebbet maga mellől. Amikor elvált a kettőnket testvérré kötöző apától, elvált a kislányától, Évától is.

– Se a gyerekek, se kicsi anya nem maradhat egyedül! – feleli a sógorom arra, hogy Éva ebben az állapotban vezetni fog, én meg kínomban mentegetőzni kezdek:

– Indulunk, indulunk azonnal!

Mennénk is, de egy napig leszünk, vagy egy hétig? Mit csomagoljunk?

Ég a szemem, tompa a fejem: benne robog a kocsi, benne visít a rossz kuplungcsapágy. Amikor már szaggatja a fülem a hallgatás, bekapcsolom a rádiót, de Eszter felkiált:

– Csak ezt ne! – Idegenként nézünk egymásra. Mivel a nők érzékenyebbek – róla nem is beszélve –, nyomban kérdi: – Vagy szeretnéd hallgatni?

Jó lenne, ha valami más zakatolna a fejemben, de apa bennem visszhangzó szavait a 40 watt erejű hangszórók sem tudják elnyomni.

Még két órával ezelőtt is úgy terveztük, hogy szombaton jövünk beteglátogatóba. Miért nem írtam meg, hogy grízgaluskás tyúkhúslevessel várjon apa? Legalább neki megüzenhettem volna Éva húgomékkal, hogy jövünk! Anyámmal régóta nem merjük tudatni az érkezésünket, mert akkor elkapja a páni készülődés, és annyi mindent vásároltat apával, amennyit nem másfél nap, de másfél hét alatt sem fogy el. Képes volt nekem télen salátát vetetni rövidke nyugdíjukból. Inkább a váratlan érkezés, mint a trakta. Talán a csupa jó szándék szülte szokásunk is hozzájárult, hogy két nappal hamarább és gyászba borultan kell Debrecenbe robognunk. Drága apa! Csupa törődés volt: puha fészek. Évek óta a fúvó széltől is óvta magatehetetlen anyámat, és lám, benne is ki tudott bicsaklani a jóság. Kifordította magából, hogy édesanyámnak rákja van. Neki megmondták. Utána hetekig a szokásosnál sokkal többet matatott a konyhában, de neki azért rendre mondott néhány vigasztaló szót:

– Nem úgy van az, kicsim, edd meg még azt a két falatot, és meglátod, megerősödsz! –, kinn a konyhában meg keverte a lábasban, amit nem is látott a könnyeitől. Érzékeny volt, mint a lakmuszpapír, és egyre érzékenyebb lett. Évekkel ezelőtt szóvá tettem valami semmiséget, és édes szólt, vigyázzak, mit beszélek: hetek alatt tudta csak megbocsátani, feledni, amit mástól nem is tűrt volna el. Csak a szeretet mentett meg a haragjától. Fogalmam sincs, mit mondtam, ő pedig nem emlékeztetett rá. Pedig lobbanékony volt, de vérségi kötés nélküli apa-fiú kapcsolat visszatartotta.

Két hónappal a rákdiagnózis után súlyosbodott édesanyám állapota. A tüdőgyógyász főorvos januárban apa lelkére kötötte: ne mondja meg anyámnak, hogy rákja van, mert akkor kiköveteli a sugarazást, amit az ő szervezete már nem bírna el. Inkább vitamindús ételeket adjon neki, sok céklát. Apa sírva kotyvasztotta a „gyógyító étkeket” a halálraítéltnek. Anyám panaszát azzal intette le ez a főorvos:

– Mit akar hetvenkilenc évesen?

Tényleg, mit is akar?

Csakhogy a tíz évvel ezelőtt „hiába” levett bal mell helyén kétszer akkora daganat nőtt, már alig tudta emelni a kezét. Anyám kitalálta: ez valami tályog lehet. Mivel apát kötötte az „orvosi titoktartás”, felkerekedtek a bőrklinikára. A bőrgyógyász visszaküldte anyámat ahhoz az orvoshoz, aki műtötte, de abból időközben főfőorvos lett, és a két nyugdíjas kisveréb csak totyogott egyik kórházi épületből a másikba. Százhúsz forint volt a taxi is, és végső kétségbeesésében anyám épp egy néger orvosnak mutatta a papírját, mondaná már meg, hová menjenek. Mire ez az ember elkezdett kiabálni:

– Mit keresnek itt! Ki innen! Ki innen!

Anyám a barangolástól és a sértéstől lesújtva sírni kezdett:

– Csak azt mondja meg, hová kell mennünk!

– Én csak gépelt szöveget tudok olvasni! – vágta oda nekik.

Csodálom, hogy apa nem küldte el a francba ezt a faragatlan frátert, akár a bolondos Gál Miskát. Pedig nem tűrte hozzátartozói sérelmét, és tanítónő édesanyámat talán senki sem utasította ki és el még ilyen útszéli hangon. Anyámat ez a doktor a nyolcvanadik évében tette rasszistává, megutáltatta vele a feketéket. Pedig csak bunkó volt az eszemadta.

Az ágról szakadt öregeken a véletlen segített. Az orvos mellett egyik lakótársuk menye volt az asszisztens, és apa észrevette őt. Az asszonyka hívta fel aztán nekik a keresett főorvost, mire a néger doktor hercigeskedni kezdett velük, nehogy bepanaszolják. Nekik persze kisebb gondjuk is nagyobb volt ennél. Szabó tanár úrnak anyám vizsgálatára is jutott ideje, és ő már az onkológiára küldte. Ott aztán a főorvosasszony – édesanyám szerint – úgy üvöltött apával, mint egy sakál, hogy miért nem hozta hamarabb a feleségét, hisz két hónap itt annyit, de annyit jelent; nem lehet várni, hogy majd csak meghal! Apa hiába hebegte, hogy neki a tüdőgyógyász főorvos a lelkére kötötte, meg ne mondja, mi a baj, csak adjon sok céklát anyámnak… A vád visszavonhatatlanul végigvágott apán:

– Nem lehet várni, hogy majd meghal!

A betegért végre aggódó orvosnő meglobogtatta még a leletet is a porig sújtott ember előtt:

– Hát nem látta, hogy recidíva, ide van írva fehéren-feketén?

Így igaz, csak hát a betegségbe, bűnbe visszaesés latin nevét nemcsak a főmolnároknak, talán még az ügyvédeknek sem tanították.

Apa egy csöppet meg is könnyebbült. Legalább a titok fala ledőlt, és együtt sírhatnak. Nekem egy szóval sem említette, hogy beletörték a bicskát. Pedig ha valaki hibáztatható a sugarazás elmulasztásáért, elsősorban mi vagyunk azok: tanult gyerekei, elsősorban én. El sem olvastam a leletet. Mentség-e, hogy bíztam az orvosi szakértelemben, hogy a recidíva nekem sem mondott volna semmit? De megkérdezhettem volna orvos barátaimat, hogy tényleg a cékla az egyetlen gyógyszer. Ha a lelet másolatát megmutatom teniszpartneremnek, a nagyszerű belgyógyász Elemérnek, talán jobb állapotban van édes, talán apa is él…

Debrecenben szorongva liftezünk felfelé a halottas toronyházban. Most fürgébben kattan a zár, mint amikor apa nyitott ajtót. A sógorommal megöleljük egymást, és egy pillanatra, a vállamra hajtja a fejét. Néma Árpádok.

A nagyszobában az asztal, a fotelek a szekrénysor elé vannak tolva. Itt lehetett kiterítve. A félszobácskában anyám ágyának széléről felkel édes-mostoha húgom. Kisírt szeme törten világít. Ölelés helyett egy simogatással anyánkhoz terel.

– Kicsi fiam, nincs apa! Nincs apa! Nincs apa! – bugyborékol édesanyámból a fogatlan sirám. Útközben féltem, hogy mellé zuhanok az ágyba, de porcelán jajongása megkeményít.

– Ne sírj, édesanyám! Ne sírj – hajtogatom, és magamhoz szorítva simogatom könnytelen arcát. Eszterrel megismétlődik minden – közben mi borulunk össze Évával –, aztán húgom szeretettel szétválasztja őket, és a pedagógus odahajlik a pedagógushoz: – Megígérte, kicsi anyám, hogy nem fog sírni, ugye meg tetszett ígérni? – Simogató, számon kérő mondataitól simulni kezdenek a veszteség gyűrte vonások, és anyánk, mint egy kisdiák ismételgeti:

– Nem fogok sírni. Megígértem, nem fogok sírni – csöndesül zihálása. – Bezártátok az ajtót? – húzódik az ismerős kérdés védelmébe. Hányszor hallottam:

– Antikám, becsuktad az ajtót?

– Be, kicsim, be!

– Felül is ráfordítottad, cindri tata?

– Rá, kicsim!

Még messzebbről visszhangzik:

– Nézd meg, kisfiam, rágörböltem-e az ajtót! – és én mezítláb végigcsattogtam a falusi tisztaszobán, ő meg lehajolt, és benézett az ágy alá, nincs-e ott valaki. Soha nem talált senkit – mit raboltak volna tőlünk? –, de egy alkalommal egy öregember megleste mosdás közben. „Azt hitte, az elvált asszony mind olyan!” Ahogy cseperedtem, ez az „olyan” egyre gazdagabb jelentést nyert. Megtudtam, olyannak lenni micsoda bűn, apáimat csábítók esetében a gyilkosságnál is súlyosabb.

Édesanyám végigrettegte az életét. De mi mást tehetett volna mikor annyit volt egyedül a XX. században? Félt az ekcémától, a fekélytől, a ráktól, a németektől, az oroszoktól, a rossz emberektől, a jóktól, az influenzától, a világtól. Mégis amikor a maguk idejében ezek fölé tornyosultak, nekik ugrott mind a százötvenöt centijével és negyven valahány kilójával. Az örökös rettegés és aggodalom több erejét elvette, mint a csaták, pedig vállalta mindet, ha már a sors rámérte őket. Csak a rákkal és a halállal bújócskázott. Amíg nem volt daganata, mindig arról beszélt, neki biztos, rákja van, és hamarosan meghal. Amikor kiderült, már pedig tényleg rákos, nyomban biztos lett benne, hogy nincs komoly baja:

– Csak ne izzadnék éjjel, és ne volnék ilyen gyönge!

Jézusom, Éva húgom úgy próbál vigaszra lelni, hogy vigasztal bennünket, a két gyermeke meg otthon van egyedül! Megnyugtat: megkérték a barátnőjét, pásztorolja őket. Kiszédelgünk a konyhába, és a nyitott ajtón át Éva könnyezve mutat az előszobafal kisujjnyi kampójára:

– Erre akasztotta fel magát! – Sírni kezd. – Mondd, hogy tehetett ilyet? Miért volt ilyen kegyetlen hozzánk?

– Magához volt kegyetlen, Évikém, magához! Ne sírj – simogatom, és lopva rápillantok a rozoga cipőtartó szekrény fölkampózott ajtajára. Most bezzeg nem tudott kinyílni vagy leszakadni!

– Leért a lába – sír tovább a húgom.

Vajon ki előtt esett térdre apa ilyen kegyetlen elszántsággal?

– Neki már nincs szüksége senkire, de a gyerekeidnek igen. Éjfélre sem értek haza, menjetek!

Beszélgetés közben egyikőnk mindig anyánk mellett marad. Most épp Árpád jött ki rágyújtani. Mondja, anyánkat az idegességtől elkapta a hasmenés, és a rendőrök rá akarták törni a fürdőszobaajtót, hogy mit csinál. „Ügyeleti” helycsere után Éva mondja, már érkezésünk előtt megegyeztek, hogy elviszik magukkal anyánkat, három hét múlva Árpád visszahozza a mégiscsak elkezdett sugarazásra.

Eszter fellebbezhetetlenül kijelenti:

– Mi visszük anyukát Pestre! Orvos, kórház, kobaltágyú ott is akad. Éva nem terhelhető tovább!

Igaz is, hiszen temetetlen az édesanyja, az édesapja, ott a két gyerek, plusz a saját pajzsmirigydaganata, amit anyánk előtt titkol, mondván, elég, ha akkor értesül róla, amikor a nyári szünetben kioperálják Szegeden.

Csakhogy anyánk négy esztendeje hallani sem akar arról, hogy fészkéből kimozdítsuk: azóta nem volt nálunk. Nem azért, mert annyira beteg volt! Erőszakoskodásomra szégyenkezve megsúgta: összecsinálta magát. Állapota súlyosságát sejtetőn mondta ezt, ám az igazi ok a túlhashajtózás volt. Ekkor azonban nem volt mód a mérlegelésre, hogy van, vagy nincs kedve jönni. Apa emlékei közül ki kell menekíteni akár parancsszóval is. Éváékkal megegyezünk, hazarohannak, reggel útnak indítják a kisebbik fiukat, Gábort az osztálykirándulásra, Bencét az iskolába, elkérezkednek a tanításból, és kilencre bejönnek a temetést intézni; amiben ők már tragikusan otthonosak, hiszen az édesanyja három hete halt meg…

Majdnem húsz esztendővel később megkérdeztem biológiatanár húgomat, mit jelent az, hogy meghasadt az édesanyja szíve. Tényleg van ilyen?

– Több kis infarktusa volt, amiről nem is tudott és az összevissza hegesedett szívizom május elsején megrepedt. Mikor meghallottam, hogy anyu meghalt, rögtön megéreztem, hogy elindul a lavina és mind a három szülőmet el fogom veszíteni, anyu után kicsi anyát és apát is.

– Apát? Hiszen semmi komoly baja nem volt!

– Tudod, amikor kollégák, barátok szüleinek a temetésén voltam, mindig azt éreztem, egyszer még nagy árat fizetek azért, hogy olyan boldog vagyok, hogy mindent megkapok, hogy mindhárman élnek. Amint megjött a hír anyu haláláról, nyomban azt mondtam Kati barátnőmnek: beindult, meglátod, mindenkit el fogok veszíteni. Megéreztem a sorszerűséget. A legfőbb keservem ez volt, ez a felismerés, hogy nem leszek senki gyereke, megszűnök gyerek lenni. Nagy dolog felnőtté válni. Hoztam a hírt Debrecenbe apának, hogy anyu meghalt. Nagy csend lett, egyikünk sem tudta, mit kell, mit lehet mondani. Aztán olyan szaggatott beszélgetés következett, aminek során apu azt mondta: „Tudod, aki már elmegy, annak nem fáj…” Kicsi anyánk meg elsiratta anyut.

Anyám talán csöppsége miatt gyerekesen tudott alkudozni, és akár zsarolással is érvényesíteni az akaratát. Még 1975-ben, amikor végre beleegyezett, hogy a karácsonyt Éváékkal együtt nálunk töltik, a következő feltétellel: „Írásba adjátok, minden házaspár visz egy csirkét, veszek másfél vagy két kiló marhahúst, aminek elosztjuk az árát. Viszem a 10 literes fazekamat, abban akarok egy finom húslevest főzni a seregnek. Egy kis tormával, egy kis krumplival elmegy a hús. Reggelikre vegyetek egy kis sajtot, tejfölt, valami kis felvágottat az ABC-ből, ennek az árát is harmadoljuk. Éviék is így óhajtják. Ha a feltételeket megszegitek, nem megyünk többet. A mosogatást is beosztjuk.”

Kis Napóleon! Hiába írt a fia könyvet a téeszelnökökről, őt a szövetkezés, a közös beszerzés érintetlenül hagyta. Csak semmi kolhoz: ők cipelik a lábast, a csirkét, a marhát… Jó, hogy nem lábon hajtják fel Debrecenből, ahonnan hajdan Bécsig karikásozták a csordákat. Valami közbe jöhetett, mert a karácsonyt Leninvárosban töltötték Éváéknál, Tamásékkal együtt. Apa nagy fiának az első felesége egy fekete kisleányt hozott a házasságukba – nekünk kenyai–magyar félvérünk is van! –, és az anyám szerint táncra, éneklésre „tüneményesen tehetséges” Mercedes mulattatta őket. Ötödikes lehetett, amikor az egyik osztálytársa dühösen odavágta: „Menj vissza oda, ahonnan jöttél!” A kislánynak elszorult a szíve: hát hová kellene neki visszamennie? Kirívó másságát Tamás is mostohán viselte.

– Mit jelent magyarnak lenni? – kérdeztem tőle 26 éves korában.

– Gondolod, hogy annak, akinek kreol a bőre, mást jelent, mint a többi magyarnak?

– Akkor azt kérdezem: nehéz kreolbőrű magyarnak lenni?

– A skinheadek tombolása idején kevésbé éreztem biztonságban magam. Egyébként kaptam buszon is alpári megjegyzést, a magyar beszédemet hallva, nekem címezve. Örültem, amikor Chicagóba utaztam, hogy de jó lesz elvegyülni. De ott is megnéztek, mert a feketék bőre sötétebb, és alacsonyabbak nálam.

Végül manöken szépségű, és itthon sőt világversenyen is ebben a szakmában sikeres Merci végül is New Yorkban kötött ki. A magát zárkózott exhibicionistának nevező lány vendéglátó főiskolára jár – figyelem: az évi tandíj 50 ezer dollár, tízmillió forint –, és bár úgy tervezte, hogy harmincévesen fog szülni, mire végez 36 lesz. Szerető fehér párjával tehát sietniük kell, ám ahhoz minden adott, hogy boldogan, szeretetben tudja nevelni a gyerekeit.

Hallod, Merci: megtanítod majd őket magyarul?

Anyám örökös gondja volt az ajándékozás, különösen, hogy mi egyre jobban megpendültünk és „mindenünk lett”, meg az ízlésünk sem pontosan illeszkedett. 1974-es Árpádnapi levele: „Ezerfelé törik minden gondolatom, hogy mit adhatnék neked. Végül csak a süteménykészítésig jutottam. Tétovaságunkban vettünk egy Beethoven lemezt is, az V. szimfóniát, amikor rájöttem, van Beethoven-sorozatotok, arról nem beszélve, hogy nincs olyan dobozunk, amiben elférne. Látod, minden vágyam kibicsaklik.” Egy évre rá: „Olyan végtelen szeretettel és örömmel csináltuk a függönyt és vettük a szárítót és csak letolás a vége! Értsétek meg, nekem életszükségletem, hogy örömet szerezzek, hogy vehessek nektek valamit, mert önző vagyok és ragaszkodom, hogy örömöm legyen nekem is.”

Végül az ajándékozás tésztasütéssé, –küldéssé vált. Először ketten cukrászkodtak, majd anyám már csak diktált, végül apára maradt előbb a főzés kettőjüknek, majd a sütés is maguknak és nekünk is. Karácsonyra mindig bejglit kaptunk, születésnapra mondjuk mágnás pitét. De alapjában véve bejgli diktatúra volt, évente vagy három pakknyi jött belőle. Nem hiába mondta nagyanyám, hogy én az édes kutyaszart is megenném, évtizedeken át vidáman nyakaltam a bejglit. Mikor a forrás kiapadt, megszűntem bejgli-udvaronc lenni. Nemigen hódolok Magyarország mesés cukrásza diós, mákos tekervényének sem, pedig ő aztán a kutyagumit is… és nemcsak nekem!

Az unokák ünnepeire 200 forint járt, amit az én ügyes anyám az évi 10-15 alkalomra összespórolt, hiszen végül már két gyerek volt nálunk, és kettő Éváéknál is. Rendkívüli alkalomkor Péter, Nóra, Bence és Gábor is süteményt kaptak. Péter napra a katonasághoz ment a bejgli-csomag, benne a válasz-levelezőlap, hogy írjon, ha megkapta. Lehet, hogy nem kapta, hiszen kapós a katona-csomag, unokaválasz nem érkezett. „Ti nem tudjátok megérteni, hogy a nagymama jobban szeret, mint a szülő. Az Isten elvette tőlem az unokáim szeretetét. Mit jelentett nekünk Péter is! Ezernyi emléket őrzünk még mindig arról az évről, amit a válásotok idején velünk élt, meg minden évben nálunk volt. Az összes ismerősöm drukkol, hol érettségiző, hol szigorlatozó unokáiért. Nekem ebből a drága izgalomból semmi sem jutott.”

„Két kaszás” születésnapjára, a 77-ikre azt írtam neki, hogy „jobb híján csak egy kis virággal köszöntünk”. Ízekre is szedte a borítékot, hogy hol a lepréselt hóvirág, de sehol semmi. Mikor este megérkezett a virágküldő szolgálat a csokorral majdnem hanyatt esett a meglepetéstől. „Kalmopyrines vízben tartom és visszavágom a szárát, hogy sokáig éljen.” Majd jó előre figyelmeztetett: „Apáról ne feledkezzetek el, március elsején 80 éves lesz a drága. Nélküle rég nem lennék, Árpi gyógyszere, meg az ő ápolása tart életben.”

Ez a csöpp asszony, ha erővel nem bírta, furfangoskodott. Miután hazamentek tőlünk 1975-ben, több levélben érdeklődött, hogy megtaláltuk-e a szemüvegtokot, nincs szüksége rá, csak a dátum aláhúzással jelezzük, hogy minden rendben… Ez elég sejtelmes volt, mégsem leltem rá a zöld bőrtokjára. Aztán kiderült a turpisság: „Kisfiam, az íróasztalfiókba, a szemüvegtokodba tettem 3000 forintot, hogy tegyétek el nekem. Erről csak ti tudtok. Kértem, ha megtaláltátok, húzzátok alá a dátumot a leveletekben, az lesz a jel. Semmi pénzt ne küldjetek, nincs rá szükségem.” Ez az összeg kéthavi fizetése lehetett, vagy nyolcvan kiló kenyér ára. Két év múlva figyelmeztetett: „Ha vissza meritek küldeni a pénzt, az apának és nekem is a betegséget fogja jelenteni.”

Egyszer kért valamit, akkor is, jaj de gyerekesen: „Kérünk benneteket, hogy akár apa, akár én maradok hátra, havonta, míg él valamelyikünk, küldjetek száz forintot. Remélem, én leszek az első, aki elmegy, mert önző kutya vagyok, nincs erőm a testi megpróbáltatáson kívül még a lelkieket is viselni.” Még több mint két esztendejük volt hátra, de anyám már forgatta a homokórát.

Anyám sugarazására jelent meg a Vörös vándorlámpás című kötetem. A könyv mellé egy névjegynyi kartonra azt írtam: „Itt az aranyharisnya, hozzon gyógyulást a szörnyűséges ágyúval együtt.” Majdnem ötven évet késtem ígéretem teljesítésével. Nem könyvet ígértem öt-hatévesen, hanem aranyból készült selyemharisnyát!

1990. ápr. 8.: „Megkaptam az aranyharisnya-kötetet, köszönöm minden szálát. Örömöt hoztál az én beteg életembe, velem van a kórházi ágyon. A kis kartont, amire írtad, talizmánként hordom magammal a kobaltsugár alá is. Az első sugarazásnál is ott volt mellettem és nekem csak folyt a könnyem. Nehezen viseli a májam a kezelést, alig tudok járni, ötöt kaptam, húsz van kiírva.”

A selyemharisnya pipereholmi, extra valami, kényes, mint a pókháló. Az álmoskönyv szerint maga a harisnya is asszonyi hűtlenség. Szinbád csak ahhoz a nőhöz vonzódott, akinek selyemharisnya volt a lábán. A szexis falatkát a XVI. században jelentek meg, de I. Erzsébet angol királynő is csak trónra lépése után engedhette meg magának a kötött spanyol selyemharisnya hordását. Lassan azért demokratizálódott és a szende Édes Anna hosszú, térden fölül érő selyemharisnyáról álmodott. Pedig, aki álmában harisnyát ölt, az naná, hogy búcsúzik a szerelemtől; a szakadó, lefutott szemű harisnya pedig szégyen ébren is. Sőt tragédia. A nylonkorba születettek nem is tudják, miféle jószág a szemfelszedő, tűjét pedig… A nevető lexikon szerint szemfelszedő a tyúk, a vicc szerint a lóversenytéri verébnek egyenesen szemfelszedő üzemi van. Nevető lexikon? Miközben, ha lefutott a selyemharisnyán a szem, anyám sírva fakadt, hiszen neki nem volt királynői jövedelme. Ám ha még menthető volt az igéző holmi, akkor hozzá kellett vinni. Nem a királynőhöz, nem is a tyúkhoz, hanem a szemfelszedőhöz. Annak idején hátul még csík is volt a harisnyán, a sarokrésztől futott fel a combra, és figyelni kellett, hogy végig középen maradjon, ne kacskaringózzon el; mutatta is, ha óh, jaj, görbe volt a láb.

Látva édesanyám selyemharisnya-könnyeit, öt-hatéves koromban megvigasztaltam:

– Ne tessék sírni. Ha megnövök, veszek édesanyámnak olyan aranyharisnyát, amin sosem szalad le a szem!

„Tudom, nekem kellene kézbe adni ezt az »aranyaharisnyát«, de, sok apró bolondság meg a választások miatt ez most nem megy. Nem akarok késlekedni vele, érkezzen csak meg minél előbb. Büszkék vagyunk drága édesanyám a hősiességedre, a türelmedre, óriásra nőtt erődre. Kapaszkodj, mert nagyon nagy szükségünk van rád!”

Választás? 1990-ben életem első többpárti választása, amiből kizártam, kizártuk anyámat.

Később hazalátogattam, és apa velem már csak a ráktitok megszűnésének örömét osztotta meg:

– Így jobb, fiam. Tudod, harminchárom esztendő alatt én sosem hazudtam édesanyádnak! – mondta, és rögtön beugrott: tényleg nem lehettek futókalandjai. Bár az élet másra tanította, neki a tisztesség volt az első. Háborogva mesélte, hogy a bolbai terménykereskedő úgy „csinálta” a lencsét, hogy a zsák közepébe egy kályhacsőszerű valamit dugtak, körültöltötték osztályozott lencsével, a közepébe meg a harmadosztályút öntöttek, aztán kihúzták a csövet. Ezt a zsákot szúrhatták, a próbacsövön mindig a szép lencse folyt ki. Az ilyen gazemberségtől ő viszolygott. A babnál, a sörárpánál ugyanez ment. Ha kiöntötték a zsákból, akkor is a nagy szemű lencse vagy bab került felülre: mindig első osztályúnak látszott. Az ő keze alól csak megfelelő liszt kerülhetett ki:

– Régen annyit kutyultuk, hogy abba még a dohos is belekerült. A haszon megvolt, a szegény pedig megvett mindent. Emlékszem olyan hat és feles barna lisztet adtunk, hogy fekete volt, mint a guba.

18.

Édesanyám kinn lógnak az idegei, hiába tuszkoltunk bele még egy altatót, és nyugtatót az első éjszakára. Kérte, aludjak apa heverőjén. Amint ketten maradunk beszélni kezdett:

– Minden, ami szép, kedden történt velem, minden rossz, csütörtökön. Kedden volt az esküvőm, a te születésed, csütörtökön a válás, apa halála. Miért ver az Isten, miért? Láttál még egy ilyen szerencsétlen nőt, mint én? A válás, a betegségek, most apa halála. Miért nem bírta ki még ezt a kis időt?

– Nem bántottad meg? – kérdem, hiszen tudom, neki talán önkínzásból is az első esküvő volt a keddi Esküvő, az a negyedennyi ideig tartó házasság volt a Házasság, és dr. Pünkösti Mihály a Szerelem.

– Elment halászlé-kockáért, és csak háromnegyed óra múlva jött meg. Izgultam, nem esett-e valami baja, hisz az ABC itt van a ház tövében. Amikor kérdeztem, hol volt, felcsattant, hogy ki sem húzhatja a lábát. Jó ember volt, csak könnyen kiabált. – Majd megtudod, ki voltam! – Annyit mondta, hogy már azzal ütöttem el: vagy te tudod meg, tatika. Az a ká halászlé (kurva halászlé – a gyerek), de utálom! Ha az nincs, most is él. Ebben a boltban nem volt halászlékocka. – Anyám megáll, pihen egy kicsit és elkanyarodik a halálhoz. – Ha vérrel csinálja, meg tudják menteni. Levette nagymama ruhaszárító-kötelét a teraszról, és arra húzta fel magát. Én vágtam le, kisfiam, még meleg volt! – kiáltja. – Szólítottam, ordítoztam, szájtól-szájba lélegeztettem, szívmasszázst csináltam – amennyi erőm nekem van. Megpróbáltam mindent. – Az emléktől is zihál, azért csak folytatja. – A kötelet az előszobában hagytam, de már nincs ott. Nem láttad?

– Biztos elvitte a rendőrség.

– A lábát volt nehéz kiegyenesíteni. A szomszéd telefonált a rendőrségre. Összeszaladt az egész ház. A körzeti orvos épp most ment szabadságra, aki meg helyettesíti, nem apával törődött, nekem adott nyugtató injekciót. Ha Domokos itthon van, nem velem vacakol, az szerette apát. „Torma néni, hogy van?” – kérdezte tőle, ha találkoztak vagy ment hozzá receptet íratni. A kórteremben is rajongtak érte az asszonyok. „Nincs ilyen ember, aki minden nap jön a feleségéhez!” Elmondta nekik a politikát, vigasztalta őket. Szólt az ápolónő, ne zavarja napi látogatásával a betegeket, de megvédték! – büszkélkedik vele és kifújja az orrát, aztán hallgatjuk a csöndet. Végre hatnak a nyugtatók, az altatók, gondolom, amikor felzokog: – Amikor kérték a lepedőt, tudod, akkor… – de folytatni nem tudja.

– Aludnod kellene édesanyám!

– Az apja, meg a nővére is öngyilkos lett, gyógyszerrel. Az apjának üszkösödött a lába, és amikor közölték, hogy le kell vágni, felakasztotta magát.

Ha nincs halászlé, most is él… Ha írok neki, hogy főzzön grízgaluskás húslevest… Ha vérrel csinálja… Egytől-egyig milyen egyszerűek. Belém hasít: anyám meggyanúsíthatta apát, hogy máshol kódorgott, ám hogy a halál apa családi „öröksége” lecsöndesíti a vádat. 1972-ben tanulmányt írtam az öngyilkosságról az akkor legfertőzöttebb megye, Csongrád évtizedes községi adatai alapján. Apa tettével saját témámmá lettem, lettünk: mi vagyunk az öngyilkos családja. Már a tanulmányírás idején belém ragadt az önpusztítás „örökletességének” bogáncsa. A gyerek a szülők mozdulatait, viselkedését másolja. Ezek rögzülnek benne. Az, hogy valaki önmagával fordul szembe, olyan sokkoló, hogy később a családban a testvérek, de még távoli rokonok is e minta szerint próbálják megoldani gondjaikat. Minta? Megoldás? Inkább menekvés. Húsz év óta tudom ezt, mégis elengedtem a fülem mellett anyám jelzéseit. Pedig ő megtette a magáét!

1989. április. 12.: „Apa kétségbe ejt. A visszeres ballábában trombózist kapott. Az édesapjával is ez történt, és le kellett volna vágni térdből a lábát, ám ő inkább öngyilkos lett. Apa vérhígítót és még négyféle gyógyszert szed, javult is valamit az állapota. De az ingatlankezelőhöz menet csak az ajtóig jutott el, mert ott egy pillanatra elsötétült előtte a világ, kiverte a veríték, és amikor magához tért, háztól-házig araszolva, többször leülve, haza vánszorgott. Szörnyen nézett ki, a szíve össze-visszavert. Páni félelemben van, hogy úgy jár, mint az apja. Nem mutatja, nem mondja, de látom a hallgatásán. A lába majdnem mindig zsibbad.”

1989. augusztus. 10.: „Képzeld el, olyan emlékkel élni, mint az apja tragikus halála. Ő fedezte fel, látta meg először. Aki sosem volt beteg, nehezen viseli öregkorában. Amint zsibbadni kezd a lába, nyomban elkapja a letargia.”

1989. szeptember. 9.: „Apa megfogalmazza a végrendeletünket. Át kellene másolnom, hogy a gépírónő el tudja olvasni, de egyelőre ez sem megy.”

Hová tettem az eszem, hogy lehettem ennyire figyelmetlen a jajkiáltások sorára?

Átgázolt rajtunk a halál, maradt a lelkifurdalás. Van, aki azt nem tudja megbocsátani magának, hogy a tüdőrákos papát nem hagyta rágyújtani az utolsó cigarettára. Édesanyámat az bántotta, hogy kikönyörgött egy műtétet nagymamának, de csak a kínját hosszabbította meg. És én? Életfogytiglani önvád elég büntetésnek, mert akkor vádlott és vádló leszek egy személyben.

Tisztelt bíróság, bizonyítékok sora szól a vádlott ellen. Bár az anyja nem kényszeríthető vallomásra a fia ellen, rendelkezésünkre állnak a neki írott levelei az áldozat öngyilkossági veszélyeztetettségéről. További bizonyíték a bűnösségére az Emberek önmaguk ellen című saját tanulmánya a Tiszatáj 1972. júliusi számából. Csak egy mondatot idézek belőle: „Elkeserítően szeretetnélküli az a kapcsolat, amelyben nem elég jelezni, bejelenteni az öngyilkosságot, hanem végre is kell hajtani ahhoz, hogy odafigyeljenek.”

Válasz az utolsó szó jogán: Szeretetnélkülinek nevezhető-e, tisztelt bíróság az a kapcsolatot, amiről a vádlott azt írta: „Ez az én fiam igazán. Pedig mostohának szokták mondani. Ő szeret legjobban.” Felelősségem súly ezért még nagyobb, de enyhítő körülménynek érzem, hogy az áldozat és/vagy a felesége kék golyóstollal aláhúzgálta a Tiszatáj nálam lévő példányában a szöveg a harmadát tehát ismerték az írást, és ők is kiemelték az ügyész úr által a fejemre olvasott mondatot. Apa tisztában lehetett vele, mit cselekszik, anyám betegsége miatt, ha tudat alatt is, de sejthette, mi leselkedik rá. Az igazi szeretetnélküliség az lenne, ha akárcsak eszembe is ötlene, hogy a vád kiterjeszthető lenne rájuk is. De erről szó sincs, tisztelt bíróság, bár általános szokás, hogy a hozzátartozók utólag az öngyilkos a nyakába vetik újból a kötelet. Szorongó szívükért, égő szemükért könnyebb a halottat vádolni, mint tettének miértjeit kutatni, hiszen a halottnak már úgyis mindegy. Apa esetében a bizonyítékok első pillantásra mintha kristálytisztán vázolnák a tragédia okát, ám ez csupán látszat. Ha kiterjesztik a vizsgálódást az áldozat életének utolsó nyolc és fél hónapjára, a végrendelet megírása utáni időszakra is, akkor kiderül, hogy a vád rossz nyomon jár.

Emlékszem, a tanulmány írásakor dühített egy orvos kijelentése, miszerint egy elszakadt cipőfűző is elég ok lehet az öngyilkosságra. Apa érthető-érthetetlen halála után nagy rakás pertli darab maradt – csak a bűnjel, a kötél tűnt el.

Tegyük fel, hogy apának nem volt ereje végignézni, végigélni anyám sorvadását, de akkor honnan volt ereje legyőzni a legnagyobbat, az életösztönt, hogy a térdelésből nem ágaskodott föl? Ki díjazza ezt a győzelmet? Hozsannázzuk a diadalát, hogy a molnár a saját életét öntötte fel a garatra?

Felcsévélt idegeim végre kezdenek zsibbadni, és úgy húz apa ágya, hogy remélem, nekivághatok altató nélkül az éjszakának. Nem is tehetek mást, hisz őrizni kell édesanyámat. Altatóval talán fel sem ébrednék, ha nyöszörögne, ha szólna; ha netán – óh, isten! – patikányi gyógyszeréhez nyúlna…

– Csókolom, aludj jól! – mondom befordulva a falnak. Fohászkodom, sújtson le a kimerültség taglója, de apa hepehupás heverője elindítja az emlékmalmot. A ruhaszárító kötélre egyre nagyobb göbök kerülnek, kijavíthatatlanná lesznek a legjelentéktelenebb hibák is. Egyirányú lett életünk egy utcája azzal, hogy „egyszerűen” elment.

– Kisfiam! – szólal meg a sötétben halkan édesanyám.

– Tessék!

– Fenn vagy még?

– Miért nem alszol, édesanyám?

– Neked mondom csak, lehet, apának volt valakije. Emlékszel, említettem néhány éve, hogy benyitottam a konyhába, és apád ott guggolt a beépített asztal tetején, mert a szemközti ház teraszán teregetett vagy napozott valami piszkos ká.

– Attól még nem kurva, hogy tereget!

– Integetett is. Aztán egyszer apa bejött a kórházba, és megéreztem, hogy fogkrémet használt. Ő fogkrémet? Nemcsak fogkrémet, szájvizet is. Jövök haza hétvégén, és a szájvizes üveg mellett a kupakja. Ez velem soha nem fordult elő, csak ő használhatta. Tudod, milyen zsíros bőre volt, mégis úgy kellett róla leimádkozni a fehérneműt. Rá kellett szólni, mint egy gyerekre. De amíg a kórházban voltam, mindig tiszta alsót vett. Egyszer úgy volt, hogy a sugarazás után lehet, kiengednek hétvégére. Mondtam neki, ne jöjjön be potyára délután is, fogok egy taxit és kész. Csak kiszaladt: kétszer egy nap, hogy vajon jövök-e vagy sem. Nem hiszem, hogy tett is valamit, arra már képtelen volt. Csak az a nő fűthette, hogy miért ugrándozik egy ilyen vénség körül. Megmondtam neki: Antikám, megbocsátok mindent, ha neked jó, tegyed, utóvégre egy ilyen roncs mellett nem élheted le az életed. Mire a fejemhez vágta: „Nem kellek neked, mert csak szakmunkás vagyok!” Ezt mondta, akinek a doktorok a nyomába sem léphettek! Próbáltam rábeszélni, ha meghalok, költözzön össze valakivel. Nem kell házasodni, de ha valaki vállalja a gondozását, éljen vele. Istenem, Istenem, miért őt vetted el, és nem engem? Egészséges volt, én meg egy romhalmaz. Minek él az ilyen? Mostanában zsibbadt a lába, és emlegette, hogy elüszkösödik, úgy fog járni, mint az édesapja – mondja anyám, és fújja az orrát.

Hát úgy járt, gondolom, közben mégsem úgy, hiszen a mai gyógyszerek ezerszer többet tudnak, mint az évtizedekkel korábbiak, és anyám sem írta augusztus óta, hogy apa lába üszkösödne, sőt azt sem, hogy változatlanul zsibbad. Ennek az oka akár a meszesedő gerinc is lehetett. Üszök? Keserű… Keselyű… Körbe-körbe.

Rászólok anyámra:

– Sírva nem lehet aludni! Mit ígértél a lányodnak? – Azt még hallom, hogy leteszi a zsebkendőt, aztán megszűnik minden nesz.

Halotti csönd?

Anyám vádja zabolátlan gondolataim közé dobta a gyeplőt. Apa hódolója volt a szebbik nemnek, bár az édeslánya kizártnak tartja, hogy anyánk mellett is volt akárcsak egy futókalandja is. Pedig nem lehetne csodálkozni rajta. Inkább az meglepő, hogy ennek a bővérű férfinak nem volt állandó szeretője. Anyáink a szexualitás örömét szegő prüdériában nevelődtek. Ha véletlenül mégis örömöt találtak benne, azt a bűntudat keserítette meg. Nekik a szexuális élet szükségtelen rossz volt. Ezért is örülnék, ha apának tényleg lett volna valakije a lélekgyűrő napokban. Ha Évának van igaza, akkor nem adatott meg neki ez az öröm sem. Annyira aggódott anyámért, hogy nemigen lehetett képes testi és főleg lelkierejét megosztani mással. Balek volt. A fizimiskája, de két mondata is elárulta ezt. Vissza is éltek vele. És érzékenysége miatt ilyenkor csapot-papot felejtve otthagyott mindent a saját kárára is.

– Ha tűrtem volna, nem szenvedek annyit – mondta, amikor még…

A düh, hogy képtelen vagyok aludni, szembefordít anyámmal is. Ajánlata, hogy megbocsát „mindent” apának, rafinált zsarolás, engedéllyel jó ízűn csalni sem lehet! Betegsége miatt anyám egyetlen nőnek nevezhető némberrel sem volt versenyképes, így ajánlata csak összekaristolta apa ábrándjait, önérzetét: neki nem kellhetett biancó megbocsátás. Naplemente utáni fellángolása – ha volt – vasmarokba foghatta a szívét. Ám ezek csak álmatlanságban fogant gondolatok. Drága apát, sajnos nem siratják a szeretők, mert nem léteztek. És a bűnjelek? A másnapi vád elsöpörte őket:

– Apád kapott Babi nénitől egy liter pálinkát, és nézd meg, a kétharmadát megitta! – mondta anyám olyan felháborodással, amit alkohol hatására elkövetett öngyilkosság sem indokolna. És bár erről szó sincs, édesanyámnak a hét deci pálinka megivása három hét, de akár három hónap alatt is oly nagyfokú alkoholizmus, amit már büntetni is lehetne. Erkölcsi világrendjének az ivás a másik tengelye. Nem hiszem, hogy életében elfogyasztott két liter alkoholt – negyed decit tízévenként. Egy-két alkalommal láttam likőrt lefetyelni. Ám a sors szeret szamárfület mutatni a kizárólagosságnak: édesnek hat esztendeje májzsugorodása is van. Mi tudjuk, hogy nem az ivástól, az idegenek azért gyanúsan sajnálkoznak rajtunk. Magam is antialkoholista vagyok, okkal gyűlölöm iszákosságot, mégis nevetnem kellett, amikor talán anyám két esztendeje megsúgta:

– Apád iszik! – Ami azt jelentette, hogy megdézsmálta a többéves likőrt, netán megivott egy üveg bort egy-két hét alatt, vagy egy teljes üveg sört röpke két nap alatt. Anyám irtózata az ivástól oda vezethetett, hogy szegény apa képes volt fogmosásra, szájöblítésre vetemedni, hogy titkolja görcsoldó pálinkakortyát.

A szomszédban a rádió csipogja, meg a debreceni Nagytemplom is üti az éjfélt. Kísértő apám már cédulás lábú leltári tárgy a hűtőkamarában. Versenyt pörög az agyam és a testem. Átteszem a fejem a heverő másik végébe: lábtól annak, ahogy ő feküdt ezen a heverőn. Végre csak belezuhanok valami sötét, sikamlós lyukba. És csak zuhanok órákon, napokon át; a jóságos falak ütődés nélkül pofoznak. Közben se fény, se hang, én mégis látom a fekete zuhanást. Drága apa, hol vagy? A gyakori ébrenlétek csupán megállói az utazásnak, mert újból és újból visszaesek a fekete lyukba. Ébrenléteim alatt hallgatom édes lélegzetét, de oly csöndesen alszik, hogy felülve kell meglesni: él-e? Sejtve a rá váró megpróbáltatásokat – és alábecsülve lelkierejét –, átvillan az agyamon, nem lenne jobb neki, ha szépen elaludna? Önző, könyörtelen ez a kegyesség. Egyszerre mind. A halál rég bejáratos nálunk. Édesék versengve mondogatták előttem is egymásnak: bárcsak én halnék meg előbb, csak én! Visszatérő témája ez az idős pároknak, mert nekik a halálnál is rémisztőbb egyedül maradni ezen a parton. Én még nem vagyok ilyen bizalmas viszonyban a halállal, de már nem annyira idegen nekem sem, mint tíz vagy húsz éve. Halottaim tapossák előttem is az utat.

Reggel úgy ébredünk, mint a gutaütöttek. Morogva körbejárom a tenyérnyi lakást kétszer is – miért nem jönnek már Éváék? –, de nem ők hiányoznak. Apa nélkül más értelműek a bútorok, bénák a lábosok. Kezembe akad a pénztárcája. A halászlé-kocka vásárlásakor harminc-negyven forint volt nála, papírpénz egy szál sem. Kettőjük tízezret átlépett nyugdíjából csak így tudott a két kisöreg félre rakni, egyrészt a temetésük költségeire, másrészt a mi, azaz a gyermekek segítésére! Most volt az első karácsony, hogy nem kaptuk meg a szokásos bejgli csomagot; ötszáz forint – netán ezer? – jött helyette. És soha többet nem kapunk már tőlük bejglit – pakkot, ahogy Eszter hívta –, hiszen az utóbbi években a kísérőlevél már arról szólt, hogy édes legfeljebb parancsnokolt, a tésztát apa gyúrta, sütötte.

Apa levéltárcájában csak a mi fényképeink vannak. Három édes gyermeke meg az én és az unokái képe mellett egy felvétel a malomról. A család és munka.

Végre megérkeznek Éváék, és velük édesbátyja, Tamás is. Orvosként megtehette, hogy beviszi őket a kórbonctanra, ezért van kisírva a szemük, ettől oly csöndesek. Éva fejtől vetett egy pillantást az édesapjára, és annyit mond csupán:

– Szép, mint az életben.

Szép halott? Meleg jég! Apa azért biztos szép is volt.

– Anyánk azt mondta, mikor élesztgette apát, érezte rajta a pálinka szagot – idézte fel Éva 2007-ben –, de a boncolás ezt nem mutatta ki.

– Az öngyilkosság miatt kellett boncolni?

– Nem csupán, ez kötelező mindenkinél, aki otthon hal meg. Még szerencse, hogy ott voltunk, mert először más halottat hoztak ki, nem apát, pedig hát ott lóg mindenkinek a lába nagyujjára kötve a neve.

De vissza Debrecenbe: leülök Éva lábához a kisszékre, és váltva zsolozsmázzuk sírbeszédeinket. Közben életünkben először még kezet is csókolok neki, de már ez sem segít. Tamásék vasárnap jártak itt, és állítólag apa már akkor olyan furcsa volt. Kérte, válasszanak a szobraiból. Készült az útra. Édesfia most bőszen kijelenti:

– Potenciális öngyilkos vagyok, a nagyapám és az apám is öngyilkos lett!

– Megőrültél? – csattan rá a húgunk. – Végre meg kell már szakítani ezt a sort!

Tamásnak dolgoznia kell, elmegy, mi meg felosztjuk a teendőket. Amint anyánk meghallja, hogy Éváékkal közösen akarjuk fizetni a hamvasztást, a papot, fúriaként veti magát közbe: – Szó sem lehet róla, mi összegyűjtöttük a pénzt mindkettőnk temetésére! – Más fegyvere nem lévén szokása szerint megzsarolja felnőtt gyerekeit: „Ha kicsit is szeretitek apát!”… Aztán a hajdani iskolai atlasz fedeléből, és nem tudom még miféle rejtekhelyekről, előkerül „a vagyon”: néhány letéti jegy, a ritkán négyszámjegyű összegekből építgetett betétkönyv: a pénz mindegyikben csak romlik. Aranyra, dollárra nem szoktak rá, a kispénzűeknél ez nem divat, ők mindenben vesztesek. Megrabolják őket egyszer, kétszer, háromszor, és negyedszer is odaállnak.

Mivel csak apa róhatta a várost, minden fillért a saját nevére tett be, és életében egyetlen alkalommal, a halála előtti héten felirkálta a számokat, összegeket a naptárra. Lezárta a főkönyvet. Személyi igazolványa ugyan még nálunk van, de hogyan jutunk tortúrák, netán illeték nélkül a pénzhez? – nyilallik belénk. Az OTP-ben kiderül, ha otthon dugdosták is a három szál kötvényt, egyik sem volt lekötve, ha valaki rátalál, vagy ellopja, felvehette volna. A temetés után maradó pénzt megpróbáljuk kisebb veszteséggel befektetni, természetesen anyánk nevében. Efféle biztonság nélkül ők már nem tudnak élni, nem mernek halni sem.

Anyámat körülmutatványozzuk, csak „arról” ne essen szó, ám egymás között a konyhában kizárólag apa halála körül röpdösnek gondolataink, szavaink. De kenyeret kell szelni, főzni kell, megkérdezni, hol a só. A felfoghatatlan sziklájába hajszálrepedéseket rajzolnak az életfunkciók.

– Nekem azt mondta: a gyors halál a jó. A családnak talán nem, de a halottnak igen – emlékezik a húgom.

– Annyira félt a haláltól, hogy elébe ment? – jut eszembe, de nem mondom ki, és Éva könnyezve folytatja:

– Mindig lekísért, csak legutóbb nem, akkor mégsem tulajdonítottam neki fontosságot! – Nem áll össze a kép: arabeszkjeink nem illenek egymáshoz, önmagukban meg nincs értelmük.

– Menjünk!

A vázában árválkodik még egy elszáradt akácág: apa utolsó ajándéka. Említettem már, minden évben akácvirág versengünk. Anyámmal is, hogy ő látja-e meg az első kivirágzott akácot, vagy én örvendeztetem-e meg vele. Bár e kérészéletű virág kultusza édesapámhoz kötődik, apa is benevezett az akácfigyelésbe, amint bekerült a családba. Csak hát én délibb fekvésű tájékon éltem – hét éven át Szegeden –, és sokkal többet császkáltam, autókáztam, mint ő, így akáccal bélelt leveleim többnyire megelőzték őt, az idén egész sportszerűtlenül, mert a korábban nyíló sárgaakácból küldtem egy fürtöt. Utolsó közös levelük szerint ez elkeserítette a talán már búcsúra készülő apát.

A kihalt lakásból a szemétledobóba kerül a száraz akác is. Elzárjuk a gázt, kikapcsoljuk a villanyt. Indulóban leakasztom a falról az apa által kirakott Bölöni plakettemet, Eszter Jókai Jövő század regényét kéri kölcsön; ezekkel indulunk az új életbe.

Édes azzal totyog be kettőnk között a pesti lakásba:

– Innen én már nem fogok hazautazni soha. Miért nem bírta ezt kivárni?

Gyorsan ágyba bújunk. Nyitva hagyom az ajtóm, és az övét is, hogy halljam, ha szólítana. Bár gyönge altatót veszek be, az elmúlt másfél nap úgy letaglóz, semmit sem hallok abból, hogy fölkelve magára rántja a fotelt, aztán be is néz hozzám, hogy alszom-e, de nem szól. Miközben a reggelijét készítem, simogatja a kezem:

– Honnan tudod, hogy csíkokra kell vágni a kalácsot?

– Mert láttam, hogy a párna alatt hagytad az alsó fogsorod! – évődök vele, de nem veszi a lapot. Noha a kocsi hátsó ülésén fekve tette meg az utat Debrecenből Budapestre, elfáradt, a reggeli után elnyomja az álom, és rettegve kukucskálok be hozzá többször is, mert leesett állal alszik, mintha már nem is lenne benne élet.

Délben telefonon kondoleál Marcsi, az első feleségem, gyermekeim anyja Miskolcról. Néhány hete volt beteglátogatóban édesanyáméknál, és most mondja el, apa lekísérte, és közben annyira rájött a sírás, hogy a földszinten alig tudta kinyitni a liftajtót:

– Nem bírom végignézni a kicsi haldoklását, nélküle még kevésbé bírnám. Nem bírom!

Egész a kerítésig kísérte Marcsit, aki figyelmeztette is, hogy vissza kellene mennie, mert kicsi anya nem tudja, hová tűnt. Azzal mentegetőzött: – Nem akarom, hogy lássa, hogy sírtam.

Tisztelt bíróság, kérem az első feleségemet tanúként beidézni!

Este vacsora közben anyám minden átmenet nélkül felkiált:

– Özvegy vagyok! Most jöttem rá, özvegy vagyok! Nagymama halálos ágyánál Anti megígérte, mindig velem lesz, hogy tudott ilyen gonoszul elhagyni!

Sért a vád, bánt a gonoszul szó, de mit felelhetnék anyámnak? Én sem akarok beletalálni a negyed- vagy félárva szerepbe, pedig „brazil” apám révén szereztem némi ízelítőt belőle, rugalmatlanabb jó anyám viszont csak most csöppent, zuhant ebbe a helyzetbe. Kezdő özvegyként illetlennek érzi, hogy leüljön velünk a tévé elé, aztán kéri, nehogy megmondjam Éváéknak, hogy gyászában tévézik, mikor az illem azt kívánná, hogy jajveszékelve szaggassa a ruháját – természetesen nyilvánosan. Igen, megint a „jaj, mit szól a világ?” Hajdan a kis falusi közösségekben visszatartó ereje volt az igazodásnak, de a beszűkülő városi létben ez egyre álságosabbá vált.

Nóra lányom sem tud mit kezdeni a közelében lecsapó villámmal. Noha születésekor váltunk, hála az anyjának, normális kapcsolata alakult ki a szüleimmel is. Az egykor még szokásos két apa, két nagyszülő helyett már neki is három jutott belőlük, de jól vette a kanyarokat. Sőt hatévesen ráérzett, hogy anyámat és engem szokatlanul szoros anya-fiú kapcsolat köt össze, meg is kérdezte:

– Édesapa, amikor kicsi voltál, ugye még a nagyi volt az anyukád?

Apa halálakor, huszonnégy évesen mégis bevadult. Épp az esküvőjére készült és az első testközeli haláltól sújtva boszorkánynak nevezte az anyámat.

– Miért gyűlölöd? – kérdem.

– Végignyafogta az életét, feszt ágyban volt, hogy kiszolgáltassa magát: ő kergette halálba nagyapát. – Ítélete oly fellebbezhetetlen és kegyetlen, hogy csak annyit jegyzek meg:

– Nem gondoltál rá, hogy ezt a „boszorkányt” te már testileg és lelkileg esendő állapotában ismerted meg? Azt sem méltányolod, hogy mégiscsak fölnevelte az apádat, és egy tanárnőt, az általad is szeretett Éva húgomat? Miattunk talán nem kell szégyenkeznie. És én, az idősebb soha nem kritizáltam az édesanyádat, pedig mi elváltunk.

Nem a „Tiszteld apádat és anyádat!” bibliai parancsolat miatt óvtam gyermekeim szeretetét az anyjuk iránt, hanem azért, mert szeretni nagyszerű. Minél többet szeretsz, annál több szereteted marad – rám is. Bolondos lánykám kamaszként olyan aggódással vette körül beteg nagyanyját, hogy primőr ítéletét csupán kölcsönözhette valakitől. Kényelmetlen beszélgetésünk végén megkértem, ne jöjjön el a nagyapja temetésére, mert utolsó harminchárom évében ő mégiscsak ezt a boszorkányt, az anyámat szerette a legjobban.

Azt persze nem lehet kizárni, hogy a tehetsége elleni sok aprócska vétek is hozzájárult, hogy önmaga ellen fordult. Ha sikeresebb lehetett volna feltalálóként, faragóként, akkor talán… De ez csak találgatás. Az biztos csupán, hogy a kölcsönös szeretet, a többé-kevésbé teljes élet talán harminc esztendővel is megnyújtotta, tartalmassá tette apa életét. Pontosabb mérleg nemigen készíthető, legfeljebb csak vádirat. Ebben – akárcsak az ország annyi polgára – nem csupán húszéves lányom volt mester.

Eszterrel lekopírozzuk a Nórával folytatott beszélgetést. Anyósi viszonyát az első pillanattól terhelte kicsi anyám megismerkedésünk idején elejtett hebehurgya kijelentése, miszerint a fia most hetyeg egy színésznővel, de majd kinövi… Anyám ugyan megmagyarázta, hogy nem úgy, és különben is lányaként szereti… Tizenhét közös esztendőjükön át Eszter is ezerszer felülemelkedett a sérelmen, de mivel feledésképtelen, mégiscsak ezen a belépőn át rögzült benne minden szó, még a sok simogatás is. A rajongásig szeretett apa halála fölrobbantotta az időzített bombát. Röpültek a szilánkok. Eszter összegzése: megbocsáthatatlan anyám uralkodási vágya, betegségekbe menekülése, és szirupos a szeretete. Felelhetném, hogy ő is épp ilyen sziruposan szerette az anyját, sőt nem egyszer édesanyámat is, de vulkánikus kitörésére csak annyit válaszolok:

– A kedvedért sem tudom anyámat megölni.

Ám gyilkos indulata ellenére is foggal-körömmel ragaszkodott hozzá, hogy mi gondoskodjunk anyámról árvaságában és visszafordíthatatlan betegségében mindhalálig. Ő már csak ilyen. Szeretve gyűlöl, gyűlölve szeret.

Szóba került már, hogy a váláskor Péter fiam egy éven át a nagyiéknál nevelkedett. Fel is rohan még aznap este, bár Brémából vezette végig az utat. Oly sebzett vagyok már, hogy amikor megjegyzi, nem tudja a jövő heti munkarendjét, megnyugtatom, nem kötelező részt venni a nagyapja temetésén. Nem tiltakozik. Heteken át telefonon sem kérdi, hogy van a nagyanyja, mikor lesz a temetés. Ez vár ránk? Milyen előrelátó voltam, amikor elhatároztam, se sírom, se kolumbáriumom ne legyen! Öntözzék szét a hamvaimat a temető füvén, így évente egyszer, halottak napján sem lesz senkinek gondja velem. Ha mégis eszébe jutnék valakinek, mondjon el egy viccet, vagy egy anekdotát az emlékemre, vagy olvasson el néhány oldalt valamelyik könyvemből.

Nocsak, hát halni készülök én is? Amíg ura vagyok a fejemnek, semmiképp. Édesanyám, de Eszter is zahorált már velem, hogy nem akarok velük egy sírban nyugodni, de sem nyugvási vágy, sem efféle nosztalgia nincs bennem.

Anyámhoz képest én madártávlati viszonyban vagyok az elmúlással – állapítom meg már a gyász kezdetén. Más távolságban vagyunk tőle. Ő nemcsak a benne terjedő kór, hanem apa miatt is pár- és perbeszédben van a halállal, halottjával. Reggel szidja, amiért egyedül hagyta, délben talán mintha büszke lenne rá, hogy ő, a semmi kis üvegfigura túlélte azt, akinek a gondozására szorult, este meg félve alszik el, hogy éjszaka újból szólongatni kell: „Nagyon horkolsz, Antikám, fordulj a másik oldaladra!” Persze tudja, hogy ezért már nem kell szólnia, épp a kimondhatatlanság szorítja a torkát.

Elemér barátom ajánlásával az Onkológiai Klinika épp aznap akadémikussá választott főigazgatója fogadja anyámat, és mély empátiával kifaggatja, nem kapkodva megvizsgálja, majd miután megtudja, hogy debreceni tanító néni volt, beutalja vizsgálatra egy debreceni főorvos osztályára, és sugarazás helyett hormonkezelést javasol neki.

– Egy hete halt meg apa – köszönt anyám csütörtökön reggel álmatlan szemekkel. – Csak akkor voltam ilyen szomorú, amikor édesanyámat temettük, de akkor legalább ő mellettem volt.

– Most meg mi vagyunk melletted! – emelem föl az ágyból, és hiába simogatja meg a kezem, tudom, más volt az a drága „idegen”, mint az édesfia, és ez így természetes. Délután hívogat a nyitott ajtókon át, de nem tudok ugrani, mert belegabalyodtam egy mondatba, és mire az ágyához érek, kibuggyan belőle:

– Sosem bocsátom meg neki, hogy tudta, mennyi dolgod van, mégis itt hagyott!

– Hogy mondhatsz ilyet? Gondolod, ellened vagy ellenem akasztotta fel magát? – szólok rá, miközben elővadászom az elbitangolt zsebkendőt és megtörlöm a száját. Megigazítom a hálókabát nyakát, és ha el nem kapnám a kezem, megcsókolná.

– Mintha kislányom lennél! – mondja, és hirtelen témát vált: – Az utolsó időben anyám mindig összecsinálta magát. Húztuk le a hálóingét, és még a haja is csupa szar lett. Fürösztöttük, és szegény apa mosott rá. Megbocsátok neki mindent! – zárja be a kört, én meg egy újabb nehezékkel térek vissza a gályapadhoz életre írni halálainkat. Másra most képtelen lennék. Érzem, apa itt bolyong: várja anyánkat. Csak azért tolakodott előre, hogy helyet foglaljon a kicsinek. A kicsinknek.

Felötlik a második osztályos pöttöm tanító néni, hogy szigorából, sőt a pofonjaiból is három adagot kaptam. Kivételezett velem. Így nyitotta fiókája lelkét a világra. De életünk efféle kis finomságai épp annyira foghatók meg, mint apa elkorhadt fagépe… És maga a feltaláló?

Húgommal másnaponként telefonálunk anyánk állapotáról, no, meg a temetésről. Bár édes kiadta, hogy egyházi szertartás, hogy mindenből a legjobb legyen, és írásban hozzájárult, hogy apa urnáját szülei (nagyszüleim) sírjába helyezzék, sőt Éva lelkére kötötte, nehogy felcimbálják az egész sírról a borostyánt, hanem csak óvatosan emeljék meg a saroknál; a kérdések kérdése nincs eldöntve: vigyük-e anyánkat a temetésre. Nem kellene, mondom ki félve. Szerdán megy be az onkológiára, és csütörtökön kérhetném is ki. Vonattal nem mehetünk, trombózisos lábammal még nem tudok ötszáz kilométert vezetni, ezt a tortúrát anyánk se bírná ki. Állni, gyalogolni képtelen; a sírok közé tolókocsival sem lehet bevinni. Egy hétig nem merjük kimondani a kegyetlen vagy kegyes végszót, azért sem, mert Éva reméli, hogy végül Eszter és a gyerekeim is ott lesznek a temetésen. Nem lesznek! – döntöm el halálos kegyetlenséggel. A koszorúkra ráíratjuk mindnyájunk nevét, de Eszter marad anyánkkal – meglátogatja majd a kórházban –, én meg levonatozok Debrecenbe, és jövök is vissza. Amikor Eszternek megmondom, nincs ellenvetése, bár szemlátomást bántja a dolog, hiszen még a beteg édesapja is gondolkodott rajta, hogy lejön a temetésre. Eszter minden tőlem, tőlünk kapott sebe dacára, ahogy látja anyám elesettségét, vulkánlelke egyre csöndesedik, társam a gondozásában. Egy hónapja még öt szülénk élt. De ez az évgyűrűcsík már fekete lesz bennünk.

Édesanyámnak százszorosan próbált menetfelszerelése van a kórházba vonuláshoz, mégis hatszor kirakja, ellenőrzi. Hiába mondom, hogy itt lesz a szomszédban, hogy minden nap látogatjuk, hogy telefonálhat, vagy telefonáltathat, ha valami hiányzik: tőlem is elvárja, hogy fontoskodjak egy kicsit „bakaládája” körül. Ezt kihasználva kicsalom tőle a debreceni lakáskulcsot azzal, nehogy elveszítse a kórházban, mert szükségem van rá: a temetés előtt ott találkozunk a húgomékkal.

A klinikára kilencig kellene beérnünk, de édes már hajnalban sürget. A vonathoz is mindig egy órával hamarabb kiültek: talán az élethez sem időben fogtak – fogtunk. És minden készülődés ellenére a késés Kelet-Európa veleszületett rendellenessége. Mindig készülünk, örökké várunk csak várakozunk, mégis mindig elvétjük a jó csatlakozásokat. Csak a betegágyat nem késsük le. A fölöttünk két emelettel lakó Elemér előttünk indul a kórházába, anyám, amikor meglátja, felsóhajt:

– Ha lett volna orvos a mi házunkban is, apa megmenekül! Tudod te, kisfiam, mit éltem át? Egész életemben el nem felejtem.

– Ha nem tudtad a lábát kiegyenesíteni, már hullamerev volt! – engedem meg magamnak, hogy leintsem.

– Dehogy volt – csattan fel –, az egyiket kiegyenesítettem!

Megérkezünk a rákklinikára. A folyosón pizsamás kamasz fiúcska meg lányságára ébredő csitri. Úristen, kölkök! Anyámat lefektetem a kórteremben, és elmegyek sorba állni a betegfelvételre. Belém nyilallik, hogy nem ismételtem el édesanyámnak tízszer: a kórterem ajtón vigyázva lépjen ki, mert én is majdnem kiestem a tíz centivel alacsonyabban lévő folyosóra. Csak nem történik baja, miközben várok a soromra, a sorára? Középkorú asszony csatlakozik hozzánk fájdalmasan szép lányával. A mama járkál, intézkedik, a lány közénk ül. Áhítattal nézem, milyen belenyugvás lengi be gyönyörű vonásait. A halál szépsége? Végre sorra kerülök. A felvételis rápillant a beutaló jobb felső sarkára, a betegség kódszámára (174), és együttérzéssel kérdi:

– Először van a kórházban?

Mutatom neki a nevet:

– Édesanyám a beteg.

A személyi igazolványból gépeli az adatokat, közben hozzám fordul:

– Családi állapota, ugye, özvegy?

– Apám egy hete akasztotta fel magát – bukik ki belőlem. – Maga írja le először, hogy özvegy.

– A következő alkalommal már az osztályon kell kérni a felvételi papírt – mondja a paksamétát átnyújtva. Gyomron vág a racionalitás: ez olyan hely, ahová újból kell jönni. Az ezer rubrikát tartalmazó lapon persze egyből arra ugrik a szemem: „Az eltávozás (halál) napja...” Összegubancolódott gyomorral rohanok vissza a kórterembe, hátha édes indulna a vécébe, hátha estében még fel tudom fogni. Az ápolónő támogatja, sőt ugratja tántorgása miatt:

– Nem kellett volna annyit inni!

Édes nyomban a fülembe sziszegi, hogy adjak neki egy százast. Leintem: ne szégyenítse meg a jó szándékú asszonyt, hogy azonnal lefizeti.

– Várj néhány napot, vagy majd a végén adj neki, amennyit csak akarsz – súgom, de keményen leint:

– Te nem tudod ezt, én vagyok a kórházjáró!

Vetkőztetés, öltöztetés közben belegabalyodik a pizsamába a lába. Miközben babázok vele, szüntelen köszöngeti a gondoskodást, és mondogatja, ne látogassam minden nap, mert dolgoznom kell. Bejön az orvos és kéri, menjek ki egy pillanatra, de még hallom, hogy a telt arcú, ötven alatti asszonynak azt mondja:

– Ne legyen szomorú asszonyom, a sugarazás az… – nem hallom tovább, és nem is akarom hallani. A hülye értelmiségi a folyosón mégis nekiesik a betűknek. Az egyik hirdetmény pszichológus-vigaszt, a másik keresztény papok szeretetszolgálatát ajánlja, a harmadik „Szebb külső, kellemesebb közérzet!” jelszóval adja tudtul: ha szükséges, parókát kölcsönözhetnek a betegek.

Ezek után tragikomikus édes panasza, hogy a kórterem északi fekvésű. Összekuszált agyamba be is ugrik a morbid ajánlat: „Napfényes kripta, igényesnek kiadó.” Bocsánat! Búcsúzás előtt újból kiokítom a magas küszöbre, de ő csak azt hajtogatja:

– Köszönöm, kisfiam, köszönöm.

– Itt csak én köszönhetek! – intem le, mire felcsattan:

– Mit köszönhetsz?

– Hogy ilyen nagy bolond lettem!

Az osztályos orvosnak átadom a debreceni leleteket és a névjegyem, hogy bármikor elérhessenek. A nevem előtt álló doktori címet félreértve kollégaként kezel: ereszti rám a hideg zuhanyt. Annyit megértek a szakkifejezésekből, hogy a daganat szórtsága miatt nem a sugarazás a legcélszerűbb gyógymód. Szegény apa, ezért toltak le? Szélütötten baktatok a hajdani Szieszta Szanatórium József Attila koptatta folyosóján, és szemben jön velem az iménti „halál szépe” ápolónő köpenyben. Hát teljesen megőrültem?

Otthon sírva mesélem: mindenki kedves, előzékeny, de a falak is azt üvöltik, hogy a hátsó kapu a temetőre nyílik. Eszternek csöndben folynak a könnyei, és csak annyit mond:

– Nagyon szégyellem magam.

Ezzel az egyszerű mondattal talán lezárul kettőjük tizenhét éves csatája.

Apával utazom a temetésre: beszélgetésünk 117 oldalas szövegét olvasom, javítgatom. A tetején a a húgom írásával kitöltött, előrenyomtatott értesítő: „Torma Antal 1990. május 17. napján, életének 82. évében meghalt, május hó 31-én, 14 órakor, a 2. sz. ravatalozóból temetik.”

A kapu alatt nyitnám a levélszekrényt, de nincs hozzá kulcs a csomóban. Bár a temetés alig lehetne szűkebb körű, mégis fölbukkannak a családi ellenérzések, ellentétek. Mi lenne, ha néhány kicsiny faszobron kívül más örökség is lenne, mondjuk ékszerek garmadája, nem beszélve szikvíz- és üdítőital üzemről, némi birtokról a Vidi-ér két partján, no meg egy rizshántoló-gépgyárról. A vegyes gyerekek, és anyám kötésig állna a perekben. A szegényeké szerethetőbb világ.

A debreceni krematórium láttán engem mindig borzongással vegyes tisztelet tölt el. Borzongás, mert, ha „kókuszdió” utáni csavargásunkban arra vetődtünk, félve pillantottunk a köztemető kihalt kastélyára. Halott halotthamvasztó. Akkor sokat beszéltek, írtak a náci haláltáborok krematóriumairól. A kettőnek persze semmi köze egymáshoz, és nem azok miatt nem működhetett ez. Tiszteletem pedig a komor szépségnek szólt. A debreceni klinkertégla súlyosságának, a tető sejtelmes hangulatú, sötét lilás cserepeinek, és az akkor persze meghatározni még nem tudott kecsesen bumfordi, magyaros szecessziónak. Elismerés szülővárosomnak, hogy Magyarországon korántsem véletlenül épp a kálvinista Rómában, épült fel az első krematórium, 1932-ben. Ám a dogmatikus elveket valló katolikus egyház megakadályozta a halotthamvasztás magyarországi bevezetését. A Nemzetközi Krematóriumi Szövetség (ICF) hiába kérte a magyar kormányt 1945 után is, hogy engedélyezze a működést. Noha a kommunista párt ott tett keresztbe a katolikus egyháznak, ahol tudott, mégis csak 1951-ben, 19 év várakozás után fogadták el a krematóriumi törvényt, és végre megnyithatták a debreceni krematóriumot. A tervező Borsos József megélte ezt a napot, ám nem magára gondolva tervezett: halála után őt nem hamvasztották el, de ha sírjából kikukkant, láthatja a remekművet.

A ravatalozó előtt elfogadom én is a fotóshéja ajánlatát, de megbánom mikor ildomtalan tablóképekbe állít bennünket az urna fölött, majd a szomszéd síron. Semmit sem kockáztat, ráadásul ingujjban adja meg a tisztességet – a pénzünkért. A gyászhuszárokban több az emberség.

– Belefáradt a halálba – mondja búcsúbeszédében a pap. Hogy is van ez? Inkább az élet vásta el: igen, társa halálba forduló élete.

Négy öklömnyi urnájára minden gyereke szór egy kevés homokot engem kivéve. Hamvasztás után e jelkép értelmetlen: még egyszer nem lesz porrá. Szégyenkezve olvasom a sírkövet: a nagyszüleim már 1973 és 1965 óta porladnak, én meg jó, ha kétszer-háromszor jártam „náluk” két évtized alatt, itt a temetőben; szülőlátogatóban rendre csak „átröpültem” Debrecen fölött.

A kórházban édesanyám katéterrel fogad. Miközben a gyűszűszájú vizeletmintás üvegbe célozgatott, felbukott és összetörte magát; nem tud menni. Hétvégére hazamenekítem, állapota mégis gyorsan romlik. A temetéstől is félhet: nem kérdi, mikor lesz, én meg nem mondom, hogy már megvolt. Evéshez már kézen fogva emeljük, toljuk, vagy húzzuk az asztalhoz:

– Tu, túú, vigyázat, jön a szerelvény!

Vécére kísérem, és tíz nap múlva már ott sem hagyhatom, mert félek, reszkető madárteste lebillen. A mosdás a bidén bonyolult művelet. Tartom a hálóingét, és miközben kínlódva mossa magát, reszkető fejét a lábamnak támasztja.

– Úgy szégyellem magam – mondja először, amikor megkér, mossam meg a műfogsorát.

– Jó friss az íze! – fogadja örömmel, és ezután sosem felejtem a fogmosást. Szégyenérzete akkor erősödik fájdalmassá, amikor már a mosdásban kell segítenem.

– Miért szégyenkezel?

– Mégiscsak nő vagyok – feleli, és ha ülni már nem is tud, minden reggel meg kell fésülnöm.

Húgom érettségiztet, „mellékesen” eltemeti az édesanyját is, sőt mivel ő volt apa „temettető”-je a debreceni tanács értesítésére beidézik Leninvárosban, hogy nyilatkozzék az örökösödésről. Az éber törvényt nem zavarja, hogy anyám még él, hogy nincs vagyon, ingatlan, és az sem, hogy mindezt a temetés hetében celebrálják. Mindezek ellenére a húgomék szekérderéknyi finomsággal érkeznek anyánkat látni, ő pedig nyári ruhákat rendel a lányánál: ezt meg amazt keresse ki Debrecenben a szekrényből és hozza fel neki. Önmagát akarja becsapni, vagy bennünket nyugtat? Ilyen cifrálkodásra már nem lenne ereje, pusztán remél, amíg él. Egy-egy pillanatra igen, de inkább nyugodni kíván, igaz dacosan perelve, egy percre sem beletörődő alázattal. Amikor az ujjai nem engedelmeskednek, amikor reggel négytől-hatig nem tud kiülni az ágy szélére, szemére veti pertuban lévő Istenének:

– Miért nem veszel már el?

Mi Évával változatlanul évődünk vele, és talán memóriáját vizsgáztatva valahogy belegabalyodunk, hogy van-e kulcscsomóján levélszekrény-kulcs. Amikor mutatom neki, hogy nincs, megdöbben. Este aztán suttogva fölteszi a régi lemezt:

– Látod, képes volt levenni a levélláda-kulcsot; oda levelezett a kurvájával! – böki ki. – Az a kulcs mindig a csomón volt, csak ő vehette le! Nem akarom gyalázni az emlékét, én erről nem beszéltem senkinek.

– Miért gyalázat, különösen, ha biztattad?

– De tagadta, hogy fogott valakit!

– Jobb lett volna, ha beszámol?

Anyám elengedi a füle mellett a kérdést: – Háromnegyed hatkor otthagyott a kórházban, hogy álmos, megy haza. Amikor befejeződött a sugarazásom, hazavitt, leült a nagyszobában a tévé elé, be sem jött hozzám. Másnap megköszöntem neki az ebédet, és rám förmedt: „Miféle úri dolog ez? A nap felkel, lemegy; az ember eszik, szarik, kész!” Örökké megköszöntem, mondtam neki, mire azt felelte: „Mindig doktor Pünköstiné maradtál, sosem voltál Tormáné!” Ez már nem ő volt; az a nő hergelte ellenem. Amikor rosszat szóltam rá, azt mondta, rendes asszony. Még nem volt nyugdíjban, legalább huszonhét évvel volt fiatalabb apádnál.

Forgat az örvény másfél halottam siralomházi tusakodása fölött. Észre sem veszem a vádbeszédben a logikai bukfencet. Ha apa tényleg mást (is?) szeretett, miért nem várta ki édesanyám halálát? Durva mondataiban nem épp a felé robogó halál volt a gyutacs? Ismerem egyáltalán drága kettecskéimet?

– Arra fizettem rá – mondja kevéske szünet után anyám –, hogy mindkét férjem szép férfi volt. Anti nevetve mondta a kórházban is, hogy hatvanéves. A villamoson igazolnia kellett, hogy elmúlt hetven, pedig már nyolcvanon is túl volt.

Anyám temetése után derült ki, hogy apa halálakor ő adta oda Árpád sógoromnak a levélláda kulcsát, hogy majd ő hordja fel a postát…

Éva őrzi utolsó sorait. Kusza betűk, se megszólítás, se dátum: „Sokat szenvedek, Eszterka állandóan pelenkáz. Csók mindenkinek: Anya.”

Kivonszolom édest a vacsorához, de már a legkönnyebb kiskanállal sem talál a szájába. Engem ő másfél-két évig etethetett, ennyit visszaadni már nem lesz idő. A fogmosás után most nem a friss íz öröme bukik ki belőle, hanem az aggodalom:

– Félek a temetéstől: nem tudok állni, hogy megyek annyit?

– Édesanyám, már két hete eltemettük apát!

– Igen? – kérdi. Nem mer örülni, és talán nem akar szomorkodni sem. – Szép volt? Kik voltak ott?

– Csak a család, meg a házgondnokék – mondom, és ez alatt ő is azt érti, amit nem mondtam ki, hogy egyedülálló, idegen asszony nem vett részt a szertartáson. Faggat a pap beszédéről, a koszorúkról. Búcsúzóul előbb a bal, majd jobb arcát, aztán a bal majd a jobb kezét csókolom meg. Jobbról utoljára. Ezen az éjszakán kisebb szélütés éri, és reggel vérdarabokat látok a vizeletében: vissza kell vinni a klinikára.

A számítógépem – az akkor unikum Atari 520 –, mikor „gondolkodott”, mondjuk, mert kerestettem vele egy szót, méhecske jelent meg a képernyőn. Ezt a méhecskét látom anyám szemén is, ha kérdek valamit: lépeget fióktól, fiókig, keresi a választ. Ha tehetem, ebédeltetni is bemegyek, de legalább vacsoráztatni. Kérdéseimre pontosan felel, ám ha maga fog egy mondatba, többször az ág mellé ülnek a gondolatai:

– A szamárköhögésből maradt vissza ez a kehelésed!

– Ötven éven át? – kérdem. – Benyalok az uszoda vizéből, attól van!

– Ne menj el, míg meg nem pisiltetsz! – kéri, pedig három hete katéterre van kötve. – Igen? – csodálkozik, és felsóhajt: – Csak még egyszer tudnék járni! – A főnővért „ismeri” a debreceni kórházból, vacsora előtt pedig megjegyzi, késik a reggeli. Etetés közben váratlanul a barátaimat veszi sorra: – Kapácska hogy van? – „Szentjére” két egymást követő nap is rákérdez: – Megmondtad Konrád Gyurinak, köszönöm, hogy mindig szeretettel üdvözölt? – Utolsó előtti nap azzal fogad: – Láttam Elemért!

– Ő most Svédországban van – józanítom, de hiába.

– Úgy megörültem neki!

Több alkalommal kérdem, jönne-e haza. – Nem – rázza határozottan a fejét, de utolsó előtti délután azzal fogad: a főorvos azt mondta neki, hogy viszem haza. Tudom, erről szó sem lehet, de azért beszélek az orvosiparossal, aki rövid úton közli:

– Döntsék el, kérem, hogy a mama itt benn haljon meg vagy otthon!

És arról nem dönthetnék, hogy meghaljon-e, vagy sem?

Visszamegyek anyámhoz, próbálom etetni, de már napok óta semmit sem kér. Bármit kínálok, csak rázza a fejét, közben úgy csügg rajtam a tekintetével, mint a kamasz lányok első szerelmükön. Lopva tudok beleügyeskedni egy-két falatot, és már rázza is a fejét, elég volt.

Minden elég volt.

– Csak nem fogyókúrázol? – kérdem, és mosoly a válasz. Simogatom a kezét… Csontjai közé behuzagolták az ereket, inakat, és ráhúzták az áttetsző bőrt. 38 kiló. Belediktálok két kiskanál húslevest, de máris öklendezik. Lassan megnyugszik.

– Az orvosságot beveszed? – Rázza a fejét. – Akkor mitől akarsz meggyógyulni? – Felfelé mutogat a mennyezetre. Az utolsó napokban már alig értem, de miközben matatok körötte hangosan, és érthetőn rám szól:

– Drága, kicsi fiam!

– Tessék, édesanyám?

– Szeretlek! – mondja, és mosolyog a szeme.

Még egy napunk van.

Szinte ül az ágyban, mégis zihál. Tele lehet vízzel a tüdeje. Kérdem, nem kér-e meggyet, barackot, gyümölcslét, szardellás kalácsot. Spórol a nemmel is, csak a fejét rázza. Végül hat kortyra megiszik egy fél kávéskanálnyi teát, utána köhög, öklendezik, fújtat a kisverébnyi mellkas. Megnézem a gyógyszeres dobozt: üres. Hagyják megfulladni? A humánus orvoslás legfeljebb passzív lehet a reménytelenség idején.

Mint minden nap, most is lemosom az arcát, a kezét. A szemét már alig nyitja ki. Megmosnám a fogsorát, de már erre is azt mondja: – Nem!

Gonoszul csiholom, sokkolom:

– Megoperálták Évát!

– Mikor? – kérdi ahelyett, hogy mivel, miért.

– Ma megy haza, és holnapután meglátogat.

Lehunyja a szemét. Elaludt volna? Simogatom, dajkálgatom, és magamban kérlelem:

– Ne haragudj, nincs erőm hazavinni, lefogni a szemed. Bocsásd meg nekem!

Már egy órája lejárt a látogatási idő, menni kell. Nem veszi észre, hogy nem simogatom tovább, hogy felkelek az ágyától, hogy állok és nézem, hogy búcsúzom. De amikor az ajtóhoz lépek, rám emeli tört pillantását. Összeölelkezik a tekintetünk. Érzem, most nem lenne szabad elmenni, mégis könyörtenül kilépek a képből.

Reggel kopogtatok a kórterem ajtaján. Bár tudom, mi vár rám, összeszorult szívvel bámulom az üres ágyat. Legalább ne lenne újrahúzva! A betegtársak elfordítják a fejüket.

Az ápolónőnő jön szembe a folyosón. Egymásra nézünk, noha neki ezerszer nagyobb a gyakorlata ilyen helyzetekben, csak a szemével adja tudtomra, bevégeztetett, együtt érez. Gyáván elhallgatom a kérdést, hogy hol van, hátha visszakérdez, meg akarom-e nézni. Szép halott?

Már visszafordul a nővérszoba felé, amikor kinyögöm:

– Torma Antalné fia vagyok!

Félfordulat, tudja, és int a fejével, hogy kövessem.

Lépdelünk. Torma Antalné fia voltam… Vagyok! Anyja neve: Vadász Irén.

Megállok a nővérszoba ajtajában. Egy zacskónyi a hagyaték. Kés, kanál, villa, kiskanál, szappan, szappantartó, fogkefe… külön a jegygyűrű.

– Éjjel három órakor halt meg – mondja az ápolónő.

Az apa által megjelölt mágikus három órakor – fut át rajtam. Délután három, hajnali három. Rímelnek.

Leltár, átvételi elismervény. Aláírom. Anyám gyűrűjét felhúzom a kisujjamra. Eszembe sem jut, hogy viselni akarom, csak nem szeretném, ha elveszelődne. Öt perc alatt hazaérek, közben tízszer is megnézem a kezemen a kis aranykarikát, és otthon sem teszem le. És azóta soha. Most, tizenhét évvel később leveszem, ellenőrizni, hogy tényleg nincs-e beleírva semmi. Nincs, nem úgy, mint az elsőnél. Vajon az a fogadalom-gyűrű hová lett? Nem hiszem, hogy apám visszakérte, azt sem, hogy anyám odavetette volna neki. Eladott törtarany? Inkább újraöntetve megőrzött. Ez illett anyám ujjára. Két apám és édesanyám kézfogójának jegye az én kisujjamon már kiabál. Férfi kisujjon vékony arany karika? Anyám hagyatékának papirkái között egy reszketeg betűs, árva kis cetli: „Drága Egyetlen Fiam és Eszterkám! Várlak, szeretlek Benneteket. Millió csók”. Üzenet a túlvilágról.

Született a Niagara vízesés befagyásának évében, meghalt a rendszerváltáskor. Élt többek között Ferenc József, Károlyi Mihály, Kun Béla, Horthy Miklós, Szálasi Ferenc, Rákosi Mátyás, Nagy Imre, Kádár János, Grósz Károly, és csipetnyit Antall József országában. Tíz név. Ők terelték, pofozták erre, arra. Felkerekített nyolcvan esztendejének a háromnegyede, 57 éve Horthy- és a Kádár-korként ismert.

Hármasban robogunk Debrecenbe. Soha nem múló lelkifurdalással tekingetek anyám urnájának dobozára. Belül dübörögni kezdenek a Halotti beszéd első mondatai: „Látjátuk feleim szümtükhel, mik vogymuk: isá, por ës homou vogymuk. Mënyi milosztben terömtevé elevé miü isëmüköt Ádámot, ës adutta valá neki paraadicsumot házoá.”

Nekünk is adott „paraadicsumot házoá”, négyszobást, 103 négyzetmétert a Szabadság-hegy oldalában, ahol a képeslapkilátás jobb felén a Mátyás templom és Parlament látható. Halni mégsem fogadtam be egyik szülőmet sem. Apámnak öntudatlanul visszaadtam, hogy velem zsarolva vált el anyámtól. A brazíliai Salvadorban búcsúzóul megkérdezte, nem költözhetne-e haza hozzánk.

– Nem akkora a lakásunk, és két otthoni szülőnk sorsára is kell gondolnunk – feleltem, hazudtam. De ha a helyettem felnevelt lányai sem vették magukhoz, akkor nekem kell-e szégyenkeznem? Ez lehet mentség? Haza akart jönni. Aztán már nem tudta, mit akar. Életfogytiglani száműzetésre ítéltem. Anyám soha nem hagyott cserben, mégsem erőltettem, hogy tőlünk induljon az utolsó útra. Jobb lett volna neki? Igen, azt hiszem. Megfosztottam magam is, őt is, az utolsó pillantástól, simogatástól.

Utólag a világhálón ellenőrzöm a Halotti beszéd helyesírását és elém bukik Márai Sándor Halotti beszéd című verse:

„Látjátok, feleim, szem’tekkel mik vagyunk

Por és hamu vagyunk

Emlékeink szétesnek, mint a régi szövetek.

Össze tudod még rakni a Margitszigetet?...

Már minden csak dirib-darab, szilánk, avitt kacat

A halottnak szakálla nőtt, a neved számadat

Nyelvünk is foszlik, szakadoz és a drága szavak

Elporlanak, elszáradnak a szájpadlat alatt…”

Anyám temetésére Erdélyből átjöttek Pünkösti Jancsiék, az ő fiuk ott volt, az én két gyermekem nem. A pap búcsúztatójából semmire nem emlékszem. Ám a megrendült, megrendelt szöveg közben egy fecske beröpült a nyitott ablakon át a ravatalozóba. Riadtan cikázott, verdesett le föl a fehér mennyezett alatt, aztán egyszer csak kicikkant.

Elment.

A karzaton megszólalt az orgona.

Ezzel vége. Ennyit akartam újraélni a saját, és átélni családom életéből. Boldogság volt velük tölteni még két és fél évet. Sajnálom, hogy bezárult a történet. A legszebb az volt az egészben, hogy a tizenhét éves Vadász Irénke fényképét nézegetve menthetetlenül beleszerettem anyámba.

Csókollak, hallod-e?