Tormay Cécile

Viaszfigurák

(Részlet)

Elbeszélések

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-791-9

Időtlen bolt.

Rozzant fekete fahíd vezetett át a folyón. Korlátja mellett ósdi, zöldüveges lámpák égtek. Burkolatán kísértetiesen kongott az emberek lépése. A híd alatt, az ívek sötét üregében, megkétszereződött a kongás. Olyan lett, mint a lélekharangok hangja. De az emberek nem vették észre és szüntelenül jártak a hídon, a szürke, hideg víz felett. Magukba zártan, idegenül mentek el egymás mellett. Félrefordították a fejüket és a tekintetük sohasem találkozott.

Pedig az útjuk egy volt. Mindannyian az öreg város elnéptelenedett negyedébe igyekeztek, egy gyanús, kanyargó sikátorba, melynek túlsó végében barátságtalan vén ház állt.

A ház félköríves, szúette kapuja, mely egészen megfeketedett az időtől, mindig zárva volt. A lépcső megrogyott. Az udvaron sem járt senki. Nyárban csenevész fű nőtt a kövek között és az üres lakások ajtaját csupán a szél csapkodta. A lakók rég elmentek innen, vidámabb hajlékot keresni. Csak patkányok és pókok éltek még a házban és egy furcsa, kicsiny bolt, mely az íves, fekete kapu mellett húzódott meg a falban.

Valahányszor vevő nyitott a boltba, alacsony ajtaja felett vijjogni kezdett a rozsdás csengő. A mennyezet nyomott és füstös volt. A padló süppedt és a magas küszöbről zökkenve léptek az emberek a homályos helyiségbe, melyben, mióta a legöregebbek csak emlékezni tudtak, görnyedten és változatlanul ült magas székén a boltos. Ha szünetelt a munka, egykedvűen forgatta mállott üzletkönyvét. Ilyenkor a forduló lapok szele, egyenletes időközökben ingatta meg a kalmárasztalon a finom, idegenszerű mérleg selyemszálon függő tányérkáit.

A falak mentén, mintha egymásba kapcsolódó kezek visszahajlított ujjai ropogtak volna, csontszerűen ropogtak a polcok. A szúette deszkákon, akár csak egy ódon, kolostori gyógyszertárban, színes cserépedények álltak kialvó vörös felírásaikkal. Ha a bolt gödrös padlóján lépések jártak, az edények összecsörrentek és hirtelen édeskésen fanyar szagok szűrődtek át a dohos levegőn.

A polc felett egy óra ketyegett. Ez az óra titokzatos és ijesztő volt. Egyik mutatóján halálfőt viselt, a másikon egy emberi szívet. A szív mutatója csak a perceket jelezte; a halálfő mutatója többet győzött: az az órák felelt uralkodott. És míg az idő rovásos lapján, lankadatlan hajszában keresztezte egymás útját az élet és a halál két végzetes mulatója, a rozsdás csengő egyre vijjogott az ajtófélfán.

Új jövevények érkeztek. A boltot idegenszerű alakok töltötték meg. Halálosan sápadt emberek tolongtak a homályban. Egyhelyben topogó lábak türelmetlensége, falhoz szorított testek súrlódása hallatszott.

A rémlátó, lázas izgalomban szinte félelmes volt a kalmár érzéketlen nyugalma. Bármi történt is körülötte, aszott keze nesztelenül dolgozott tovább és hártyaszerű szemhéja sohasem rezdült meg. Egészen mozdulatlan volt, mintha ráfagyott volna az opálszínű szemgolyókra, eltakarva a csodálatos pupillák felét, melyekben nem merült el a külső világ képe. Minden kép csak a felületükön maradt, és mint sötét vizek jegének a tükréről, dermedten, holtan verődött róluk vissza.

Az emberek összeborzadtak. Hanem aztán, mikor intett nekik, azt hitték, hogy mosolyog és megfeledkeztek mindenről. Könyörögni kezdtek. De ő nem hallgatott rájuk, mert ő senkit sem szeretett, senkit sem gyűlölt.

Ha férfival alkudott, aggastyán fejének vonalai közé rejtélyesen lágy elemek vegyültek és leheletszerűen, elragadó asszonyi arc suhant el az arca felett. Ha asszonnyal kötött üzletet, meglazult vonásait hirtelen fiatal erő kapcsolta össze és ő a csábítás férfiarcú lárváját mutatta a vevőnek.

Férfiaknak asszonyarccal, asszonyoknak férfiarccal osztotta áruját a kalmár, akinek valamennyi vásárló más-más nevet adott. Voltak olyanok, akik Sorsnak hívták. De ő azért megértette, akárhogyan szólították, mintha az ő neve lett volna mindennek a neve, ami után emberek vágyódnak, amitől emberek félnek. Megértette… és sietett, ha fel akarták tartóztatni és sohasem felelt, hogy ha hívták.

Most sem felelt. Ódon boltjában közömbösen árulta tovább azt, amit az emberek a maguk szánjára akartak. Részvétlenül mérte a boldogságot és keverte-keverte, vegyítette, hogy többnek lássák.

Aztán fizetésre került a sor. A kalmár felnyitotta mállott üzleti könyvét. Lélegzetfojtó csendben, lassan húzta végig mutatóujját a két rovaton: Tartozik… Követel… És a vevők verejtékes kínban fizettek roppant árakat.

Egy dús öreg bankár pénzért akart boldogságot vásárolni. A boltos nem adott neki. Pénzzel kisebbé lehet tenni a szenvedést és szebbé a boldogságot, de pénzen boldogságot venni nem lehet.

Egy fiatal, szerelmes király tört magának utat a tolongók között. A boldogságért még a királyoknak is fizetniök kell: ő a koronájával fizetett… Már mások jöttek a nyomában. Mások és újra mások. Öregek, ifjak, papok, színészek, durva gyármunkások, előkelő dámák, parasztok, remegő iskolásfiúk.

Festett képű céda leány állt a kalmárasztal előtt. Eddig cifra, zenés házakban, szennyes gyalogjárók szegletén, féllánggal égő utcalámpák alatt kereskedett a szépségével. És most a szépségével fizetett.

Egy katona… fiatal, szinte gyermek még. A bátrak keresztjét akarta. Kék szeme világát adta érte.

A nagy államférfi… Krétafehér lett az arca, mikor egy hideg gyémántköves csillagért a becsületével kellett a boltosnak fizetnie. Utána valaki egy zacskó aranyért a szabadságát adta oda. Aztán szép pár fiatal emberre került sor. Mámorosan mosolyoglak és szorosan fogták egymás kezét. Az alku hamar ment. A férfi, kitől nagyot várt a világ, ragyogó jövőjének kincséért vett boldogságot. Oldalán a lefátyolozott asszony tiszta, mocsoktalan múltjával fizetett.

Helyükbe új vevők tódultak. Fénylő nevek, szürke névtelenek. Erősen körvonalozódó alakok, elmosódott jelenések. Leghátul egy szegény kis varróleány, ő az egészsége árán vásárolt magának egy egyetlen vasárnapi délutánt betöltő, szegény kis boldogságot.

Megint szólt a rozsdás ajtócsengő. Vijjogott, huhogott, mint a halálmadár. Hosszú hajú deák botlott le a magvas küszöbről. Kabátja ujjúból kiállt a könyöke. Égen-földön nem volt egyebe, csak a fiatalsága. És a deák éppen annak az árán akarta megvenni az ő boldogságát: akadémiák koszorúját… világraszóló hírnevet. Mire nagysokára kiért a boltból, megőszült a haja, meghajlott a háta: öreg ember lett belőle.

A polc felett ütött az óra. Az emberek arca eltorzult, mintha a tompa ütések valami iszonyatosra emlékeztették volna őket. Kapkodni, sietni kezdtek, de a boltos most is nyugodt maradt. Számára nem létezett idő: ő nem nézett az órára soha…

Kinn ezalatt, a szűk sikátorok zavaros kanyargásában sötéten tapogatódzva közeledett az éjszaka. Ahol a házakhoz ért, rajtuk hagyta fekete ujja nyomát. A szél fütyölt és a boltban, az ódon mécses kanócán önmagától kigyúlt a láng. Egy darabig ingott, mint aki magasból ugrik, aztán erőre kapott és csak az ajtónyílás légáramlása szerint szállt és emelkedett.

Sokszor ütött az óra. Az ajtónyílás ritkulni kezdett. Már nem vijjogott a csengő, már nem jött új vevő. A mécses lángja is lassan megnyugodott. Kék világa derengve szőtte át a csendet.

A kalmár előregörnyedt és félig lehunyt, rideg szeméről élettelenül verődött vissza a temérdek kincsnek a képe, mellyel az emberek boldogságukat megfizették. Egy darabig fásultan nézte nyereségét, aztán hideg kezével besöpörte zöld kötényébe az egészet. Megfordult és ijesztő, feltarthatatlan lépésével indult hátra a bolt túlsó végébe, hol egy falüregben fekete függöny alatt, kicsiny, ólomkarikás ablak rejtőzött.

A boltos feltárta az ablakot és kihajolt a nyilason. Alatta sötét végtelen semmi volt… Csak egy pillanatig pihent a mély semmi felett, aztán kifordította kötényéből az ablakon át napi keresetét.

Sikoltva, csörömpölve, örvénylő forgatagban zuhant alá az űrbe az óriási kincs: ifjúság, dicsőség, múlt és jövő, királyi koronák, szépség, szabadság, becsület… mindaz, aminek csak addig van értéke, míg emberek tartják a kezük között.

Mikor odalennről nem szállt fel többé semmi nesz, a boltos becsukta az ablakot és visszament asztalához.

Ebben a pillanatban sóhajtás hallatszott a szeglet irányából. Mialatt a kalmár arrafelé nézett, elgondolkodva végighúzta ujjait a homlokán. Kezének árnyéka alatt laza vonásai hirtelen a csábítás férfiarcú lárvájává tömörültek össze. Így fordult a vevőhöz és emlékezetében ekkor felderengett, hogy már reggel óta… tegnap óta, talán régtől fogva látta azt az alázatos, várakozó árnyat, mely most felsóhajtott. De vannak olyanok, akiket a kalmár nem vesz észre mindjárt; vannak olyanok, akikről hosszú időn át megfeledkezik…

– Ki vagy le? – kérdezte és a szája alig mozdult.

– A gyermekem anyja vagyok, – felelt egy halk suttogás, melyben mégis olyan mindenható érő rejlett, hogy az árnyékból egyszerre élő asszonyt formált.

– Boldogságot akarsz venni?

– A gyermekem számára – mondotta elszántan az asszony.

A kalmár mozdulatlan szemhéja mintha megrezdült volna az opálszínű szemgolyók felett. Boltjában időtlen idők óta árulta azt, amit az emberek boldogságnak neveznek, de a vevők mindig csak önmaguknak vásárollak, csak önmagukért fizetlek. Ez a szenvedő, halvány asszony: egy gyermek édes anyja, ez volt az első, aki másnak akart venni és a sajátjából akart fizetni.

A boltos megint közömbös lett. Elővette avult üzletkönyvét. Mutatóujját lassan végighúzta a két nagy rovaton: Tartozik… Követel… Becsapta a könyvet és megrázta a fejét.

– Nincs semmid a világon. Ugyan minek az árán akartál a gyermekednek boldogságot venni?

– A magam boldogsága árán, – felelte az asszony és hangja olyan végtelenül tiszta volt, mint aminő csak az lehet, amit könnyekkel moslak fehérre.

– Az alku áll. Fizess! – dörmögte a boltos, mialatt előrenyúlt és szörnyű két kezével felszakította az asszony fiatal mellét. Aztán a tátongó seb vérző nyílása fölé hajolt és belenézett vásárlója szívébe. Ebben a percben meglátta azt a boldogságot, melyet felkínáltak neki.

A kalmár, aki semmi felett sem csodálkozik… elcsodálkozott.

– Nagy árat kínálsz, – mondotta komoran, – és tudod-e, hogy ennél az alkunál még túl is kell fizetned a portékámat? Még ráadás is jár! Mert igazi boldogságot csak úgy adhatok a gyermekednek, ha nem sejti meg az áldozatodat és nem lesz érte hálás soha… Állod még az üzletel?

A halvány vevő intett és a kalmár nem várt tovább. Kérlelhetetlenül belemarkolt az asszony sebesült mellébe és égő, szerelmes szívéből kilépte szeretőjének a képét.

A boltban egy pillanatra megdermedt a csend. Fenn a titokzatos órán találkozott a két mutató, és a halál rávetette futó árnyékát az életre.