Claire Kenneth

Szerelemről szó sem volt…

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Corvin, New York–Budapest

© Claire Kenneth jogutódja, 1990

Korrektor: Békyné Kiss Adrien

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-616-5

Ezen mű szereplői képzelt személyek.

Első rész

I.

Ezen a júliusi délutánon, mintha egész New York menekülni akarna a városból, a kegyetlen hőségből. A George Washington hídon teljesen megrekedt a forgalom. Az autók százai vagy talán ezrei csak lépésben haladtak, mintha egy film lassított felvételeiben szerepelnének.

Tamás az órájára nézett. Fél három…

Ha a jerseyi oldalon rendes sebességgel mehet, akkor sem ér előbb Barckerékhez mint öt óra felé.

Mildred haragudni fog. Megígérte neki, hogy már kora délután utána megy.

Mildred persze azt szerette volna, ha már kora reggel együtt indulnak, hiszen szombat van: igazán ráér…

De Tamás valami kifogást mondott, hogy a hivatalból hazahozott egy munkát és azt okvetlenül be akarja fejezni. Az igazság az volt, hogy egyszerűen irtózott az ilyen kirándulásoktól, főleg a Barcker család nyári házában összegyűlt vendégseregtől.

Egy csomó ember volt ott, akiket már unt és néhányan, akiket még nem látott eddig és remélte, hogy nem fog látni ezután sem.

Az ilyen tóparti helyre mindenki elhozta a gyerekeit is. Idegesítő volt az üvöltésük: a felnőttek között rohangáltak, a vízben labdákat csapkodtak az ember feje felett.

A legborzasztóbb volt a szabadtéri sütés. A maró füstben körül ülték az izzó széndarabokkal megrakott tűzhelyet, a házigazda nagy kötényben, vicces szakács sapkával a fején osztogatta a kormos, félig nyers steakeket.

Odabent a házban, jól felszerelt, modern konyhájuk volt és tágas, hűvös ebédlő, ahol kényelmesen vacsorázhattak volna. De a fűben kellett kuksolni az összecsukható kerti székeken és közben elhessegetni a szúnyogokat és a különböző bogarakat.

Mildred ezt remek szórakozásnak tartotta. Barckerék az ő barátai voltak, lassanként már csakis az ő amerikai társaságába jártak.

Ha magyar helyre voltak meghívva, Mildred valami kifogással igyekezett lemondani.

– Menj nélkülem Tamás! Hidd el, nem haragszom! De meg kell értened, hogy nekem ez kellemetlen, mindenki magyarul beszél, nem tudom, min nevetnek, ki vagyok rekesztve, úgy érzem magam, mint egy süketnéma. Nincsenek tekintettel arra, hogy amerikai feleséged van…

– Ne mond ezt Mildred! Mindig körülvesznek, valaki mindig odaül hozzád és angolul beszél veled, te vagy a legszebb és legelegánsabb a társaságban…

– Na látod Tamás, ezt szeretem a legkevésbé, mikor valaki odaül mellém és elkezd angolul bájologni. Pontosan tudom, hogy a háziak megkérték, foglalkozzon kicsit a Tamás amerikai feleségével… Az illető aztán feláldozza magát, de közben folyton a többiek felé sandít, hogy fél füllel is, de ne maradjon ki semmiből.

– Mit nevezel bájolgásnak, Mildred? Szerinted komoly témákról senki sem beszél veled?

– De igen. Minden magyar azzal kezdi, hogy elmeséli nekem a menekülésének a történetét… Hogyan jöttek át a határon, micsoda veszélyek, mennyi izgalom, aknák, lövöldözés, orosz katonák. Észreveszem rögtön, hogy ezt már annyiszor elmondták. Olyan mintha egy lemezt forgatnának. És mindenkinek van egy ilyen lemeze. Van, aki nem dramatizál, hanem humort igyekszik belevinni. Például az egyik barátod. Éppen borotválkozott – mondta – mikor a szomszédja beszólt: Na mi az, maga nem jön? – Erre letörölte a habot az arcáról, a fél oldalán még rajta volt a szőr, felvette a két legjobb zakóját, egyiket rá a másikra, a zsebébe tömködte azt a tört aranyat, amit már régóta rejtegetett, a falról leakasztotta rámástól a mérnöki diplomáját és indult.

– Ne mondd Mildred, hogy másról nincs szó!…

– De van, mert most már új lemeze van mindenkinek. Hogyan látogattak haza Magyarországra ennyi év után. Vakációzni… Ugyanazok, akik aknák között, csúszva-kúszva jöttek ki, hogy csak az életüket mentsék, most jettel mentek vissza és elegáns bőröndökkel. Vagy Bécsből érkeztek hatalmas bérelt külföldi autóval. A Hotel Gellértben szálltak meg, a cigányzene csak nekik játszott. A balatoni vendéglőkben angolul rendeltek asztalt, erre a pincérhad földig hajlongott nekik. Ha magyarul szólalnak meg, talán helyet sem kaptak volna. Minden a külföldiek számára van fenntartva. És milyen izgalmas volt a viszontlátás az otthoni rokonokkal, barátokkal, akik mind megöregedtek és csak csodálkoztak, hogy ők milyen fiatalosak maradtak. Egy elhízott, kis kopasz ember, akinek beszéd közben csattogott a hamis fogsora, azt mesélte, hogy Siófokon 18 éves bikinis szépségek között válogathatott, hogy melyiket hozza ki Amerikába feleségnek.

– Látod Mildred, én nem megyek haza, akármilyen honvágyam is van! Valószínűleg kapnék vízumot, hiszen kell nekik a dollár!

– Soha nem tartanálak vissza, ha mégis kedved támadna hazalátogatni!

– Ez kedves tőled, de úgyis tudod, ha mennék, akkor csakis veled együtt! Megnézhetnéd Budapestet, a legszebb város a világon… Nekem legalábbis mindig az marad, akármi történt… A Duna-parti bérházat, ahol születtem, már nem tudom megmutatni, mert lebombázták. Kisfiú koromban a balkonunkról láttam a királyi várat, Szent István napján a tűzijátékot, a propellereket siklani a Dunán…

– Érzem a hangodon Tamás, hogy elérzékenyültél! Ez meglep nálad! Hiszen te vagy az egyetlen, aki még soha nem mondtad el a menekülésed történetét. Lehet, hogy nincs ilyen lemezed, mint a többieknek?

– Lehet… Itt vagyok, ez a lényeg. Hogyan jöttem át 19 évvel ezelőtt a határon, az már most olyan mindegy. Senkit se untatok ezzel, még téged sem Mildred!

Rágyújtott egy cigarettára.

A múlt ködéből most felbukkant egy elszürkülő, lassanként teljesen elhomályosodó emlék. Katinka…

Tizenkilenc év távlatából már alig tudta felidézni magában az arcát.

Édes, kis babaarc volt, a rémült, segélykérő tekintetét sokáig hordozta a lelkében. És azt az éjszakát, ott a dermesztően hideg csőszházban, miközben tombolt a hóvihar és Katinka hozzábújt, a karjaiban keresett menedéket, azt is nehéz lenne valakinek megérteni.

Szerelemről szó sem volt… A játszma élet-halálra ment. A határőrség tüzelt, egymásután lőtték fel a rakétákat. Mintha a pokol szabadult volna fel azon az éjszakán. Reggel ott hevertek a halottak, szerteszéjjel a havon, mellettük a hátizsák, vagy kis koffer, amellyel szabad földre akartak indulni, új életet kezdeni.

Vajon mi történt Katinkával?…

Már csak nagyon ritkán jutott eszébe és nem is akart gondolni rá. Semmi értelme…

Annyi nő következett utána, szebbek, érdekesebbek.

Tamás huszonöt éves volt, mikor Amerikába érkezett. Minden sikerült neki, remek állást kapott egy építészeti irodában. Angolul már tudott, talán ez volt a szerencséje.

És az is sokat lendített rajta, hogy olyan rendkívül jóképű fiatalember. Amerikában túlzottan adnak a külsőségekre. Szívesebben alkalmaznak valakit, aki jóvágású, mint egy másik jelentkezőt, akinek esetleg több képessége van, de nincs megnyerő mosolya és rosszul áll rajta a jól szabott öltöny.

Tamás magas volt és széles vállú. Világoszöld szeme volt és fekete haja. A mosolyában volt valami kisfiús, amit nagyon szerettek benne a nők. Mindig volt állandó barátnője, de házasságra egyik sem tudta rávenni.

Valahogy érezte, hogy egyik sem az igazi…

Már kilenc éve volt New Yorkban, mikor megismerkedett Mildreddel.

Ugyanezeknél a Barckeréknél, akiknek a nyári házába most ilyen kedvetlenül megy, volt egy fényes parti a Fifth Avenue-i elegáns lakásukban. Oda több kedvvel ment.

Véletlenül került oda. A főnöke, egy nagyon kedves ember, érdeklődött, hogy mit csinál szombaton?… Mert ha nincs programja, elvinné magával bizonyos Barckerékhez, ahol nagy parti lesz, képkiállítással egybekötve és elkelne egy jó táncos.

– Minek képkiállításhoz táncos?

– Sajnos ezek összekötik a kellemest, a kellemetlennel. Előbb gyönyörködni kell Beatrix Barcker festményeiben, azután következik a gazdag büfé, remek italok és a tánc.

Barcker befutott ügyvéd volt, rengeteget keresett. A felesége Beatrix, művészi vonalon szeretett volna befutni. Nemcsak mint festőművésznő, de mint írónő is. Egy negyedrangú magazin időnként leközölte a novelláit. Nem utasíthatták vissza, mert Barcker volt a jogtanácsosuk. Ha valaki Beatrix festményeit látta, azonnal arra gondolt, hogy jobban tenné, ha csak írna. Viszont azok, akik végigolvasták valamelyik novelláját, megpróbálták rábeszélni, hogy maradjon meg a festészetnél.

A társaság egyik tagja, miután több vodkát ivott meg, mint szokott, kijelentette, hogy Beatrix képei túl színesek, novellái viszont túl színtelenek.

Ezt az úriembert soha többé nem hívták meg. Pedig jó táncos volt és lehet, hogy éppen ennek helyébe került a partira Tamás.

A főnökén kívül, akivel együtt érkezett, nem ismert itt senkit. Csupa idegen arc, elmerülve beszélgettek, néhány pár pedig már táncolt.

Az első, aki feltűnt neki, egy karcsú aranyruhás nő volt. Világos szőke és magas.

Ez volt Mildred…

A ruhája valami kötött anyagból lehetett; teljesen rátapadt a testére. A háta meztelen volt. A szemüveges alak, akivel táncolt, a szőrös, nagy kezeivel mintha zongorázna ezen a szép, hófehér háton. Az ujjait állandóan úgy húzta végig a hátgerincén, hogy egyenesen bosszantó volt nézni.

De miért volt bosszantó?…

Mi köze ehhez az aranyruhás nőhöz? Lehet, hogy soha az életben egyetlen szót sem fog beszélni vele.

De tévedett. Már a büfénél egymás mellé kerültek.

– Nem fázik? – kérdezte a nőt, mert egy ostoba pincér éppen kinyitotta az ablakot és odakint süvített a téli szél. Egyenesen a nő meztelen hátára.

– Köszönöm, hogy aggódik értem, anélkül, hogy ismerne! – mondta Mildred és kedvesen mosolygott rá.

– Tóváry Tamás vagyok – mutatkozott be és kezet csókolt.

A kézcsók olyan európai szokás volt, ami határozottan tetszett Mildrednek. Együtt ültek le az egyik kis asztalhoz, amiből Tamás rögtön megállapította, hogy az aranyruhás nem tartozik itt senkihez, oda ül, ahová akar, és akivel akar.

Tánc közben, mikor az ő keze volt a szép, meztelen háton, nem tudott visszatartani egy megjegyzést.

– Ez a szemüveges úr, akivel táncolni láttam, meglepően merész módon simogatta a maga hátát…

– Érdekes, hogy ezt megfigyelte!

– Véletlenül éppen odanéztem és bevallom, kissé felháborított!

– Engem nem. Ez a szokása. Azt hiszi, ezzel még mindig hat az érzékeimre.

– Még mindig? Ez úgy hangzik, hogy volt idő, mikor hatott magára…

– Volt, igen… Két évig egy nagy baldachinos ágyban aludtam vele.

– És ezt miért mondja most nekem?

– Nem titok, mindenki tudja.

– És ez nem zavarja magát?

– Egyáltalában nem! Két évig a felesége voltam… Megjegyzem nem is sejtettem, hogy itt lesz a partin. Még szerencse, hogy a másik exférjem Kaliforniába költözött, így abba nem ütközöm bele sehol.

– Hány férjet fogyasztott eddig?

– Csak kettőt. Hiszek a válásban, nagyszerű találmány! Ha egy házasság elromlott, miért kelljen közös kalitkában összezárva maradni egy ellenséges madárral?

– Ez a szemüveges madár nem látszott nagyon ellenségesnek, sőt!…

– Lehet, hogy szeretne felújítani valamit. De soha! Befejeztem vele, túl vagyok rajta. Ne is beszéljünk róla… Maga nős? – kérdezte hirtelenül.

– Nem! Még eddig elkerültem a közös kalitkákat.

Nevettek.

– Hány éves? – érdeklődött Mildred.

– Harmincnégy.

– Én is pont annyi vagyok…

Ebben a percben lépett oda hozzájuk a háziasszony, Beatrix Barcker. Látszott rajta, halvány fogalma sincs, hogy Tamást ki hozhatta ide a partira. De nem is volt fontos.

Megkérdezte, hogy tetszenek neki a festmények és mikor a lelkesnek tűnő, udvarias dicséretet hallotta, máris kellemes embernek könyvelte el. Ő maga jelentéktelen külsejű, lapos mellű kis nő volt, piros bársonyruhája úgy lógott rajta, mint egy fogason.

Mint utóbb kiderült, Mildred legjobb barátnője volt.

Az elmúlt tíz év alatt Tamás már megszokta, hogy Mildred mindent elmond a barátnőjének. Egy gyóntató papnak, vagy egy vizitenként 60 dollárt felszámító pszichiáternek sem tárhatta volna fel jobban a lelkét.

Tamás időnként rádöbbent, hogy Beatrix novelláiban is szerepel. Valami, amit mondott, vagy amiről csakis Mildred tudhatott, ami közöttük történt… Persze nem mint Tóváry Tamás. Beatrix mindig költött neveket használt. De kínos volt és kellemetlen. Mikor aztán a nagy tragédia rájuk szakadt, akkor Beatrixnek nem is volt más témája, csakis az ő lelkiállapotukat elemezte és próbálta megírni a meglehetősen unalmas novelláiban.

De ezen a partin, az első találkozásnál, még semmiféle tragédia nem vetette előre árnyékát…

Olyan vidáman indult minden. Tetszettek egymásnak, már az első pillanattól. Már csak együtt táncoltak, csak együtt mentek át a bárnak átalakított kis homályos helyiségbe, ahol a sötétben szinte világított Mildred szőke haja és még jobban csillogott arany ruhája.

Valami elkezdődött közöttük, azt érezték mindketten…

Hogy több mint egy hangulat, ami egyetlen estére összehozta őket, abban biztos volt Tamás. Bár az ilyen amerikai nőknél, nem lehet tudni…

Lehet, hogy csak szeszély. Talán éppen szakított valakivel, vagy egyszerűen csak unatkozik.

Tizenkettőkor már vége volt a partinak. Ebben az időben jött divatba New Yorkban, hogy már hét órára hívták a vendégeket és így korábban haza is mehettek. Mindenki félt a New York-i éjszakában, még a legelőkelőbb környéken is napirenden voltak az utcai támadások. Még ha csak letépték volna az ékszereket a nőkről és elrabolták volna a pénztárcát, de késeltek, öltek.

Tamás kocsiját a közelben parkolta le, de Mildred a szomszéd utcában lakott, úgyhogy gyalog sétáltak odáig.

Egy keskeny, régi, de nagyon szép magánház előtt Mildred megállt és elővette a kulcsait.

– Volna kedve még feljönni hozzám egy italra?…

A kérdés váratlanul érte Tamást. Erre nem számított és nem is merte remélni, hogy ezt az éjszakát már abban a bizonyos baldachinos ágyban fogja befejezni…

– Boldogan, boldogan! – mondta és érezte, hogy a hangja is felforrósodott.

De Mildred máris lehűtötte.

– Apámmal lakom. Ilyenkor még ébren van, és bizonyára szívesen elbeszélget magával. Apám érdekes ember, antropológia professzor. írt néhány könyvet is és majdnem Nobel-díjat nyert. Szerencsére, hogy csak majdnem.

– Miért szerencse ez?

– Mert így is a legokosabb embernek tartja magát. Engem persze nem zavar, imádom az apámat. Ezért is lakom itt, az övé ez a ház. Az első emeletet ő foglalja el, csodálatos könyvtára van, majd meglátja! Én a második emeleten rendezkedtem be.

Tamás egy pillanat századrészéig arra gondolt, hogy mi lenne, ha azt mondaná, hogy menjünk csak egyenesen a második emeletre és ne zavarjuk ilyen későn a kedves papáját!…

A baldachinos ágy sokkal jobban vonzotta, mint az öreg professzor könyvtára. De nem szólt semmit.

Dr. Doyle nagyon barátságos volt, italt kínált és Mildreddel eszpresszó kávét főzetett. A dolgozó szobájában fogadta őket, ahol a kandalló előtt, kényelmes bőrfotelekben helyezkedtek el.

Nemcsak a könyvtára volt impozáns, de rendkívül érdekes afrikai szobrokkal is tele volt a lakása.

– Ezt Borneóból hoztam magammal! – mutatott rá, egy félig madár, félig majom kinézésű, nagy, fából faragott bálványra, mely külön talapzaton állt.

– Ez a papa gyűjteményének a büszkesége, kérem, dicsérje meg! – súgta oda cinkos mosollyal Mildred.

Tamás kötelességtudóan mondott néhány elismerő jelzőt. Akkor még nem is sejtette, hogy leendő apósával áll szemben és hogy az elkövetkezendő években, mi mindent illik majd megdicsérnie…

Most, ha tízévi házasság után visszaemlékezett erre az első látogatásra Doyle professzor házában, maga sem értette, hogy mi volt az, ami annyira hatott rá?…

Talán a légkör.

A szép, meztelen hátú aranyruhás nő, akivel jó volt táncolni a partin a félhomályban, itt egyszerre más lett.

A „majdnem Nobel-díjas” apával, a süppedő keleti szőnyegekkel, kristály csillárokkal berendezett szobában egyszerre nevetségesnek tűnt, mikor azt hitte, ha csak egy pillanatra is, hogy ma éjjel már felmehet hozzá…

A második emelet, szinte elérhetetlen magasságba került…

Mildred nagyon tartózkodó volt. Minden nap, minden találkozásuk alkalmával várta azt a második emeleti meghívást… De csak várta…

Lehet, hogy Mildred megjátssza magát. Elvégre már két férje volt és nyilván számos barátja is.

Tamás sem akart többet, beérte volna a barát szerepével. Mildred nagyon tetszett neki, és rettenetesen kívánta az első pillanattól. De szerelemről szó sem volt…

Arra, hogy feleségül fogja venni, egyáltalán nem gondolt. Egy amerikai nőt, soha!…

Mindig egy magyar lányt képzelt el magának feleségül, csakis egy magyart. Mert milyen elviselhetetlenül furcsa lenne, ha egy kis Tóváry azt mondaná neki:

„Hi Daddy!”

Azt a bizonyos kis Tóváryt, majd egy magyar feleség fogja a világra hozni és nem Daddynek fogja őt szólítani, hanem édesapámnak…

De eddig nem találkozott senkivel, aki le tudta volna kötni. Csak flörtök, kalandok, futó viszonyok.

Mikor ráeszmélt, hogy Mildred az igazi, hogy ő a nagy szerelem, még akkor sem gondolt házasságra. Csak egy izgalmas, szép romantikus dologra, ami talán elhúzódik hónapokig, vagy még tovább…

Mildred nagyon szép volt.

Tamás hiúságának jól esett, hogyha bárhová mentek, mindenki megbámulta. Olyan magas volt és olyan vékony, mint egy modell. És jól öltözött. A drága holmikat nem a papa pénzéből vette magának, mert állása is volt. Egy nagy textil vállalat irodájában a nemzetközi levelezést intézte.

Nem volt unatkozó elvált asszony, aki az exférj tartásdíját költi. Sem az első, sem a második férjétől nem kért s nem is fogadott volna el semmit.

– Nem tartom nyugdíjas állásnak a házasságot. Mert valakit valamikor szerettem és néhány évig együtt voltunk, nem kívánnám, hogy ezért életfogytiglan fizessen nekem…

Mildred nagyon korrekt volt, nemcsak szép. És okos is, jó is. És minden volt, amit egy nőben kereshet valaki…

Lehet, hogy ez elfogultság volt? Lehet, hogy már szerelmes volt Mildredbe, de még önmagának sem merte bevallani?…

Még mindig nem történt közöttük semmi. Néhány könnyű „jó éjt csók”, mikor esténként elbúcsúztak.

Február vége felé egy kis francia vendéglőbe tévedtek be. Lehetetlen hely volt, zsúfolásig megtelve, de a hirtelen jött eső elől csak ide tudtak beszaladni.

A pincér egyetlen pillantást vetett rájuk és máris egy eldugott sarokpáholyba vezette őket. Itt olyan szűk volt a hely, hogy szinte egymás ölébe ültek. Gyertyák világítottak csupán, a pici asztalon egy lila kis ernyő alatt imbolygott a gyertyafény. Az étel szörnyű volt, a vörösbor szintén.

– Ide máskor is eljövünk! – mondta Tamás, miközben az ülőkád formájú bársonypamlagon úgy össze voltak szorítva, mint az összenőtt ikrek.

– Édes hely! – jegyezte meg Mildred is és megdicsérte a néger zongoristát, aki valahol a háttérben halkan zongorázott.

Az asszony szőke haja minden mozdulatnál Tamás arcát érte. Olyan érzés volt, mint egy finom, leheletszerű cirógatás. Selymes haja volt és nagyon jó illat áradt belőle.

Mikor a szalvéta leesett és lehajolt, hogy felemelje, az már tornászmutatvány volt, hogy ne döntse fel a miniatűr asztalt, amelyen a poharak és a vörösbor volt.

– Isten őrizz, hogy leöntsük a szép új ruháját! – aggodalmaskodott Tamás.

Mildred fehér szövetruhát viselt, hihetetlenül fiatalnak látszott benne. Ebben az időben volt divat a nagyon rövid szoknya.

Az alatt a fél pillanat alatt, míg a szalvétáért lehajolt, látta, hogy a rövid szoknya teljesen felcsúszott és szinte ellenállhatatlan kísértés fogta el, hogy megsimogassa ezeket az izgatóan formás, karcsú, selyemharisnyás combokat.

De nem tette. Nem merte megkockáztatni, esetleg Mildred felkel, és itt hagyja faképnél. Bár lehet, hogy csak nevetett volna. Kiismerhetetlen…

Mikor megállt az eső és hazaindultak, Mildred belékarolt.

Soha nem a kapun kívül köszöntek el, Tamás mindig bekísérte az előcsarnokba. A „jó éjt csók” ma is egészen felületes kis csóknak indult, de aztán egyszerre forró, lázas, szomjas csókká változott. Mi volt ez?…

Tamás magához ölelte és Mildred engedelmesen hozzá simult. És a csókjait is olyan odaadóan viszonozta, szinte feloldódtak ebben a hirtelen szédületben.

– Szeretlek!…

– Tudom…

– Mióta tudod?

– Amióta ismerlek.

– És te?…

A válasz egy újabb csók volt, most már úgy tapadt össze az ajkuk, mintha soha nem tudnák széjjelválasztani.

Tamás érezte, hogy most már végre fel fog jutni a második emeletre…

Mildred is szereti őt, Mildred is akarja, Mildred is kívánja…

Már nem is kellett semmit szólni, átölelve lassan, mint az alvajárók, megindultak felfelé a lépcsőn.

Még nem értek az első emeletig, mikor a papa hangját meghallották:

– Jó, hogy jöttök! – kiabálta a dolgozószobájából. Siessetek, öt perc múlva beszél az elnök a televízión!

– Igen papa! Jövünk!

A varázslatnak vége lett. Tamást semmi a világon nem érdekelte most kevésbé, mint az elnök beszéde.

Valószínűleg százmilliók fogják feszülten figyelni, hogy mit mond. Bizonyára fontos is. Persze, hogy az. De neki most ebben a pillanatban csak Mildred körül forgott a világa, minden más mellékessé vált.

Sietve letörölte a szája körül a rúzsfoltokat és megfelelő udvariassággal nyitott be a professzorhoz.

A televízión már éppen megjelent Johnson elnök.

– A vietnami helyzetről fog nyilatkozni, ez rendkívül érdekesnek ígérkezik! – mondotta a professzor és közben konyakot készített az asztalra. Nem is gondoltam, hogy ilyen izgalmas esténk lesz!

– Én sem…