Horváth Péter

Öcsémnek, szeretettel

(Részlet)

Kisregények

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Szépirodalmi Könykiadó, Budapest, 1980

© Horváth Péter

Korrektor: Mendly András

Borító: Kovács G. Tamás

ISBN 978-963-299-633-2

Öcsémnek, szeretettel

I

Ha rossz kedved van, legjobb, ha fogod magad, átmész a hídon, lefordulsz a Tisza-partra, menet közben kilépsz a szandálodból, hogy a forró homok égesse a talpadat, odaköszönsz a heverő ismerősöknek, akik a Laposon ütik agyon a délelőttöt, kibújsz az ingedből és a nadrágodból, felakasztod őket egy faágra, hogy a vízből is meg lehessen állapítani, megvannak-e még, aztán leheveredsz a homokvárat építő gyerekek mellé, akik mindig ott vannak, elnézed a fénylabdákkal játszó folyót, s ahogy a Dóm kettős tornya fölött egy pillanatra megáll a nap, rá kell jönnöd, hogy az egész mindenséget kizárólag a te kedvedért hozták össze az ismeretlen okosok.

Aznap is ott térdelt két kis kőmíves kelemen, szöszke szeleburdiak, klottgatyában, papírcsákóval a fejükön. A kisebb összeráncolta a homlokát, levette fejéről a frissen hajtogatott csákót, és csíkokra tépte. A bátyja csodálkozva, majd hirtelen irigységgel szemlélte a kicsi fortélyos cselekedetét. A csíkokból szélfútta harci zászlók lettek a vár fokán.

– Neked már nincs csákód, nekem meg van! – kiáltott a báty, dölyfös kis Napóleon-pofával.

A kicsi végigmérte a csákós bátyót, aztán vesd el magad, a nyakába! Egymásba kapaszkodva lihegtek a forró homokon, végül a báty, aki alulra került a hempergésben, a méltatlan helyzetet megoldva:

– Odanézz! – kiáltott. A homokvár zászlóstól, bástyástól romba dőlt. A kölykök elengedték egymást, és újra nekifogtak az építkezésnek.

Mielőtt ebből a kis háborúból kihámozhattam volna az örök érvényű tanulságot, valaki elfogta előlem a napfényt. Góliát állt köztem és a nap között, mint egy glóriás csontvázisten, az egy méter kilencven centijével.

– Ha volnál olyan jó…! – Nagyvilági mozdulattal intettem arrébb. Barátsága jeléül teleszórta a képemet homokkal.

– Van egy ötletem. Vegyük meg a Kis Soltész hajóját. Ezer a hajó és ezer az árboc.

Fel kellett ülnöm.

– Nem mondanád meg, honnét a fenéből szerezzünk kétezer forintot?

– Dolgozni fogunk. Most szépen felöltözöl, és elmegyünk jelentkezni. Sietnünk kell, mert minden hely betelik, és nem vesznek föl.

– Hova?!

– A szabadtéri színpadhoz, üvegvisszaváltónak.

– És mi lesz az érettségivel?

– Majd munka közben tanulunk.

A hídról lenézve a folyó még ragyogóbbnak tetszett, tükrei pillanatonként törtek darabokra, s valahogy eszembe juttatták a tavalyi nyarat. A földvári móló végén csücsültünk Góliáttal: ha nekünk is lehetne egyszer vitorlánk! Miért ne? – már akkor is ilyen volt, csendes őrült, biciklivel tekert le a tóhoz, Szegedről a Balatonra, defektek, izomláz stb., bár erről egy szót se szólt, amikor a megbeszélt időben, Akarattyán, a Rákóczi szilfa alatt, kedden délután négykor összefutottunk. Öcsém is ott volt, de fehér vászonsapkáját nem merte feltenni már, pedig milyen gonddal rajzolta rá előző nap a két betűt: NO, és büszkén viselte, pedig a kutya se fordult utána, csak egy akarattyai szerv méltatta elismerésre, csendesen bár, de kitartó türelemmel fixírozva kettősünket, ahogy sportszatyrainkkal kizuhantunk a vonatból a déli álmát álmodó állomásra; öcsém lekapta fejéről a sapkát, a NO bekerült a sportszatyorba. Miért ne? – tette fel Góliát (nem a sapkát) a kérdést –, miért ne lehetne nekünk is vitorlánk? Egy szakállas tag, helybéli, tapasztalt tavi medve, harmincezret mondott, annyi minimum egy új hajó, nem gondolhattam, hogy Góliát komolyan tervezi a dolgot, és most mégis; dolgozni visz ez a csendes őrült.

– Eladtuk magunkat! – próbáltam jelezni, mennyi mindent gondolok életem első munkaszerződésével a zsebemben, amikor a Béke II. úszóház fapadlójára léptünk.

– A Kis Soltészt keressük – mondta Góliát az úszóház mesterének, aki egy bakokra fektetett kajakot festett át kékről pirosra.

– Türelmet! – Odaadással, szinte gyönyörrel húzta a pemzlit, ki kellett várnunk, míg befejezte a megkezdett részt, s távolabbról, mint egy igazi festő, megszemlélte a készülő remeket. – Jöjjenek! – A jobb oldali hangár felé indult, követtük. – Soltész úr! – üvöltött borral edzett baritonján. Kis Soltész tarka, holland fürdőnadrágban pompázott fel az emeleti napozón.

– Mi kell?

– Keresik! – Nem tágított mellőlünk, míg Soltész úr fel nem bukkant a hangár túloldalán. Akkor ötforintos vigyorát ráemelve szólt: – Ők azok.

– Kösz szépen, Pistukám! – Kis Soltész kifizette a mosolyt.

– Rohadt arisztokrata vagy – mondtam neki, ahogy a mester távozott. – Honnan szeded ezeket az osztályidegen allűröket?

Kivörösödve feszült a hangár nehéz tolóajtajának.

– Segítsetek már! – nyögte végül.

Góliát eltolta az ajtót, beléptünk a hűvös hangárban sorakozó csónakok közé.

– Ez az! – mutatott az egyikre Kis Soltész.

Viharvert jószág volt, a festék leköszönőben piroslott rajta a vízvonal alatt, de azért megbízhatónak látszott, kétezerért. Góliát végigkopogtatta a hajót, belemászott, szöszmötölt, kapargatott és szagolt.

– Két bordája törött, az orrtőke rohad – közölte, miután kimászott; csak ámultam, honnét tud ő ilyeneket.

– Rohad – bólintott Kis Soltész –, azért kétezer, de csak haveroknak.

– Aha – mélázott Góliát, pedig ő is tudta, hogy Kis Soltész nem a haverunk. Persze ahhoz képest, hogy az anyja a suliban tanított (földrajzot és biológiát), elég rendes fej volt a Kis Soltész, három nyelven is karattyolt, és szólógitáron pöntyögött a sulizenekarban, ahol egy időre Török Imre is feltűnt, mint basszgitáros és szabadgondolkodó stb., róla majd más alkalommal,1 egyelőre Kis Soltész figyelmünk tárgya. Én szereztem be a zenekarát a városi pinceklubba, ami egy éve alakult, és Pintulás Károly, oszt. fő. lett ott a góré, aki bőven megér egy középhosszúságú lélegzetet. Fiatal ember volt, és cukorbeteg, naponta injekciózta magát, és harcsabajuszt viselt, hogy idősebbnek tűnjön minálunk, és igyekezett könnyed, természetes hangot találni (maga mondta így) velünk, a bajusza ellenére. Egy este találkoztam vele az utcán, meghívott vacsorázni a tiszti klubba, bár egy bizonyos márc. 15-i ünnepség óta kissé feszült volt köztünk a viszony, mert az általam szervezett és bonyolított, emlékezetes ünnepély abból állt, hogy egy lyukas seggű nadrágban felolvastam legújabb verseimet, köztük a HARCRA FEL TIZENÖTÉVES ŐRÜLT GYEREKEK című opust; azon az estén mégis kifizette a vacsorámat, és tanácsot kért, milyen programokat szervezzen a pinceklubban. Adtam neki néhány használhatónak tűnő écát, meg is ígérte, hogy megtesz majd diáktitkárnak, mert (ő maga mondta így) készülni kell a társadalmi feladatokra. Két nappal később, az alakuló klubesten, minden javaslatomat úgy vezette elő, mint a saját nagyszerű ötleteit, és diáktitkárnak Majorannát tette meg, akinek valóban szép segge volt már akkor is, és olyan klubnaplót kreált, ami megnyerte a megyei klubnaplóversenyt. Most veszem észre, megint fecsegek, és nem is a Kis Soltészról, aki elég rendes fej volt a maga módján, de hogy a haverunk lett volna, az túlzás.

Visszatoltuk a hangár ajtaját, letelepedtünk a fapadlóra, lábunkat szandálostól lógattuk a vízbe, forgókat keverve az igyekvő folyóba.

– Mikorra kell a pénz? – kérdezte Góliát. Kis Soltész felnézett a hídra, amelynek szépen ívelő vaspántja fölött ragyogott a nap.

– Holnap. – Olyan természetesen felelte, mintha csak azt mondta volna, ráértek, haverok, majd ha pénzetek lesz. – Holnap – mondta újra, és bánatos, barna szemét Góliátra emelte. – Muszáj, hogy holnap fizessetek, mert apám talál jobb vevőt. A Béke I-en van egy nagyobb hajó, azt akarjuk megvenni, kell a pénz.

Ezt persze nem hittem el neki. – Mi van a zenekaroddal? – kérdeztem, hogy időt adjak Góliátnak a gondolkodásra.

Kis Soltész arca felragyogott, szeplői akár a stoplámpák:

– Minden este próbálunk. Van egy Jolana a Steiner boltjában, három hangszedős, nyávogtatóval, kettőháromért… már voltam bent, azt mondta, fix, hogy két nap alatt elkel…

– Mikor jöjjünk a hajóért? – szólalt meg Góliát.

– Minél korábban. Fél nyolc jó?

– A legjobb.

– És hozzátok a pénzt!

Lehuppantunk egy-egy fonott fotelba a Virág cukrászda napozóján. A téren megjelent egy apró emberke, Limbi. Minden délelőtt ott ült a teraszon, kiolvasta az aznapi lapokat, elnézte, ahogy a tér házaiban kinyílnak az ablakok, s a párkányokra kiülnek szellőzni az öreg párnák és paplanok, testvérei a korban. Limbi alig haladta meg az egytízet, mégis, azt beszélték, jobbnál jobb női vannak, versengenek kegyeiért. Limbi letelepedett egy asztalhoz, fehér szalmakalapját maga mellé helyezte, limonádét rendelt, és belelapozott az újságjába.

– Mi lenne, ha tőle kérnénk kölcsön?

– Ismered? – akadékoskodott Góliát.

– Nem, de a házinénim azt mondta, hogy ebben az évben két négyese volt a lottón, plusz amerikai rokonai vannak. Gazdag.

– Aha – bólintott Góliát, és sört rendelt az asztalunkhoz libegő bóbitás pincérlánytól, aki gyöngyfogú mosollyal adózott Góliát impozáns termetének, csakúgy, mint a pöttöm Limbinek. Persze a bóbitás fejecske nem tudhatta, hogy Góliát meglehetősen lassú észjárású, bár vannak tagadhatatlan érdemei, mint ez az orrtőke-szakismeret, pl.

– Megvan! – rikkantottam.

– Igazán? – Góliát nagyot kortyolt a jéghideg sörből és csak most nézett a pincérlány után.

– Kálmán! – ragyogtam.

– Kálmán?

– Tudod, a színész barátom, aki az irodalmi cécót vezeti, rendes srác, ha van pénze, biztosan ad kölcsön.

A színházban azt mondták, nincs bent. Kértük a címét. Az agg portásnő aggódott:

– Nem adhatom meg a művészek címét, kérem.

– Néni kérem! – vettem kisfiúra a figurát, ami elég könnyen ment, tizenöt évesnek néztem ki a rövid hajammal.

– Milyen ügyben keresitek a művész urat?

Tegez, gondoltam, sínen vagyunk.

– A barátom a főiskolára akar jelentkezni –intettem Góliátra, aki úgy állt mellettem, mint egy azték, vagy nem tudom, milyen faragvány, méla képén a kívánság legkisebb jele nélkül. – Nagyon szeretné, ha a művész úr felkészítené a felvételi vizsgára. Fizetne is érte. Ugye?!

Nagy nehezen bólintott.

– Színész akarsz lenni? – A hölgy bánatosan mosolygott. Ki kellett várnunk, míg elmesélte élete keserű történetét, házasságát egy otromba kőfaragóval, aki öt gyereket csinált neki. – Pedig – dünnyögte a néne –, micsoda hangom volt, micsoda hangom!

A Vásárhelyi sugárútról nyílott a kis utca, ahol Kálmánra rátaláltunk. Tágas, világos szobában lakott a feleségével, Magdával és a kisfiúkkal, akinek valamilyen bibliai nevet adtak, de a gyerek még nem hallgatott a nevére, egyáltalán semmire nem hallgatott, csak bömbölt egyre.

– Na, mi van? – Kálmán nem kelt fel az íróasztala mögül, buzgón gépelt valamit vadonatúj, piros írógépén.

– Üljetek le! – Magda pokrócot terített a gyerekágy tetejére, de a csecsemő a sátor alatt se szűnt meg jelezni, hogy a világon van. – Erős kölyök – mosolyodott el Magda, szép kezét az ölébe rakta, mint a falusi nénikék, ha a tévében szerepelnek. Magda szobrász volt, azaz lehetett volna, a diplomája megvolt hozzá, most azonban egy történelmi színdarabhoz csinált papírmasé figurákat a színháznak, a félkész fejek, alakok egymásra hányva hevertek a sarokban.

– Magda szobrász – magyaráztam Góliátnak, hogy lendítsek a társalgáson egy hangyányit.

– Dehogy, már régen nem vagyok az. A művészetek halálra vannak ítélve. A közölhetetlent nem lehet közölni.

– Na persze – bólogattam szaporán. – És a közölhetőt?

– Azt meg nem érdemes.

Kálmán kihúzta a gépből a teleírt lapot, felnézett.

– Mi kéne?

– Pénz.

– Mennyi?

– Kétezer.

Magda úgy nézett Kálmánra, mintha még nem látta volna nevetni.

– Hajót akarunk venni – igyekeztem. – Vitorlást.

Góliát persze hallgatott.

– Majd megpróbálok valamit. – Kálmán új lapot fűzött a gépbe.

– Holnapra kéne – makacskodtam, aztán megengedtem magamnak egy szükségesnek ítélt keresztkérdést: – Min dolgozol?

– Forgatókönyv! – csillant Kálmán szeme. –– Kisfilm. Képzeljétek csak el! Tizenkét hangya megy egymás után, keresztül az országút betonján. Nagyított felvétel, látjuk a karcsú, fekete hangyatesteket, arányosak és gyönyörűek, mint minden teremtett élő, mindegyikük cipel valamit, alighanem hangyatojásokat, igen, bár mondhatnánk azt is, hogy a sorsukat cipelik, és szépek, ez különösen fontos, méltóságteljesek, ahogy végtelen alázattal görnyednek a rájuk mért súly alatt. Távolról csikorgó, dörgő hang közeledik, s már látjuk is a hatalmas munkagépet, csillog a fényben a könyörtelen vasszerkezet, kétméteres kerekei dübörögve forognak. A hangyák rémülten rohannak terhükkel, elbotlanak, de újra felállnak, a gép pedig egyre közelebb és közelebb ér, végül eltapossa őket, csak egyikük menekül meg, egyetlen didergő, magányos kis lény, a hatalmas, fehér hangyatojással, hogy elölről kezdje az egészet.

– Nagyon szép! – lelkesedtem. – Szívesen játszanék ebben a filmben.

– Mit?

– A szörnyűséges munkagépet.

– Csak hülyül! – szólalt meg Góliát üzleti érzéke.

Vettem a lapot.

– Persze, nagyszerű ötlet, valóban; és szerintem, kifejezi a kifejezhetetlent.

Egy pillanatig haboztak, de végül mégse tudták feltenni, hogy ennyire pofátlan lehetek, és Magda azt mondta:

– Megpróbálja kifejezni, mindenesetre. Kálmán felállt, jelezve, hogy mehetnénk is. Mindketten kikísértek. A kapuban Magda azt mondta:

– Talán, ha a gépet.…

Mire elintéztük a dolgot, a gyomrom elütötte a delet. Felugrottam a tujára, hogy átmenjek a menzára, ebédelni. A menza a Bródy Imre diákotthonban működött, abban a téglaszínű, helyenként zöld kúszónövénnyel befuttatott épületben, ahol több mint három évig laktam, október huszonharmadikáig. Reggel, mint ahogyan addig a napig minden reggel, magamra kaptam a tréningruhámat és az anyámtól kapott meggyszínű, női posztókabátot, indulni akartam szokásos utamra, amikor Macák, az elsőéves csellista klapec, énekelni kezdett a szekrényében:

– Vörös Csepel, vezesd a harcot!

Az egész háló röhögött. Benyitott Csokkó N. János tanár, az elsősök mind elcsendesedtek, csak az a marha Emil pukkadozott a sarokban, de a Dugár betömte a száját klozettpapírral. Csokkó N. János egérorrával a levegőbe szimatolt.

– Völgyvidéken és hegygerincen át! – váltott dallamot a szekrény.

Csokkó udvariasan bekopogott rajta, aztán rájött, hogy kívülről van bezárva. Mintha egy szekrényt belülről is be lehetne zárni. Macák riadtan hunyorgott a ruhái között.

– De tanár úr… muszáj volt. Ezek… – Hideg, csodálkozó szemek meredtek rá. – A negyedikesek … – bökött éppen felém.

Csokkó hagyta kínlódni egy percet, nagy érzéke volt az öregnek a szadizáshoz. Sarkon perdült.

– Kimenőelvonás. Az egész hálónak. Mindenkinek! Maguk nem tudják, mit csinálnak.

Nem tudtuk, valóban.

Csokkó elpályázott, a Dugár odaállt a dagadt szemű Macák elé:

– Szóval mozgalmi dalokat énekelsz a szekrényben ?

– Énekeltem, mert…

– Kuss. Egy hétig minden este kimosod a zoknimat. –Dugárnak mániája volt a zokni-ügy. „Az önmosó zokni! – kiáltott más alkalommal, szinte transzban. – Azt feltalálni!” Emilkének kiutalt öt zuhanókokányt, s mindjárt ki is mérte, Emilke szeméből kövér könnyek potyogtak.

A Tisza fölött oszladozott a hajnali köd, meglehetősen fújt a szél, negyed hét volt, azaz pontosan hat óra tizennyolc perc, ilyenkor értem a híd közepére, hat huszonötkor az ablak alá, ott két perc pihenő, aztán nyomás, reggeli előtt tíz perccel már a kollégiumban szoktam lenni. A srácok eleinte röhögtek, aztán megszokták.

A hídon találkoztam először igazán Török Máriával. Még elsősök voltunk, hazafelé jöttünk a konzervgyárból, ahol szörnyűséges betonhordókban tapostuk az erjedésnek indult paprikát társadalmi munka címen, szóval jöttünk hazafelé, együtt a fél osztály. Valahogyan Török Mária mellé keveredtem, a többiek apránként lemorzsolódtak. Elkértem a táskáját, avval csaltam fel a hídra. Add vissza, nem adom, de igen, de nem.

– Mit csinálsz holnap? – nyögtem ki végre.

– Vasárnap?

– Én züllök.

– És azt hogy csinálod?

– Moziba megyek. Eljöhetnél.

Ilyen egyszerű volt az egész, semmi titok, semmi ismételhetetlen, felejthetetlen. Másnap a múzeum előtt találkoztunk, a kőoroszlánnál. Az oroszlán nyakában ülve nézegettem a bot-bot mellett sétáló öregeket, biztos voltam benne, hogy Mária nem jön el, nem jöhet el, hiszen egy olyan alaknak, mint amilyen én voltam akkoriban, nem juthat egy ilyen lány, egy ilyen… Végtére is nem volt benne semmi különös. Vékony, törékeny őzikelábak, a srácok őzikének csúfolták a lába miatt, semmitmondóan bársonyos őzikeszem, rövid, göndör haj, dunántúli kiejtés, szóval semmi különös, én mégis elfutottam az ablaka alá mindennap, hogy jó reggelt kívánjak neki, mielőtt a suliban újra találkoznánk. A koleszban jó ideig nem tudták, miért edzem magam reggelente, nem kötöttem az orrukra, mint mondjuk, a Dugár tette volna, aki fűnek-fának dicsekszik a nőügyeivel, ha vannak neki egyáltalán. Valamelyik este egy gépelt cetlit nyomott a dagadt szemű Macák kezébe:

– Olvasd!

– Hangosan? – rémüldözött a kölyök.

– Magadban, de azonnal.

Macák leült az ágyára, olvasott. Nem tudtam elképzelni, mit röhög ezen a Dugár a végzős csurákosokkal, odaálltam Macák mögé, és én is elolvastam a cédulát. „Bili kihúzta magát, mélyen Barbara szemébe nézett, a lány tekintetében felizzott a vágy. Bili gyengéden átölelte a nőt, lefektette a bársonyos fűre, erős, határozott ujjai megkeresték a lány ágaskodó mellének barna bimbóját. A lány duzzadt eperajka csókra nyílott, Bili szívta ezt az ajkat, nyelve a lány meleg szájába siklott, remegtek. Bili kibontotta Barbarát vörös bársonyruhájából, a lány hószín teste megadóan tárulkozott fel, és Bili ujjai már ott babráltak a…” Kikapták a papírt a kezéből, Dugár lefogta, Tasziló meg kigombolta a nadrágját.

– Áll az a kis pöcse! – röhögtek.

Szerettem a reggeli futásokat, főleg ősszel és télen, a Liget mindig néptelen volt, az utcákon se jártak még sokan. Azon a reggelen, október huszonharmadikán, amikor Mária megjelent az ablakban, és megdörzsölte a szemét, mint egy álmos kis birka, valahogyan az jutott eszembe, tényleg olyan, mint egy birka, még a természete is. Az arca belülről az üvegre tapadt.

– Mi van? – tátogta a szája.

– Mi lenne? – szerettem volna válaszolni. –Unlak és utállak. – De akkor még nem mondtam neki semmit, intettem, és hátraarcot csináltam, de nem visszafelé indultam, hanem elfutottam a híd alatt, végig a parton. A lánykollégium előtt lassítottam, de nem láttam semmit, az ablakok párásak voltak. Rohantam a klinikák felé, egyre gyorsabban és gyorsabban, a szívem mégis nyugodtabban kezdett kalapálni, a térdem se fájt, a tüdőm pontosan, könnyen szűkült és tágult. Szerettem volna lefutni a térképről, menekülni a szar kollégiumból, a Suszternek becézett igazgató atyai kezei közül, a Susztertől, aki a dagadt szemű Macák kérésére, miszerint szeretne a fürdőben gyakorolni a gordonkáján, azt felelte: számtalanszor megmondtam már, hogy rézfúvósok az épületben nem gyakorolhatnak; meglépni a tanulószoba nevű kuplerájból; négytől hétig magolsz, fiacskám, este vacsora, tévénézés, takarodó, villanyoltás, fingóverseny, cigifutam a vécében és mindez mire? Érettségi, szakmunkás-bizonyítvány, jöhet a meló, a családi boldogság Török Máriával, autó, lakás, gyerekek, minden, ami kell a szabályos boldogsághoz. Hát nem jobb volna kifutni az önarcképből, végre történne valami, valami, amitől mindenki fejre állna! Mondjuk, amikor Tavaris Varró, az orosztanár ébreszt: Jó reggelt, emberek, itt a tej! és röhög, és röhögünk, az egész háló egy röhej, összeszokott, automata röhej; olyankor kellene történni valaminek ! Persze mire volna jó, ha Tavaris Varrónak elakadna a szava? Nem is itt van elverve az egész.

– Az a baj, hogy maga nagyon ráér!

A pesti országútnál fordultam vissza. Fagyott. Előbb egy tanárnőnk fenti mondata jutott eszembe, aztán mindenféle, összevissza: körbe-körbe, emelkedő csigavonal, általános emberi kultúra, társadalmi haladás, társadalmi hamis tudat, valami nem oké. Török Máriával snitt, ez világos. A reggeli futások is megszűnnek, ez is rendben. De aztán? Minden percben mérlegelni, latolgatni, fontolgatni? Egyrészt-másrészt? Vagy pofa-alapállásban figyelni, gyűjtögetni, tanulni, aztán… Mit aztán? Jön a nagy következtetés? Tanulság mindenkinek? Kiáltvány?

Visszafelé a Ligeten át futottam, a sörkert üres volt, a pléhasztalok egymásra borogatva szunyáltak a ponyva alatt, didergő verebek ugráltak a tánchelyen, ahol tavasszal a Sárgaingesek zenéjére táncoltam Török Máriával. A Sárgák a legújabb számokat hozták, záróra előtt menetrendszerű pontossággal tört ki az őrjöngés: Getnó tatamm ta-ta-ta-ta tamm tamm tatatamm! A Dugár összeroppantott egy poharat.

– Megegyem? Megeszem! – morzsolgatta az üvegcserepet.

Csacsa nyugtatta:

– Persze hogy megeszed. Mindenki elhiszi, hogy meg mered enni.

Mit törődjek én azzal, hogy egyik végzős csurákost se veszik fel a főiskolára? Hogy Csokkó N. János tanár senkinek nem kell a kacska keze miatt? Hogy a Dugár azért játssza az eszét, hogy egyáltalán észrevegye őt valaki? Mi közöm a harcsabajszú Pintulás inzulinadagjaihoz, és egyáltalán, mi közöm bármihez is? Ha ilyesmik jutnak az ember eszébe, ami ahhoz túl rövid, hogy megeméssze a problémákat, ahhoz viszont elég hosszú, hogy felbukkanjanak benne; szóval ha olyan középtávú az ember esze, a legjobban teszi, ha megfeledkezik róla. Rávertem a tempóra, vissza, be a koleszkapun, fel a lépcsőn, át a hálón, a mosdóba. Hideg víz, ez az, nyugi, nyugi, apuka is volt fiatal.

– Tudom ám, hová futkosol te reggelente!

– Mi van?

Dugár egykedvűen szappanozta a hóna alját.

– Az őzikéhez futkározol. Szerelem, mi?

– Lefutott ügy. Passz.

Törülköztünk, végül Dugár, alig hallhatóan, csak úgy a foga között, mintegy véletlenül:

– Néha irigylem tőled. – Aztán egészen más hangon: – De én nem tudnék ilyen hidegben, meg aztán szeretem a brómos kávét!

Fizikaóra után a harcsabajszú Pintulás félrehívott. Zavartan röhögcsélt; hogy érzem magam a koleszban, nem volna-e jobb egy albérlet; aztán rátért a tárgyra.

– Anyám kiadná a szobáját, hatszáz forintért, a Nyúl utcában lakik, nincs ide messze. Se tőlem, se a bátyámtól nem fogad el pénzt, én mégis szeretném támogatni. Arra gondoltam, beköltözhetnél hozzá, én fizetném a díjat, persze titokban.

Micsoda nemes gesztus! Ennek a pacáknak a szívére ment a cukor, gondoltam, és azt feleltem:

– Oké, tanár úr, nagy jót tesz velem. Ma este még a koleszban alszom.

Nem ott aludtam. Tizenegyre beszéltük meg a drótot a Dugárral, mert én csavarogni akartam, felugrani egy-két pofához, Dugár meg –állítólag – valami nőnél ejtőzött addig. A híd alatt kellett volna találkoznunk, a parton, hogy együtt másszunk be az első emeleti ablakon a koleszba, kijátszva az ügyeletes tanárt. Hideg volt, a Dugár késett. Fütyöltem az iparos füttyjelet, egyszer csak jobbról-balról belém karolt két pasas, mire magamhoz jöttem, már bent csücsültünk a rendőrkocsiban.

– Micsoda füttyjel ez?

– Kire vár ilyenkor?

Mondtam, a Dugárra, és iparos-füttyjel.

– A Sors szimfónia? – Micsoda mjuzikális nyomozó!

– Nem tudtam, hogy az. – De tényleg.

– Azt sem tudja, milyen nap van ma?

– Péntek.

Az őrszobán aludtam, ahol megmagyarázták a dátumot. De hát könyörgöm, kit érdekel a történelem?

Azon kevesek közé tartozom, akik szeretik a menzakaját. Ha belépek az ebédlőbe, és megcsapja az orromat az akármiszag (bármi az ebéd, ilyen szaga van), nem húzom az orromat, mint a többiek, vigyorogva tolom a tálcámat Erzsi néni keze alá, és ő, mint egy automata ebédosztógép, telelöttyinti a műanyag tálkát levessel, pontosan annyit ad, mint a többieknek, kiméri a rakott káposztát, papírszalvétába tekeri a száraz sült tésztát, amiből érthető gazdasági megfontolások miatt hiányzik mindaz, amitől a nevét kapja, és ez így is van rendjén.

Szétnéztem a teremben, nem volt üres asztal. Ez nagy szerencse, ilyenkor megvan az alibi: bocsánat, nincs szabad asztal, megengeditek? És a lányok, kelletlenül bár, de megengedik. Most is így játszódott le a jelenet, ott ültem Csöre asztalánál. Csöre harmadikba járt, az Egészségügyi Szakközép részlegünkbe. Barátom, azok havonta ellenőrzik, nincs-e semmi nyavalyájuk! – mondta egy hete a Dugár, amikor elújságoltam neki, hogy szerintem Csörének van mindenből a legszebb a városban. Ültem tehát az egészségügyis, minden tekintetben megbízható Csöre asztalánál, kanalaztam a Petőfi levest (Minek nevezzelek?), és figyeltem. Csöre a barátnőjével beszélgetett, akiről tudtam, hogy túl van a dolgon, bár lehet, hogy hantázott a Dugár, amikor két hete leadta a klubban a történetet. Még egy szarvast is láttunk közben! – büszkélkedett. A lányok suttogtak, csak szavakat kaphattam el. „…vöröske…” Színleg a levesevés gyönyöreibe merülve próbáltam rájönni, melyik srácra illhet ez a név? Hogy srácról van szó, abban biztos voltam. Gondolatban végignéztem minden számba jöhető alakot a suliban, egy vörös hajú volt közöttük, a Gregor Pityu, de nem, az nem lehet, hogy a Gregor és egy ilyen karosszériájú nő…! „…tegnap” – csíptem el a következő szót. Igen, tegnap. Mit csinálhattál te tegnap? Nem jöhettem rá. A lányok felálltak. Felugrottam, menet közben a számba gyűrtem a sült tésztát, vesd el magad, a lányok után!

Villamosra szálltunk. Kihasználtam a kanyarokat és a döccenőket.

– Bocs! – vigyorogtam Csörére egy-egy potya ölelés után: micsoda ütközők! Már a híd közepén jártunk, amikor végre összeszedtem magam, és megszólítottam:

– Szeretnék beszélni veled.

– Tessék – fordult felém. A barátnője vihogva arrébb húzódott.

– Te – mondtam.

– Én? – villogtatta macskaszemeit.

– Ráérsz ma este?

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? – Éreztem, hogy a fél villamos rajtam röhög, a pofám tele a sült tészta morzsáival, és hülyeségeket kérdezek. –Van egy jegyem az irodalmi színpadra, én is fellépek, eljöhetnél. – Előrángattam a jegyet a zsebem mélyéről.

– Azt hiszem, nem érek rá! – nevetett Csöre.

– Nem baj, tedd csak el, ha meggondolnád magad, előadás után gyere be az öltözőbe.

A macska elvette a jegyet, játékosan gyűrögette a mancsában. – Nem hiszem, hogy ott leszek.

Az ajtók kinyíltak, a két lány vihogva leszállt, én meg ott maradtam a villamos fogódzkodójára akasztva: majd csak lesz valahogy, szokta mondani a házinénim, ezt az örök igazságot. Ez a házinéni egyébként nem az a házinéni, szóval nem a harcsabajszú Pintulás anyja, hanem másvalakié. Kiderült ugyanis, hogy a cukor nem a szívére ment az oszt. fő.-nek, ahogy gondoltam, hanem az agyára, és mint tudjuk, a cukor serkenti az agyműködést. Ugyanis. Pintulás mamája elköszönő viszonyban volt a világgal, és ezt mindenki tudta, csak ő nem, szegény. A lakásáért folyt a triblizés. Pintulás bátyja fél lábbal ott lakott a mamánál, hogy reá szálljon a főbérleti áldás, de a halálos ágynál megjelent a harcsabajszú oszt. fő., bevallva, mennyire szereti a mutterkát, havi hatszázzal támogatja hónapok óta, általam, úgyhogy a végrendeletben, esetleg. Nem akartam jobban belebonyolódni az ügybe, mert a néninek a haragtól mindjárt rendbe jött a vérnyomása, és úgy döntött, időz még egy kicsit ezen a féltekén. Kerestem egy négyszáz forintos szobát, így találtam Rózsi nénire. Nála rendesebb öreglányt, komolyan mondom! Volt ugyan egy eléggé el nem ítélhető hibája: fél szemmel mindig a múltba nézett, holott fél lábbal már ő is a jövőben állt. Egy szem fia Ámerikába dobbantott negyvenöt után, s amikor sürgönyt kapott, hogy a papája is menni készül, nem Ámerikába, sokkal távolabb; azt sürgönyözte vissza: Úgy intézkedjen, anyám, hogy egyedül van. Rózsi néni mindig ezekkel a dolgokkal jön elő, ha üres délutánokon leül az ágyam szélére, meg egyéb történelmi dolgokról mesél történelmietlen fantazmagóriákat, amiket nem lehet összeegyeztetni a tanult anyaggal. De hát megbocsátható egy kedves, szenilis öreglánynak, aki mindig készen áll a sopánkodásra, fél szeme ugyanakkor mindig jó kedélyű, mintha ismerné az én igémet: átlendülni! minden nulla pont felett, a világ napra kész, csak rá kell nézni, passz, ha akadály van, az ember ugrik, mint az öcsém, bár ő egy-az-egyben csinálja, tornász, rúdugró, és ki tudja még, micsoda bajnokjelölt otthon, serdülőben, ő aztán tud lengeni, csinálja az óriás kelepet a nyújtón, átlendül megint és megint, semmi megtorpanás, az egy remek gyerek, úgyszintén. Mint Rózsi néni.

– A Rózsi nénit mindig megkeresheti! A Rózsi néni itt lesz, és segít.

– Hát ez az! – feleltem. – Anyám munkahelyén sikkasztott a pénztáros és a főkönyvelő; visszatartották a béreket, úgyhogy, egy-két napig, de várnia kell a lakbérre.

Összecsapta hatalmas kezét, fújtatott, mint egy jobbfajta kovácskemence fújtatója.

– Ilyen világ ez! Várj csak, kisfiam! – Térült, fordult, egy piros nyakkendőt hurcolt elő valahonnan, nekem. A nyakkendőn (tisztaselyem a békeidőből) egy violinkulcs díszlett, mint minta, mintha a violinkulcs nyitna bármit is. –Vedd fel ezt!

Felöltöttem az ajándék darabot és sötét öltönyömet, amit anyámtól kaptam két éve, hogy legyen egy rendes ruhám, ami jó lesz majd az érettségire. Keveset használtam, mégis kinőttem alaposan, de Kálmán azt mondta, mindenki sötét ruhában menjen, mert a régi formák között biztonságosabban lehet közölni a vadonatújat.

Egyik öltözőből a másikba rohant, mintha keresne valamit, aminek meg kéne lenni, mégse találja. Hadarva köszönt, mégse kérdezte menynyit kaptunk a zaciban a gépre. Ezerhatot, s ahhoz az albérleti négyszázat hozzácsapva kivolt a pénz. Leültem az öltözőtükörhöz, vizsgálgattam a képemet. A látvány nem volt biztató.

– Mi van? Koncentrálsz? – lépett az öltözőbe Győző, a Sztár. Győző, a Sztár, orvosnak készült, esze ágában se volt komolyan venni a mi kis fellépéseinket, amelyeknek, Kálmán szerint, tudatformáló értékük van, ami ugyan szerintem egy baromság, de ha az ember már csinál valamit, akkor csinálja tiszta bedobással. Győző az egészet kiegészítő sportként művelte, mégis neki ment a legjobban a társaságban. Most ott állt mögöttem, röhögve szemlélte pattanásirtó műveletem eredménytelenségét.

– Te hogy tüntetted el őket? – érdeklődtem.

– Nekem soha nem volt – felelte olyan leereszkedő kedvességgel, amilyen csak tőle telt. Az egészben az volt a legbosszantóbb, hogy alighanem igazat beszélt. Az ilyen alakoknak mindenben szerencséjük van, neki még megszületni se volt nehéz, császárral szedték elő, úgy mesélte. Hullámos barna haj, szép vonalú száj, merész homlok, a tekintetében egy bika tüze: ezt irigyeltem a legjobban, nem lehet elmodani, hogy tudott a lányokra nézni azokkal a bikatüzű szemeivel. Rögtön kikészültek tőle, ő meg besöpörte a nyereséget, különösebb lelkifurdalás és lelkesedés nélkül. Ilyen volt Győző, a Sztár.

– Csakhogy megtaláltalak! – rontott be Kálmán, hóna alatt a teljes műsoranyaggal. – Ide figyelj! A harmadik és az ötödik verset megcseréljük, így jobban kijön a mondanivaló.

– Persze – bólintott Győző, a Sztár. – Már mondani akartam a múltkor.

– Legalább kipróbálhattuk volna! Téged nem féltelek, de a többiek belezavarodhatnak.

– Nem lesz semmi baj! – felelte igéző mosollyal szép vonalú ajkán Győző. – Bízd rám.

Kálmán hozzám fordult: – Tudod a szöveget?

Ez fájt. Nem művészi utasítást ad, nem szerkesztési tanácsot kér, nem. Tudom-e a szöveget.

– Azt hiszem.

– Azt hiszed? Könyörgöm, mondogasd magadban, nehogy leégjek veletek! – Ezt különösen szeretem, ezt a többes számot. – Na, rohanok egy házzal tovább, tartani kell bennük a lelket – magyarázta Győzőnek. – Te, Győző, komolyan gondolod, hogy ki tudjuk hozni a műsorral, hogy ez a világ lehetetlenül abszurd, hogy nincsenek biztos pontok benne?

– Kihozzuk – bólintott Győző. Kálmán elrobogott. – Hagyd a fenébe! – váltott hangnemet a Sztár, a pattanásaim felé intve. – Ebben a korban ez természetes.

Ebben a korban? Hát miféle korban vagyok én? Arra a másfél évre vág fel, vagy az egyetemre? Na, várj csak!

– Te, Győző! – dünnyögtem. – Mintha egy kicsit elfeküdted volna a hajadat. – Nem néztem rá.

– Mi?! – pattant fel. – Hol?

– Á, semmi az egész, ott hátul, a bal füled mögött eláll egy kicsit, de nem lényeges.

– Eláll?! Hol? A bal fülem mögött?! A fene egye meg, nem látom a tükörben. Nincs egy kis tükröd ?

– Hagyd a fenébe, alig látszik. – Ez talált. Mint akit meglőttek, kirobogott az öltözőből, hallottam, ahogyan a folyosón ordibál :

– Hé, lányok? Kinek van egy zsebtükre?!

Három perc múlva felsorakoztunk a színpadon, hogy kihozzuk a mondanivalót. A hivatalsegéd, akit beállítottak a világosítópult mögé, intett, hogy a nézőtér sötét. Kálmán remegve bólintott, az öreg komótosan odacsoszogott a függönyzsinórhoz.

– Gyerünk már! – toporzékolt Kálmán.

Az öreg baj nélkül felhúzta a függönyt. Ott álltunk a nyitott színpadon, a többiek, én és a pattanásaim, reflektorfényben. Gondoltam, megkeresem a tizenkettedik sorban a hatos széket, de nem mertem megmozdítani a fejemet, azon az istenverte színpadon minden mozdulat otrombának tűnt. Egyedül Győző mozgott elegánsan és finoman, mintha egész életében reflektorfényben szaladgált volna. Amikor egy kellően kiszámított pillanatban profilba fordult, megláttam a haját a bal füle mögött. Be volt vizezve, szorosan a fejéhez lapítva, de néhány szál már száradni kezdett, azok lassan elváltak a többitől, kutatón meredtek az űrbe, mint a kapcsolatot kereső radarantennák. Szerettem volna odasúgni: Győző, a hajad!, de mozdulni se mertem, éreztem, izzadok. A kórusrészeknél még nem volt különösebb baj, hanem amikor meghallottam a végszót, az én végszómat, ami után nekem kellett megszólalnom egyedül, reszketni kezdtem, a torkom kiszáradt, semmi nem jutott eszembe, azt hittem, elájulok. Hallottam a csendet, egyre nőtt, sűrűsödött, még egy pillanat, és kitör a botrány, uramisten, Csöre a tizenkettedik sorban biztosan látja rajtam, hogy én következnék, mi lesz most? Hirtelen meghallottam, hogy valaki beszél, mondja a verset, amit nekem kellett volna mondanom: „arcomban, mint szivacsban a tenger, korunk kicsiben, fagyott pupillám jéghideg…”, úristen, hiszen ez a hang, igen, igen, ez az én hangom, én beszélek, persze, a szám is mozog, csak nem begazolni: „… démon dinamitom, hogyha kitör, kor, mi leszel akkor? Hamugödör.”

– Óriási voltál! Óriási! Még soha nem sikerült ilyen jól! És hogy kivártad a legjobb pillanatot, mint egy profi, ez a legnehezebb, a végsőkig feszíteni a csend húrját, nagyszerű voltál, nagy-sze-rű! – Kálmán ölelgetett. Akkor kezdtem magamhoz jönni, minden rendben, már nem vagyunk a színpadon, akkor hát vége, nem lett botrány, Csöre, hol van Csöre?

Győző lépett hozzám.

– Valami marha jó bőr vár a folyosón. Kérdeztem, nincs-e tévedés, de azt mondta, nincs. Unokatestvéred ?

Mondtam valami gorombát Győzőnek, és kirohantam a folyosóra. Csöre a falnak támaszkodva ácsorgott, macskaszemei messziről világítottak.

– Na – mondta. – Eljöttem.

Rettenetesen haragudtam magamra, amiért nem vettem komolyan azt a lehetőséget, hogy eljön, és nem készítettem elő témákat és jópofaságokat. Most tessék, itt megyek mellette, mint egy néma kentaur a dagadt orrommal, és csak pislogok a pasasok után, akik úgy megbámulják, mintha egy tudom is én micsoda egzotikus csodalény volna. Mellesleg az volt. Osztályon felüli minőség.

– Hát itt vagy. – A kijelentés egy toprongyos, vörös hajú figurától származott. A figura ott állt előttünk, pontosabban Csöre előtt, rólam nem vett tudomást, hál’ istennek.

– Itt – mondta Csöre, és belém karolt.

Úristen! Mi a francnak karolgat ez pont most belém? Soha életemben nem verekedtem, csak engem ütöttek, és nem szerettem volna, hogy éppen most ismétlődjön meg a dolog.

– Menj haza szépen! – fordult felém a figura egy pillanatra, és megint Csörére nézett. –Hülye játék.

– Nem látod, hogy nem vagyok egyedül? –ráncolta okos kis homlokát Csöre.

Hát igen, nem volt egyedül. A figura most tüzetesebben megvizsgált. Meg lehetett elégedve a vizsgálat eredményével, mert elmosolyodott.

– Ugratsz – mondta Csörének.

– Ha gondoljátok… – próbálkoztam –, nekem most úgyis dolgom lenne…

– Maradj csak – mondta Csöre. – Menjünk.

– Hé! – A figura utánam lépett, megragadta a nyakkendőmet, megemelte, mintha fel akarna kötni vele. – Mondtam, hogy te pucolj haza.

– Hahó, szevasz, Csöre! – Nagydarab srác lépett Csöréhez, aki még mindig belém karolt, noha én a nyakkendőmön függtem. A nagydarab srác végignézett rajtam, egészen az illesztési pontomig. – Engedd el! – mondta a vörös hajú figurának. Az elengedte a nyakkendőmet, amit én azonnal kisimítottam. – Menj haza, Misti! – szólt a nagydarab srác. – Részeg vagy, aludd ki magad.

A Mistinek nevezett figura elódalgott.

– Szevassz! – nyújtott kezet a nagydarab pofa. – Barbinek vagyok. Kályhás.

Bemutatkoztam, hármasban indultunk tovább. Mindjárt akadt téma, közös ismerősökről beszélgettünk, a kályhás Barbinek új, kanárisárga kanárijáról mesélt, pult alól szerezte, ez a tizenhetedik kanárija, nem is képzeljük, milyen örömet szerez az embernek, ha naponta gondoskodnia kell tizenhét kiszolgáltatott énekesmadárról. Megkérdezte, érdekelnek-e engem a madarak, mondtam, hogy csak a sültek. Megsértődött, de úgy láttam, hogy Csöre egy árnyalatnyit elmosolyodott, és ez megvigasztalt. Sört ittunk, hál’ istennek nem ismert fel a pincér, akitől a múltkor fél kecskét rendeltem, mert hallottam, hogy ő így kéri a mixertől a kecskeméti barackot. Fél kecskét? – vonta fel a szemöldökét. Én meg a személyijét. Most örültem, hogy nem ismert fel, máskor bosszantott, ha valaki első látásra nem jegyezte meg az arcomat. A kályhás Barbinek fizetett, azt mondta, ha az a „rozzant jófej” megint szemtelenkedne, csak szóljunk neki, kályhacsempét éget belőle. Csöre nevetett, de én éreztem, hogy rá gondol, a Misti nevű vörös hajú figurára, aki sötét tekintettel nézegetett utánunk, amikor a kályhás Barbinek lekoptatta.

– Hát szevasztok, gyerekek! – búcsúzott Barbinek, egyedül maradtunk. Csöre haza akart menni, azt mondta álmos. Tudtam, hogy hazudik, szeretné elkerülni az újabb találkozást a figurával.

– Hazakísérlek – mondtam neki.

– Ha nagyon akarod! – Egy pillanatra felragyogtak a macskaszemek, aztán elindultunk a sötét utcán a víztorony felé.

A házuk előtt meg akartam csókolni, de nem engedte.

– Majd egyszer! – Nevetve beszaladt a kapun, nekem meg széles jókedvem támadt, ki tudja, mitől, hiszen nem történt semmi.

Fehér hasú sirályok csipkedték a víz fodrait, a Lapos mögötti csenevész fákat könnyű szél borzolta, távolabb, a Boszorkánysziget mellett, a teherpályaudvaron, ahol jó néhányszor megizzadtam a sóderes vagonokban, gőzmozdony tolatott pöfögve. Az iskola új épületszárnyának üvegtábláin csúszkált a reggeli nap. Hányszor bámészkodtunk kifelé ezeken az ablakokon, ha Bogyó tanár úr kiment a szedőteremből! Mindig máshol szerettünk volna lenni, nem ott, ahol éppen voltunk. Bogyót egyébként Tímár Csaba nevezte el Bogyónak, amikor egy nap részegen állított be a gyakorlatra. „Jó reggelt, Bogyókám!” Tímár Csabát mindannyian tiszteltük, két évvel idősebb volt nálunk, és ő volt a legrosszabb tanuló. Összevissza hazudott: Kanadában járt elemibe, később megfordult Indiában is, a fakírok között, de valóban át tudta szúrni az arcát, hogy nem fájt neki és nem is vérzett. Egyetlen nekifutásra kiütött egy téglát az épület sarkából, a homlokával. Gyakran állított be piásan a suliba, kideríthetetlen utakat járt, mégse lett belőle baja soha. Amikor Bogyónak nevezte Bozót, a gyakorlati oktatónkat, az úgy tett, mintha nem hallotta volna. Kiadta a napi munkát, leült az íróasztalához, gyufaszállal piszkált a szájában, és ciccegett. Erős férfiszaga volt, és hamar dühbe gurult, bár nem mutatta, csak a szeme sárgult el olyankor. Egyedül őt szerettem a tanáraink közül. Okkersárga lett a szeme, amikor Csaba egy négynapos hiányzás után igazolás és lelkifurdalás nélkül jelent meg a színe előtt; mégsem csinált cirkuszt. Beírta a naplóba, hogy a kérdéses napokon Csaba bent dolgozott a nyomdában. Ezt ugyanúgy nem értettük, mint ahogyan azt sem, hogy a fenébe tudott Csaba egy hajnalban emeletmagas hóembert építeni a suli elé, egyedül. Ott ült, keresztbe vetett lábbal a hóembere tetején, és röhögött ránk, akik felkészülve, pontosan érkeztünk a harmadik jelzőcsengetésre. A hóember helyén most verebek ugráltak a friss füvön, és az alsó rakpart alatt, a folyó szélén piros kajak húzott el a kikötött haltároló hajó mellett. Már vagy tíz perce gubbasztottam a híd bal oldali lépcsőkorlátjának támaszkodva, amikor a hídon feltűnt az én Góliát barátom. Az úttesten baktatott, húzta a kordét, amit a nagybátyjától kért kölcsön a hajószállításhoz. Elébe mentem.

– Csau!

– Csau!

Befogtam magam mellé, nyihogtunk, veszettül vágtattunk a taligával. Lefordultunk a hídról, végigrohantunk a sétányon, leereszkedtünk az alsó rakpartra, a Béke II. úszóház elé.

– Itt a pénz! – ütöttem a zsebemre.

– Itt meg a szerződés!

– Milyen szerződés?

– Meglátod.

A hangár ajtaja nyitva állt, az ajtó előtt, a deszkapadozaton feküdt a hajó, hosszában ráfektetve az árboc. Kis Soltész a hajó mellett ült a padlón, japán szabású, japán fürdőköpenyben. Pipázott.

– Fél nyolc múlt nyolc perccel – közölte, de nem vált volna meg a pipájától, inkább úgy tett, mintha nem harapott volna a nyelvébe kétszer is.

Góliát leszámolta neki a húsz darab százast. Az úszóház mestere, aki eddig a hangár falának támaszkodva szemlélte az üzletkötést, odalépett hozzánk.

– Ne haragudjon, Soltész úr, de azt hiszem, nem adhatjuk ki a hajót, amíg a kedves papája le nem jön a házra.

– Már megmondtam, Pistukám, hogy apámmal mindent megbeszéltem. Vihetitek! – fordult felénk.

– Állati rendes vagy – mondta neki Góliát –, de meg kell még oldanunk egy apróságot.

– Mit? – Kis Soltész egy pillanatra kivette a szájából a pipát. – Mi itt a probléma?

– A szerződés – felelte az én nagyszerű Góliát barátom, és frottír trikója zsebéből kihúzott két összehajtogatott papírlapot. – Hol vannak a hajó iratai?

– Rögtön hozom – hebegte Kis Soltész, és elpályázott a családi kabinok felé.

– Nem akarok beleszólni a dolgotokba –szólt bele a dolgunkba az úszóház mestere –, de azt ajánlom, vigyétek innen minél hamarabb a hajót, mielőtt az öreg Soltész lejön a házra, mert akkor botrány lesz. Egyébként gratulálok, ragyogó vétel! – Ötforintos vigyorát ránk emelte. Egyikünknél se volt pénz.

Kis Soltész hozta az iratokat, de a pipát a kabinban hagyta. Ez az apróság azonnal feltűnt nekem, de szó nélkül hagytam. Góliát a szerződés mindkét példányába bevezette az adatokat, szakszerűen, mint egy tisztviselőkirály, aztán az „Adásvételi megállapodás”-t aláíratta a Kis Soltésszal.

– Segítesz felrakni a taligára?

Kis Soltész tanácstalanul bámult maga elé.

– Megengedi, Soltész úr? – ragyogott a mester legdrágább mosolya.

A hajó felkerült a kordéra, kezet ráztunk a volt tulajjal.

– Tudsz adni egy tízest?

Megadóan nyúlt a fürdőköpenye zsebébe, mint akinek már úgyis mindegy.

– Köszönjük a szívességét! – nyújtotta az így nyert tőkét Góliát az úszóház mesterének, de a férfi nem fogadta el a dohányt. A rakpartról visszanézve láttuk, hogy a bordó köpenyes maharadzsajelölt kifizette a mester minden mosolyát. A kavicsok messzire pattogtak a kordé kerekei alól, a szökőkutat bámuló nénikék tátott, fogatlan szájjal bámultak utánunk, amint életünk első zsákmányával keresztülrobogtunk megszokott világképükön egészen a külső körútig, kitártuk Rózsi néni házának kertkapuját, és bevonultunk a flotta szárazföldi bázisára, amit ott kellett berendeznünk. „Apámék nem tudhatják meg, hogy hajót vettem, különösen azt nem, hogy veled közösködöm!” – magyarázta Góliát. Nem értettem, miért nem csípnek az öregei, de nem foglalkoztam az üggyel. Rózsi nénit könnyű volt megdumálni, készséggel adott helyet a hajónknak az udvaron, még két bakot is kölcsönzött. Azt persze bölcsen elhallgattam előle, hogy össze fogjuk festékezni az egész udvart, miegymást, hiszen a hajóval rengeteg munka lesz, de hát ez még a jövő zenéje volt, és azt se tudtam, honnét szerzünk pénzt festékre, fagittre satöbbire. „Majd csak lesz valahogy!” – nevettem Rózsi nénire, kedvenc szavajárását idézve. „Az írás is ezt mondja – felelte bázisunk parancsnokasszonya, beborítva alfelével a hokedlit –, ne gondoskodj a holnap dolgai felől, a holnap majd gondoskodik a saját dolgai felől.” Ingyenrántottát sütött nekem reggelire.

Góliáték nagy, kertes házban laktak Újvároson, nem messze a kollégiumtól. Régebben komoly rózsakertészetük volt az Agostyányi út mellett, de attól meg kellett váljanak, Góliát valami ilyesmiről magyarázott. A kertkapu kulcsra volt zárva. Az öreg Góliát bandukolt elő a csengetésre, kezében metszőolló.

– Vili tanul – közölte a rácsos kapu mögül, semmi jelét nem adva annak, hogy szándékában áll a kapunyitás.

– Tudom, Sanyi bácsi! – mondtam jámboran. – Átvennénk a történelemtételeket.

Méregetett, nem tudta eldönteni, hogy engem utáljon jobban, vagy a történelmet, ami mindenre jó alibi.

– Miért nem engedi be a barátomat? – Góliát rontott ki a házból. Az apja nem felelt neki, visszaballagott a kertbe, maradék rózsái közé. Góliát beengedett. Az előszobában levettem a szandálomat, hogy megnyerjem állandóan söprögető anyjának rokonszenvét. Beléptünk a szobába, köszöntem. Juli néni háttal állt nekem, tolljancsival törölgette a jobb sorsra érdemes Tavasz televíziót.

– Vegye le a cipőjét!

– Már levettem! – vigyorogtam, de az elismerő pillantás elmaradt. Leültünk a kerek, politúrozott asztalhoz, és a jegyzeteink fölé hajoltunk. – Mikor alakul ki forradalmi helyzet?

– Amikor az elnyomott osztály már nem tud a régi módon élni, az uralkodó osztály pedig nem tud a régi módon kormányozni – köpte a választ Góliát.

– Délután át kell menned a Csorjáékhoz, kapálni! – szólalt meg az anyja.

– Nem tudok, mama, délután matekkorrepetálás van a suliban.

Az asszony hátrafordult, pléhpofámon keresett árulkodó rozsdafoltot. Nem talált.

– Hányra kell menned? – kérdezte a fiát.

– Háromtól hatig tart. Mától kezdve mindennap, mama.

Az asszony visszafordult, tovább ápolta a civilizáció „Tavasz” nevű áldását, aminek tetején kék szoknyás pásztorlányka ölelte pásztorfiú szeretőjét, porcelán. Góliát mormolva lapozgatott a jegyzetben, néha kérdezett valamit, ha tudtam, feleltem, hátulról bámultam a tolljancsival ügyködő asszonyt. Méterötvenes, vékony nő, foltokban őszülő haját alkalmi kontyba kötötte, térdig érő szürke flanellruhát viselt, mint mindig. Az esküvői képen, amely a két ablak közötti falra volt kifüggesztve, csipkés, fehér ruhában, pirosított mosollyal néz fel nagy orrú, cigány képű férjére, aki büszkén bámul a lencsébe a katonasapka alól. Az esküvői kép alatt két másik fénykép függött, aranyszínű, csipkés fakeretben. A bal oldali képen Góliát állt teljes hosszában, tizennégy évesen, sötét öltönyben, virágcsokorral. A másik képről Juli nővére szomorkodik, talán az apjához hasonló hatalmas orra miatt; göndör, fekete haja, hiába próbálták simára kefélni, hullámokat vetve keretezi az arcát.

– Mi az, hogy megszüntetve megőrizni? –kérdezte már másodszor Góliát. – Tudnál példát mondani?

– Kisfiam! – vigyorogtam. – Inkább nyomjuk az évszámokat a mohácsi vésztől negyvenötig.

A kés és a villa, ezek a nagyszerű segédeszközök, néha esküdt ellenségei lesznek az embernek. Ahogy könyökömet az oldalamhoz szorítva, finoman fel akartam segíteni villámra a kiszemelt nokedlikat, a késem önállósította magát, megvillant, és kipenderítette a nokedlikat a tányérról.

– A kis légtornászok! – próbáltam elviccelni a dolgot. A lányok nevettek, de én jó ideig nem tudtam eldönteni, rajtam nevetnek-e, vagy a viccen. Gyalog mentünk a Laposig, a Ligeten át. A fű tele volt kiskrapekkal, óvónőjük egy padon napozott, orrán zöld falevél.

– De aranyosak! – nevetett a gyerekekre Csöre.

– Csinálok neked egyet! – mondtam könnyedén. Macskaszeme felvillant. Azon töprengtem, hogyan is fognék a dologhoz, ha azt mondaná, csinálj. Há’istennek nem ezt mondta, hanem:

– Nokedliidomár! – nevetett.

A Laposon elváltunk, a lányok elmentek a bokrok mögé átöltözni. Kibújtam a nadrágomból és az ingemből, leheveredtem a homokba, és rágyújtottam. Két kissrác hempergett mellém. Az egyik hanyatt vágta magát, a másik betemette.

– Most meghaltál.

Példájukon felbuzdulva én is betakartam magam homokkal.

– Te is meghaltál?

– Nem.

– Akkor minek temeted el magad?

A lányok jókor jöttek elő a bokrok közül, nem kellett megválaszolnom a kölyök kérdését.

– Hogy hívnak? – guggoltak a kissrác mellé. Az nevetett. Testvére irigykedve nézte homoksírjából a bátyját, akit nagylányok ölelgetnek. Felugrott, lerázta magáról a homokot, és:

– Ez egy hülye! – mutatott rám.

Fejem bambán vigyorgott ki a homokból, a két gyerek és a két lány kacagott. Szerettem volna felugrani, de akkor mindjárt előtűnt volna egy-két előnytelen tulajdonságom: kiálló bordáim, vékony kezem, lábam. Nem mozdultam, bár tudtam, előbb utóbb felszínre kerülnek fogyatékosságaim. A két lány beszaladt a vízbe. Kimásztam a homoksírból, és utánuk vetettem magam. A két kissrác boldogan visított utánam:

– Ez egy hülye!

– Ez egy hülye!

Kijöttünk a vízből, a lányok a hajukat rendezgették, bőrük ragyogott a napsütésben, egymást nézték, örültek egymás szépségének.

– A barátommal vettem egy vitorlást! – próbáltam lekötni a figyelmüket, mielőtt eszükbe jutna tüzetesebben szemügyre venni apollói alkatomat. Világéletemben szégyelltem, hogy sovány vagyok és ügyetlen, bár se nagyon sovány, se nagyon ügyetlen nem voltam, de szent meggyőződésem volt, hogy igenis sovány és igenis ügyetlen vagyok, és elég volt néhányszor kimondanom ezt, hogy – ha be is vettek néha egy-egy alkalmi focicsapatba – sose kapjak labdát, szabadrúgást, tizenegyest soha életemben nem védhettem, nem rúghattam; ha fejeltünk, én csak amolyan futkosó ember lehettem, de saját csapatomnak rendszerint több gondot okoztam, mint az ellenfélnek. Rettegve vártam Csöre macskaszemeinek ítéletét, de a szemek megkegyelmeztek, Csöre elmosolyodott.

– Vitorlást? Az jó.

A barátnője súgott neki valamit. Csöre a híd felé pillantott, én is odanéztem. Misti vonult végig a parton, nagy feltűnést keltő toldott-foldott farmerszerelésben. Szó nélkül sétált el mellettünk, átgázolt a Büdöskén, a kis szennyvízcsatornán, ami ötven méternyire ömlött a folyóba. Pont olyan sovány volt, mint én. Eltűnt a fák között, öntelten hátradőltem a homokon. Csöre felugrott:

– Mindjárt jövök.

Kettesben maradtam a barátnőjével, akinek a nevét se tudtam, csak azt, hogy azon már túl van, és közben szarvasokat is látott. Lehunytam a szemem, igyekeztem nem gondolni arra, vajon járnak-e szarvasok az ártéri erdőben, amelynek bokrai elrejtették Csörét. A gyomrom összerándult. Csöre barátnője keresztrejtvényt fejtett, megpróbáltam az ő vizsgálatával lefoglalni magam, de nem érdekeltek a harmadosztályú bájak. Néha kérdezett valamit, ha tudtam, feleltem, ő meg beírta a kockákba a betűket. Így telt körülbelül negyedóra.

Csöre könnyedén szökkent át a Büdöskén, belegázolt a Tiszába, hogy lemossa a lábát. Odamentem hozzá.

– Mit akart?

– Neked mindent tudnod kell?

Belevetettem magam a vízbe, nyugodt tempókkal úsztam. A folyó közepén hanyatt fordultam, visszanéztem a fejtetőre állt világra.

– Hova mész? – kiáltott Csöre.

– A túlsó partra! – A víz zúgott, forgott körülöttem, nagy levegőt venni, ha levisz az örvény, nem kapálózni, úgy felszínre kerülök. Nem mertem tovább úszni, visszafordultam. A hídpillérnél értem partot. Ráérősen sétáltam vissza a lányokhoz.

– Tiszta hülye vagy! – dühöngött Csöre. –Mi van, ha görcsöt kapsz, vagy elkap az örvény?

Jólesett, hogy így aggódik értem. Fejét előrebillentette, fésülni kezdte szikrázó, szőke haját. Akkor pillantottam meg a nyakára csókolt meggyvirágot.

Otthon, az asztalomon levél várt, és egy postai szelvény, ötszáz forintról, de nem tudott feldobni a dolog. ,,.… feladtam ötszáz forintot a születésnapodra, költsd amire akarod, bár a legjobban szeretném, ha egy nadrágot vennél magadnak. Én jól vagyok, itthon semmi újság. Mikor látlak? Írjál, kisfiam, legalább egy lapot néha, és tanulj, tanulj. Milliószor csókol, Édesanyád. Ui.: Öcséd nem indulhat a versenyen, valami szétment a térdében, lehet, hogy porcleválás, egészen odavan. Csók.” Elszaladtam a postára a pénzért, kifizettem a házinéninek a lakbért.

– Minden rendben – magyaráztam –, a pénztárost bezárták.

– És a főkönyvelőt? A fejesek mindig megússzák?

A megmaradt százason fagittet vettem, csiszolóvásznat és két üveg sört. Mire Góliát megérkezett, az egyik sört megittam. Góliát pontosan, nagy nyugalommal kaparta a régi festéket a hajóról, én háromszor akkora erővel, mint amennyire szükség lett volna. Nem mintha öngyilkossági gondolatok jártak volna a fejemben, de feldobottnak se mondhatott senki. „Hova mész?” – kérdezte Csöre. Vissza se néztem, csak a híd közepéről. Mit képzel ez a csaj, mi vagyok én? Ökör, na persze, mert azt hittem, utánam jön. De nem jött. Lehet, hogy még mindig ott sütteti a nyakán a meggyvirágot, amit a Misti csókolt a nyakára, ki tudja, milyen szerelmes suttogások között, szarvasjárásban.

– Ki van szívva a nyaka – morogtam.

– Misti – bólintott Góliát nyugodtan.

– Honnét tudod?

– A barátnőjével találkozom néha.

– De hiszen az a Dugár nője!

– Tudom. De szerelmes vagyok bele, azt hiszem.

– Komplett hülye vagy? Az egy harmadosztályú nő, és a Dugár dugdossa! Megkergültél?

– Ezt te úgyse érted.

Kissrác koromban gyakran repült be értem az ablakon egy boszorkány, hogy felültessen a seprűjére, és ellovagoljon velem a lakására. Meztelenre vetkőztetett, és a kályhához kötözött, behívta a lányait, és egyedül hagyott velük. Rendszerint három lánya volt. Kis kövér, magas vékony, és a kettő között. A lányok tüzetesen megvizsgálták minden porcikámat, elbabráltak velem, kacarásztak, de mielőtt valami igazán érdekes történhetett volna, a boszorka bejött a szobába, és hazarepített a seprűjén. Később, ahogy a tornatanárom mondta az általánosban, rájöttem, hogy nemcsak pisilni lehet vele, a boszorka közbenjárása nélkül is összejöhettem a lányaival, ők is megnőttek időközben, megvolt minden másodlagos nemi jellemzőjük, meg is mutatták. Eleinte csak néztük egymást, de végre eljött az az éjszaka is, amelyen az egyiket megöleltem. Reggel büszkén vizsgálgattam a lepedőmet. Az ölelkezős álmaimnál csak a repülősöket szerettem jobban. A lábammal taposom a levegőt, úgy emelkedek a magasba. Repülök a sötét utcák fölött feszülő villanydrótok között, de sose ráz meg az áram, nem gabalyodok a drótokba, amiktől nagyon félek. Taposom a levegőt, bámulom az alattam vicsorgó alakokat, nem értem, miért nem emelkednek fel a földről, mint én. Álmodok zuhanást is. Összeverekszem valakivel, a verekedés végén hasba szúrnak, de a szúrás nem fáj, melegség ömlik el bennem, zuhanni kezdek, zuhanok, egyre mélyebbre és mélyebbre, de sose érkezem meg Holle anyó kútjának aljára, a mesebeli túlsó világra, ezek a zuhanások álom nélküli, tömör éjszakába vetnek.

Első hajótulajdonosi reggelemen vidáman ébredtem. Teljes menetfelszerelésben feküdtem az ágyon, még a cipő is rajtam. Fütyörészve indultam a fürdőszobába, hogy vékony, szőke pelyheimet leborotváljam az államról, gondoltam, így hamarabb megerősödnek. Beszappanoztam az egész képemet, a csupasz helyeket is alaposan megkapargattam, hátha siettetni tudom a szőrrügyek kipattanását, szegények még mindig azt képzelik, hogy tél van, pedig a tavasz is elmúlt már, a tizennyolcadik tavasz, mire vár hát a büszke férfiszőrzet? Férfi vagyok, gondoltam, harcra és szerelemre érett fiatalember – bár ezzel a megszólítással csak néhány maszek boltos tisztelt meg, a többiek egyszerűen öcsinek szólítottak, öcsinek, engem! Fogmosás közben jöttem rá: éjjel, ki tudja, hányadik földi éjszaka után megint a levegőbe emelkedtem. Néztem az arcomat a tükörben: mondd meg szépen, ki a legszebb a vidéken? Naná, hogy te, édes angyalom! Nárcisz szépségű képem mellett azonban megjelent egy másik arc is a tükörben, a Rózsi nénié, őt még megbocsátottam a foncsorozott üvegnek.

– Ilyenkor kell felébredni? Hát mit csinált az éjszaka?

– Repültem! Képzelje csak, Rózsi néni drága – imádtam most a szemölcseiért, s a háromszáz kilójáért, ami kilencven-egynéhány százalékban vízből állt, de tényleg, hiába próbálkozott vízhajtók tucatjával szegény. „Puffadok, angyalom, a jóisten azt akarja, hogy akkora legyek, mint egy, nem tudom, hogy szállíttat a színe elé!”

– Nem! – kiáltott most a tükörben. – Ne mondd el az álmod! Soha nem szabad elmondani, miről álmodik az ember.

Ilyen marhaságokat mondat vele a történelmi tapasztalat, és az agyérelmeszesedés. Ahogy belenevettem a dagadt képébe, egy pillanatra úgy tűnt, mintha mást is tudnék szeretni, nem csak magamat.

A víztorony körül már halódott a piaci élet, az árusok pakoltak, perlekedtek, ragyogott a nap. Fütyültem, az emeleten kinyílt az ablak.

– Nem jössz fürdeni?

Gondolkodott egy villanásnyit.

– Gyere fel!

A szoba sarkát elfüggönyözték, a függöny mögött, egy kisasztalon villanyrezsó, az asztal mellett, egy hokedlin lavór, az asztal alá deszkákat szegeztek, az lett a polc, és így tovább, ilyen sivár égen tündökölt a hálóinges Csörecsillag. Belibegett a függöny mögé, hogy félpercenként kidugja borzas fejét a függönynyíláson:

– Mindjárt kész vagyok.

Leültem az egyik sóhajtó fotelba. Éreztem, hogy nagyon jönnének a képek abból az időből, amikor mi is egyetlen szobában laktunk a Kastély utcában, évekig: annál szívszorítóbb és vidámabb kuplerájt! Kivertem a fejemből a felvillanni készülő képeket, az ember ne csámcsogjon régmúlt dolgokon.

– A nagynénemé a lakás – tájékoztatott Csöre a függöny mögül. – A vasúton dolgozik, rendes öreglány, jól kijövök vele.

– Hány éves? – Hogy kérdezzek valamit.

– Mondd, mi a fenének rohantál el tegnap a Laposról? – Kilépett a függöny mögül egy dióhéjnyi, vakító sárga fürdőruhában. – Tetszik? –Felkacagott, megperdült a sarka körül, visszabújt a függöny mögé. – Végleg szakítottam a Mistivei. Lehetetlen alak. Unalmas.

Magam elé képzeltem a nyakát, amin tegnap felragyogott az unalom szülte piros virág.

– Értem.

– Dehogy érted! – A függöny szétnyílt, ormótlan, fehér fapapucsban csoszogott ki mögüle. Mellei kikandikáltak a fehér frottír ruha mély kivágásán. A haját két varkocsba fonta, a hajfonatokat két fából faragott katicabogár fogta össze. Félrebillentette a fejét, hogy jól lássam a nyakára csókolt virágot. – Ez a baj? Három napos. – Nem mozdult, állt előttem, félrebillentett fejjel, mint mögötte a Szűz a faliképen, macskaszemeit felragyogtatta, várt.

Éreztem, hogy a vér az arcomba szökik.

– Menjünk.

A lépcsőház visszhangos csendjében Csöre suttogva magyarázta, hogy minden ajtó mögött egy öregasszony ül, figyeli a lépteket.

– Tegnapelőtt dobta fel a talpát az egyik! –mondta, ahogy kiléptünk a kapun. – De nem nyugszanak. Nézd! – Az egyik emeleti ablak mögött meglibbent a csipkefüggöny, helyet adva egy vénséges arcnak. – Irigykedjetek csak! – nevetett Csöre. Büszkén lépdeltünk egymás mellett. Én rá voltam büszke, ő meg arra, hogy büszke vagyok rá. Fél tizenegykor elbúcsúztunk, be kellett mennem a suliba, hogy a hátamon apró batyuval végigballagjak a felvirágozott termeken. A folyosókon sorfalat álltak a diákok és a tanárok, sötét ruhában, mert a régi formák között sokkal biztonságosabban lehet kifejezni a vadonatújat. Még Valkainé is könnyezett, bár alighanem a negyven Celsius miatt, amit az árnyékban is meg lehetett mérni, hiszen máskor azzal szórakozott, hogy kiszedette a lányok hajából a színes masnit, rájuk szólt, ha nevetgéltek a folyosón, és nem egy kék iskolaköpenynek a hosszából saját kezűleg engedte le a felhajtást. Az iskolakapu előtt a könnyező szülők rohamcsapata strázsált, virágbokor a karokon, ezer forintok az ajándékozandó bőr pénztárcákban, aranygyűrűk és aranyláncok a zsebek mélyén; a rokonok rokon mosollyal az ajkukon, rokon ajándék betétkönyvvel a kezükben; illendőségből pityergő kishúgok és kisöcsök matrózruhában a napon. Az épület elé ácsolt szónoki emelvényen, pont a Csaba hatalmas hóemberének helyén, direktorunk ecsetelte mély fájdalmát, amelyet azért érzett, mert meg kell válnia szeretett diákjaitól, holott két hete még arról szövegelt az üzemgazdaságtan órán, hogy csak azt a percet élje meg, hogy mi kitesszük a lábunkat innen, ilyen évfolyam még nem volt, minden tagozaton csupa huligán és – nem mondta ki, hogy kurva. Most gondosan vasalt fehér zsebkendőjével dörzsölgette a szeméből a fájdalom könnycseppjeit, a doktor úr. Egy éve hajt a doktori címre, a felesége, akinek menő szabászata van a Kárász utcán, a suliban faragtatta az új cégtáblát, persze márványból, a lökött nőszemély, mint egy sírfeliratot: Dr. Mihókné Herczig Sára Szabóság. Góliát faragta a betűket, öt forintért darabját, ár alatt. Egy nyugdíjazásra érett helyi előkelőség azt fejtegette, nemsokára mi is olyanok leszünk, mint ő. Úristen, csak ezt ne! De rendületlenül és hosszan bizonygatta, így lesz, tárt karokkal vár bennünket az élet, csupa nagybetűvel. A tömeghisztéria tetőfokára hágott, mindenki boldog volt, csak Petya, a piperkőc énektanár fegyelmezte magát a fény és az árnyék határán, a kezdő ciszt dúdolgatta magában, s mikor a nyugdíjazásra érett helybéli nagyság szónoklata után elült a tapsvihar, Petya beintett. Nagyhírű leánykórusunk belekezdett valami istentelenül gyönyörű dünnyögésbe, amit vidáman tett taccsra a szomszéd házból kiszűrődő Beatles-melódia. A lánykórus átszellemülten dongta a danát, matrózblúzban, laticeles melltartók alatt szunyáltak a kipattanni készülő méhecskék, mit méhecskék, mellek, nagyszerű bóják, alig várják, hogy örök időkre melléjük horgonyozzanak a tengerre gyártott naszádok; csöcsörészhető csöcsök, mint Majoranna bajtársnőé, aki háromnapos hűléséből felgyógyulva feszített a harcsabajszú Pintulás jobbján, szegény leányzó, nagyon megfázhatott, a meghűlését a szülészeten kezelték ki három nap alatt, így nekem kellett helyette megjelennem a városi összevont KISZ-aktíván, ahol egy parányi szónok, tízéves lehetett, kedves fiatal barátaimnak titulált minket, és csak én röhögtem ezen, pedig muris volt, de tényleg, az a csöppség, hát még amikor beszédjét befejezve elakadt: felnőve majd mi is méltó tagjai lehessünk a ko… komuo… szóval a KISZ-nek! és lerontott a dobogóról, ez a kedves, fiatal barátunk, aki tízéves volt, és már nem értette, mit beszél. Na mindegy, figyeljük inkább Majoranna leányzót, aki szót kért, és kapván a kínálkozó alkalmon, imígyen szövegelt a mikrofonba:

– Nem tudom, milyen szavakkal tudnám megköszönni azt a sok törődést és szerető gondot, amivel drága tanáraink vigyáztak miránk… – Satöbbi, satöbbi, de végig a Pintulás szeme közé a vakért, és visszhangzott az utca a túlcsorduló érzelmek ily őszintén áradó, spontán megnyilvánulásától: Annuska egyszer sem nézett bele a szép kezében remegő papírba. A cirkusz irodalmi igazolását már nem akartam kivárni.

– Lépjünk meg! – súgtam Góliátnak.

– Nem lehet, itt vannak anyámék.

Egyedül váltam ki a sorból, el a könnyzacskók közeléből! Irány a Lapos! Hanyatt vágtam magam a szikrázó homokon, nem leszek törzskönyvezett, garantáltan aluszékony óriáscsecsemő! Lehunytam a szemem, mert a fénylabdákkal játszó folyó is felbérelt zsonglőrnek tetszett, a Dóm tornyai őrtoronynak, tiszta bedobással koncentráltam a semmire: csak egy percre becsukni minden ablakot, és átlendülni a mélység fölött, mint András öcsém, a rúdugrás és egyéb sportok leendő világbajnoka, szegénnyel jól kibabrált a porckopás.

– Utamban vagy! — Misti állt felettem, eltakarva a napot. – Utamban vagy.

– Kerülj ki.

Fenti mondatom két pofonba került.

– Tágulj innét – mondta a rozzant jófej, és a kályhás Barbinek nem volt sehol. Lehajoltam a gönceimért.

– De egy hülye vagy te – motyogtam. Repült az újabb két füles.

– Ide figyelj, Ablakkám! – vigyorgott. – Tudod, hogy milyen nő való hozzád? Ezerszer rosszabb, mint aki után koslatsz. Világos?

– Világos.

– Ehhez tartsd magad, és eredj az utamból.

Mentem, mint hat éve, Békéscsabán, az első frász után. A hét cés lányok ugrókötelet forgattak az udvaron, gágogtak, mint a hosszú nyakú libák, a legszebb köztük Szák Pöre volt, akihez minden számtanórán verset írtam.

– Piriferizolisárimári! – zengte az udvar. Odasétáltam a kerítéshez, kezemben a gyufaméreggel töltött kulcs meg a hatvanas szög. A szög hegyét a kulcsba kellett dugni, madzagot kötni a kulcs és a szög végére, s a madzagnál fogva az egészet odavágni a falhoz. Ilyenkor hatalmasat durrant, és mindenki odanézett. Akkor próbálkoztam először a robbantással, elmélyülten bütyköltem a fegyvert, nem vettem észre, hogy körbevesznek a nyolcadikos srácok.

– Ide vele! – A kis köpcös Likker Pali nyújtotta elém a tenyerét. Láttam, hogy a hét cés lányok figyelnek.

– Hagyj békén! – feleltem büszkén.

– Hármat számolok!

– Ügyse mersz megütni! – A lányok már nem forgatták az ugrókötelet, minket figyeltek.

– Egy…

– Üss meg, ha mersz!

Hagytam, hogy Likker Pali kivegye a kezemből a töltött fegyvert, nem védekeztem, és nem gondoltam semmire. Hevertem a porban, és néztem az udvar fölött kergetőző verebeket. A gyerekek tovább zsibongtak, a hét cés lányok pörgették az ugrókötelet. Biztos voltam benne, hogy Szák Pöre ugrál a középen, és rám se néz. Később megszólalt a csengő, a többiek eltűntek az udvarról, én ott maradtam a földön. Nem voltam dühös, és nem is szégyelltem magam. Kisétáltam a kubikhoz, leültem a zsombékokra, és bámultam az eget.

A híd alatt csillámokat csinálva szaladt a víz, Misti az én helyemen hevert a homokban, a pártatlanul ragyogó nap alatt. A nap éppen úgy sütött; na nem! elég volt a múltbeli képekből, a maradványokat gyökerestől kell kitépni. Ocsmányul makacsok ezek a dolgok, és valahogy egyre gyakrabban ütik fel a fejüket, mint a kispolgári csökevények, és az időszerűtlen szemléletek. „Azt, hogy a nép fia vagy, igazolnod, sej, ma nem azzal kellene, honnan jössz, azzal öcsém, hova mész!” – idézte százszor Pintulás oszt. fő., és igaza volt. Csak az a fontos, ami jön. Bár fura, az ember éppen azoktól a dolgoktól cidrizik, amik elmúltak, meg azoktól, amik még csak eztán jönnek. Na, hagyjuk a sületlen dumákat, végül is a négy pofont nem látta senki, csak a homokvárat építő kölykök, ők meg le vannak. Nem igaz?

Felszereltem magam egy vaskos, kék kötésű filozófiatörténettel, a címe jó messziről olvasható volt, és egy Vitorlázz velünk! – könyvecskével. Cirkáltam a Dóm tér környékén, vártam, hogy múljon az idő, ami egy elég rohadt dolog, mert ilyenkor mindig eszébe jut az embernek valami, aminek nem kellene. A Rózsi néni is olyankor nyitja meg hatalmas keble kapuját, ölbe tett kézzel ül a hokedlin vagy letelepszik az ágyam szélére. Ha a kertet kapálja vagy felmossa a konyhát, mos, törölget, nem tudom, de mindig a nevető szeme van túlsúlyban. Csak ha megáll lélegzetet venni, olyankor jön a baj. „Látod, fiam, magára marad az ember!” – szavalja, pedig én is ott vagyok; ha pedig tényleg egyedül van, és ügyködik, biztos nem jutnak ilyenek eszébe. Innen gondolom, hogy az ember minden percben foglalja el magát, akkor nem lesznek lelki problémái, ilyen szempontból mondjuk direkt jó hely a sereg, érdekes, hogy mégse vonzó.

Megérkezett Góliát, vettünk két forintos fagyit, és beállítottunk a munkahelyünkre. Fehér köpenybe bújtattak, megmutatták a dolgunk. Góliát velem szemben dolgozott, ugyanolyan ponyvasátorban, mint én, szemmel tarthattuk egymást. Megérkeztek az első pacsirták, megitták az első söröket, és visszaváltották az első üres üvegeket. Az előadás kezdete után végigjártuk a sátrak közti terepet, nyolc üres üveget találtunk, ezeket visszaváltottuk magunknak, borravaló helyett. Szerettem volna eldumálni Góliáttal a várva várt nyaralásról, de ő inkább a matektételekkel tette próbára korlátolt kiterjedésű szürkeállományát.

Az előadás szünetében már remek, új módszerrel dolgoztam. Egy kartondobozt tettem a pultra, és ha a kedves kultúrvendég jött visszaváltani, éppen csak felpillantottam a reffelés és beggelés vitorlás titkai közül:

– Az üveget a pultra kérem, a pénz a dobozban van.

Mégse volt hiányom. Az óriási filozófiatörténet könyv, amit megfelelő szögben helyeztem a pultra, megtette a hatását, a kultúrvendégek megsajnáltak. A második szünetben is a bevált módszerrel melóztam: magatartás a viharban. 1. Semmi szín alatt ne hagyjuk el a hajót, kapaszkodjunk

– Az üveget a pultra kérem, a pénz a dobozban.

        a kielbe, ne ússzunk a „közelben” lebegő szerelékek után, mert

– Micsoda?

        az ilyesmi okozza a legtöbb bajt. Várjuk ki, amíg észrevesznek minket a partról, és

– Az üveget a pultra kérem, a pénz a dobozban, egy bélás jár.

– Bélás?!

Felnéztem: A vendéglátóipari nagyfőnök, és kísérete.

– Megőrült? Mit csinál? Mi ez?

Hebegésemre megígérték, még egy hasonló eset, és elbúcsúzunk. Nyasgem, mosolyogtam rájuk bűnbánó arccal.

Két nap múlva kis híján elmeszeltek történelemből, ha nem Góliát mellett ülök, megvágnak, tiszta sor. A felkészülésre harminc percet adtak, és nem nagyon figyeltek a módszerekre. Iparos osztály – magyarázta Pintulás oszt. fő. az elnöknek, ami annyit jelentett, hogy ipari szakközép részleg, és egy nyomdásznak, kőfaragónak nem lesz égető szüksége IV. Béla műhelytitkaira a műhelyében. Így lehetőség nyílott arra, hogy Góliát tizenöt percben felskiccelje nekem a nagy francia forradalom keresztmetszetét a legkirívóbb nevekkel, s a hátralévő tizenöt percben a saját tételét is megoldja. Komolyan foglalkoztam a gondolattal, hogy haverból baráttá léptetem elő azt a lassú agyú aranypofáját, hiába óvott ettől Rózsi néni: kisfiam, a barátok csak bajba viszik az embert, szegény férjem… és kezdte ferdén értelmezni a nyilvánvalóan pozitív tényekei bizonyos időkből. És a szerelem? – adtam a fordulatnak, de Rózsi néni nem felelt, innét gondoltam, hogy a témáról tényleg tudhat valamit. Én is tudtam. „A serdülők biológiailag érettnek hiszik magukat, és úgy gondolják, hogy ez a vélt érettség feljogosítja őket a nemi életre, holott társadalmi helyzetük nem teszi lehetővé, hogy szexuális életet éljenek, jó részük még tanul, vagy olyan keveset keres, hogy nem vállalhat felelősséget tettének esetleges következményeiért, pedig ott kezdődik a szerelem, ahol a felelőtlen játszadozás véget ér.” Csöre nővére írta ezt államvizsga dolgozatában. Ezt a részt különleges izgalommal olvastuk a nagynéni lakásában, a Szűz vigyázó képe alatt, és mindketten arra gondoltunk, hogy ideje volna megkezdeni a „felelőtlen játszadozás”-t legalább.

– Vásznat hoztam.

– Vásznat? – Szeme zöldjében bolyongó vöröses pettyek kihunytak és felragyogtak, hogy folytassák eszeveszett körtáncukat a parányi tó tükrén. – Miféle vásznat? – Megvakarta a hasát, akár egy igazi macska, lustán, szinte mozdulatlanul.

– Vitorlavásznat. Góliát krisztust faragott a temetőben, nyolcszáz forintért, abból vettük. Segíthetnél megvarrni.

– Jó. – Meztelen lábujjait nézte. Az ujjak egymás után meghajoltak, és kinyúltak a kopott rongyszőnyegen. Leraktam a szatyrot a lába elé, átöleltem, felemeltem a levegőbe, ahogyan a mozihősök emelik magasba félénken odaadó hölgyeiket. Az ágyhoz cipeltem, és leraktam, óvatosan, mint egy zsák tojást. Lerúgtam magamról a ruhámat, mellé feküdtem, kibontottam hálóinghéjából, bámultam a testét lábujj hegyétől lehunyt pillájáig, okos kis homlokáig, amelyen hideg verítékcseppek futkostak. Ujjaim titkon olvasott könyvek lapjai nyomán indultak el remegő bőrén. Lehunytam a szemem, koncentráltam, de semmi. A vérem lustán keringett, vagy ha nem is lustán, hát rossz felé: a fülemben dobolt, holott éppen egy másik zenekarban kellett volna játszania. Nyomorultul éreztem magam, titokban a falról nevető Madonnához fohászkodtam, és csodák csodája, a segítség megérkezett. Nem a Madonnától ugyan, hanem azoknak a könyveknek a lapjairól, amiket, úgy látszik, Csöre is elolvasott. Pár perc múlva fáradtan és kifosztottan feküdtünk a csurom vér lepedőn. Később Csöre felkelt, a függöny mögött pancsolt a lavórban. A nap ferde sugárral reflektorozott a szobába, egymásra hányt gönceim furcsán hatottak a rongyszőnyegen, mintha én volnék ott, nélkülem. Nagy volt a csönd. Csöre kilépett a függöny mögül, félig lehunyt szemmel lestem, nagyon szép volt, ahogy ott állt a fényben. Leguggolt, kirángatta a szatyorból a vásznat, széthajtogatta a szőnyegen. Elgondolkodott, lassú mozdulattal kivette hajából a katicabogár csatokat, selymes haját a füle mögé simította, rám pillantott.

– Azt hittem, alszol. – Valahogy nagyon szomorúan, és figyelmesen mosolygott. A melle is mosolygott, csodálkozó, piros szemekkel. – Aludj csak, Péter.

Éreztem, olyan pillanat ez, amin lendíteni kell, különben nem lehet kibírni. Elvigyorodtam.

Talán a szabadságot jelentő fehér vitorlavászon volt az oka annak, ami történt, nem tudom. A lényeg az, hogy fél óra múlva nevetve gyömöszöltük a vödörbe a vásznat és a lepedőt, nagyokat szippantottunk a klórszagból, és pirosra csépeltük egymás meztelen fenekét. Nevetésünk hangjai kiröppentek a nyitott ablakon át az utcára, ahol a savanyú képű járókelők között elszántan kormányozta hajónyi testét hazafelé Csöre nagynénje, hogy a következő pillanatban ránk nyissa az ajtót. Döbbenten ringott lakása ajtajában.

– Tíz perc múlva visszajövök.

Amikor a haladékul adott tíz perc leteltével kinyílt az ajtó, már felöltözve ültünk az asztalnál, egy kockás füzetlapon számolgattuk a vitorla élhosszát.

– Magyarázatot kérek.

Nem kapott.

– Maga ezek után ide többet be nem teheti a lábát! Egyáltalán, mit képzel maga?! Vegye tudomásul, hogy nem Tahitiben élünk, ahol csak szeretkeznek és alszanak! Tudom, azért kellett magának ez a lány, mert biztos volt benne, hogy nem kap tőle semmilyen betegséget ! Vegye tudomásul, hogy a női test nem játékszer, hanem az élet hordozója! – Az ő testéről egyik se jutott eszembe, ami már csak azért is érdekes, mert Rózsi néni tízszer kövérebb volt, és hatszor közelebb állt már a befejezéshez, és mégis. – Vegye tudomásul, hogy ez a lány még ma hazautazik. Még ma! Maga pedig azonnal hagyja el a lakásomat! Szégyentelen! Egy szava sincs?!

– Várj meg lent – mondta Csöre. – Mindjárt megyek.

Leültem a járdára a ház előtt, nagyon élt a város. A lányok könnyű trikóban flangáltak a jugó cuccokat kínáló csempészek között, a gumibotját simogató rendőr is őket nézte, nem állt feladata magaslatán, mint ahogy én sem. Tudtam, hogy most nagyon illene éreznem valamit, de nem ment.

– Most mit csinálunk? – Lehozta a szatyromat is, a nedves vitorlavászonnal.

– Majd írok.

Hülye egy helyzet.

Az asztalomon levél várt: .,Drága kisfiam, tíz év kihagyás után megint úgy állnak a dolgok, hogy elmehetek nyaralni, kaptam egy kétszemélyes beutalót Horányba, a Duna-partra. Magammal viszem az öcsédet is, az orvosok azt mondták, nem versenyezhet többet, ez nagyon megviselte. Holnap reggel indulunk, bár a beutaló csak holnaputántól érvényes, egy napot a nagyanyádnál töltünk, Pesten. Drága kisfiam, nagyon vigyázz magadra, írjál egy-két sort, tudod, hogy minden leveled nagy örömet okoz nekem. Tanulj jól, szeretném, ha jól sikerülne az érettségid, és büszke lehetnék rád. Ne feledkezz meg rólam, írjál minél előbb. A pontos címet nem tudom, írjál a Nagyanyád címére, ő majd kihozza a levelet. Millió csók, Édesanyád” Egy pillanat alatt megszületett bennem a terv: holnap és holnapután szünnap van a szabadtérin, üres az otthoni lakás, utazom!

Másnap reggel fél tíz után kopogtattam a nagy, piros tetős ház tornácra nyíló ajtaján, szerencsém volt, fél óra alatt tettem meg az utat odáig, egy vajszínű furgonnal, a sofőr még rágógumival is megkínált. Szórakozott, ötven körüli pofa, jól vezetett. Útközben bekanyarodott egy tanyára.

– Szia, apa, apukám! – A kölyök, aki elénk szaladt, tízéves lehetett, és láthatóan odavolt a faterért.

– Miért nem vagy iskolába, mi?!

– De apukám! – rémüldözött a kissrác. –Már több mint egy hete vége a sulinak.

– Hát igen – magyarázta a pofa, és kilencvennel vette a kanyarokat –, ritkán látom a kölyköt, ráfaragtam a szerelmes természetemre. Akar még egy rágót?

A sátortetős ház ajtaja kinyílt, az ajtóban Csöre nagynénje fogadott.

– Kit tetszik keresni? – kérdezte mosolyát igazgatva.

– Csörét.

– Mit mondjak, ki keresi? – Még mindig mosolygott, bár a jobb orcáján virító szemölcs fölött árnyék suhant át.

– Hogy ki? – vigyorogtam. Úristen: a szemölcs! Egy idegen szemölcs! Igen, a haja is más, és ha az ember tüzetesebben megvizsgálja, láthatja, hogy a tokáján is más ívben húzódnak a ráncok. De a szeme és a hangja…

– Ki keresi? – A mosoly az arcára keményedett, mint enyémre az én vigyorom. – Ki maga?

Megmondtam.

– Jöjjön csak beljebb! – Visszafogott hangjában ötven gőzmozdony elfojtott moraja. –Üljön le!

A sparhelten víz forrott; a konyhaasztalon mosogatóvájdling, mellette piszkos edények. Észrevettem egy üres hokedlit a sparhelt mellett, leültem. A hölgy felkapott egy fazekat, belenyomta a vájdlingba, felkiáltott:

– Ez is miattad van! – Égnek emelte leforrázott mancsait, megnyitotta a falikút csapját. A hideg víz megnyugtatta. – Mindent tudok.

Hát jó, gondoltam. Szótlanul mosogatott, időnként felkapott egy-egy nagyobb fazekat, felém intett vele.

– Várj csak! Elrondítalak én!

Amikor kicsúszott a kezéből egy tányér, és széttörött a kövön, a hölgy kifakadt:

– Te mocskos disznó! Azt hiszed, Tahitiben élünk, ahol mindent lehet? Pont az én lányomat kellett megrontani, mi? Nem találtál elég kurvát magadnak? Mit képzelsz, te utolsó? Te huligán! És még ide mered tolni azt az ártatlan kölyök képedet, miután elraboltad a lányomat?! Igenis, elraboltad, nem tud a szemembe nézni, te csirkefogó, te vagy az oka, de én elrondítalak, összetöröm én azt a kölyök képedet! – Tovább osztotta a szitkokat, egyre jobban beleélte magát a kifosztott ősanya tragikus szerepébe. Szűnni nem akaró szófüzérének koronája e szónoki kérdés volt: – Ki fogja így feleségül venni?!

– Én – feleltem szelíden, mint egy autóstoppal érkezett fiúangyal.

– Micsoda?

– Én fogom feleségül venni. – Szemem kékjébe varázsoltam a szelídség, a bűnbánat és az állhatatosság összes árnyalatát. A hölgy válaszolni akart, de a szobából kiszűrődő hangok megállították kitörni készülő szóáradatát, és csupán ennyit mondott:

– A férjem nem tud semmit. Világos?

Belépett a család ura, mosolygós, ötven körüli férfiú, nem túl nagy pocakkal az öve fölött. Rendőröve volt, rendőr egyenruhája. Elállt a lélegzetem.

– Csörénk pajtása! – mosolygott rá a hölgy.

– Érezze jól magát nálunk – bólintott a család ura. – A lányom elment a boltba, mindjárt itt lesz. – Cuppanós csókot nyomott arája fénylő homlokára, beleszagolt a rotyogó ételbe. – Hm! Finom! – És kacsintott! Én megtiltanám a rendőröknek a kacsintást, ez övön aluli dolog. Egy rendőr legyen mogorva, zord, fogfájós képű, de könyörgöm, ne kacsintson! – Nálunk ebédel? – Na végre, helyben vagyunk: keresztkérdés. Töprengtem a válaszon. – Persze hogy nálunk ebédel! – Mosolygósan sétált ki a konyhából.

– Hogy képzeli maga ezt a házasságot? –kérdezte a hölgy, amikor magunkra maradtunk. Nem tudtam, mit feleljek. Egy ősanyát még könnyen átdob az ember a palánkon, egy nyugdíjas portást úgyszintén, na de egy rendőrt! Zavarban voltam, érthetően.

– Hát te?! – Csöre libbent be az ajtón.

– Mondtam, hogy írok – vigyorogtam.

A nagyszobában terítettek, hatalmas, ovális asztalhoz, ünnepi étkészlettel. A család fürkész tekintetű urával ültem szemközt, jobbról Csöre, balról a nővére volt a szomszédom. Anyósjelöltem verejtékezve ingázott a konyha és az asztal között, férje pillantásától vezetve a legjobb falatokat rakta elém. Nem volt nagy étvágyam, annyi szent. Amikor a mosolygós rendőrt elszólította az asztal mellől egy fontos telefon, anyósjelöltem az aranyló levesben úszkáló májra mutatott:

– Nem érdemli meg.

Amikor a férje visszajött, a hölgy mosolyogva érdeklődött:

– Ízlik a máj, Péterkém, kedves?

Miután a második fogáshoz járó bort is az asztalra készítette, már azt hittem, megúszom a dolgot, megköszönöm a kaját, és már itt se voltam; de a hölgy leült az asztalhoz, és:

– Képzeld, Sándor! – szólt, ami már maga elég hátborzongató volt: civil neve van egy egyenruhásnak! – ezek a bolondok össze akarnak házasodni.

Kész voltam. Mindenre rájön a szerv, és engem lesittelnek.

– Nocsak. – A családfő torkán nem akadt meg a falat, de én láttam, hogy nemcsak a rágóizmai működnek teljes gőzzel. Megpróbáltam elébe vágni a várható kinyilatkoztatásnak.

– Megvárjuk persze, míg Csöre befejezi az iskolát – magyaráztam. – Addigra már tűrhetően fogok keresni, ugyanis nyomdász vagyok, és ha sikerül matematika-szedőnek… azok nagyon jól keresnek, tetszik tudni, és…

– Mit szól a kedves édesanyja a tervhez? –érdeklődött álcázó mosollyal a rendőrapa, és odaszólt nejének: – Remek ez a mártás! – Jól láttam, hogy konspirál a szivar, úgy csinál, mintha, pedig…

– Anyám? – hebegtem. – Igen. Már nagyon sokat meséltem neki Csöréről, és ő nagyon szeretné már megismerni őt.

A családfő bólogatott, neje aggódva figyelt, Csöre csak csodálkozott. A nővére fifikás képén láttam, hogy egy szót se hisz az egészből, megvan neki a maga véleménye a serdülőkről. Mellesleg, meg is lehetett, szegénynek, olyan ronda volt.

– Tulajdonképpen – néztem a sarokban terpeszkedő komódra –, azért jöttem, mert szeretném elkérni két napra Csörét, hogy bemutathassam a mamámnak. – Nem tudom hogyan, de kiszaladt a számon a mondat.

– Hogyan? – nézett rám a rendőr, láthatóan működésbe hozva a szemébe épített röntgenkészüléket. – Ma akarja elvinni?

– Igen – feleltem. – Van két szabadnapom, ugyanis a szabadtéri játékokon dolgozom most, mert – és itt úgy mosolyogtam, hogy érezhetően világosabb lett a szobában – gyűrűkre gyűjtök.

– A gyűrűkre? Máris!? – ragyogott a matrónaképű ősanya, és összecsapta a kezét. –Ejnye, ejnye, hát ilyen nagy a szerelem?

A családfő szigorúan az órájára nézett.

– Csabára? – Tudtam, hogy tudja, semmi kétség, csak időzít. – Békéscsabán lakik, ugye?

Kezdődik, bólintottam. Anyja neve, születési hely, születési dátum, igen, és máris szeszes italt fogyasztunk, tizennyolc év alatt! De nem.

– Tizenöt tizenhétkor indul Szegedről a sebes. Még elérjük. Kiviszlek benneteket az állomásra – fordult Csöréhez.

Cuppanós puszikat váltottam a Mamával, a nővérke kezet adott csupán, beültünk a Trabantba, integettek. Életem leghosszabb útja volt az a negyven kilométeres, a szegedi állomásig. Most, gondoltam, valahányszor levette a lábát a gázpedálról, most megállunk, jön a vallatás, nyakamba varr valami ifjúság elleni bűncselekményt, nem tudtam pontosan, mennyi a korhatár, tizennégy, tizenhat vagy tizennyolc év, amitől már államilag is meg szabad dugni egy állami leányzót. Az állomás előtt fékezett csak, kezet rázott velem:

– Örülök, hogy megismertem, jöjjön gyakrabban hozzánk, fiatalember.

De csak akkor nyugodtam meg, amikor felszálltunk a vonatra, és én felraktam a csomagtartóra Csöre sportszatyorját, tetején egy virágmintás flanellpizsamával.

A pizsamát nem használtuk. Anyám harisnyái között találtam 200 forintot: mindig ide dugta a pénzt maga elől. A két kilón két napra való kaját és piát cuccoltam fel az emeletre, bebújtunk az anyai ágyba, terülj-terülj, angyalkám ! Micsoda két nap volt! Persze nem indult könnyen, Csöre már a vonaton megkérdezte:

– Ez az egész komoly? – És a macskaszemekben látszott a kívánság, hogy komoly legyen. Fantasztikus, milyenek a macskák! Egy szőke bombázó, aki Mistivei futott! Minden ujjára három pasas tekeredne örömmel, egy ilyen leányzó pont velem, és ráadásul, hogy komoly-e az egész, és a szemében ugyanaz a tekintet, mint a szűztelenítés utáni percben, az a figyelmes, szomorú pillantás: Aludj csak, Péter, mint ahogyan a filmeken néznek a mély érzületű, szerelmes, színművészi hölgyek a vagány pacákra, aki kifosztja, megcsalja, eladja őket, és mégis, csak ő! Óvatosan fogtam a dologhoz.

– Komoly, és mégse komoly. Szeretlek. –Tényleg szerettem volna. – Ez igaz, és komoly. De anyám nincs otthon, üres a lakás. Veled akarok lenni két napig.

Na jó.

Két menet között anyámról próbáltam beszélni, hogy tudjon mesélni róla otthon, de semmi nem jutott eszembe.

– De mégis! – unszolt Csöre. – Milyen a szeme?

– Barna. – Elvesztem a piros szemű mellei között, beszívtam a bőre illatát.

– A haja?

– Vörösesbarna. – Végigcsókoltam szelíd hajlású vállait. – Olyan magas, mint te! – Aranyhajából sátort csináltam, a csillogó hajszálak alól néztem a fény törte világra. – Nem szeret főzni és beszélgetni, mit tudom én, mondj akármit! Találj ki nekem egy nagyon nagyszerű anyát! Hazudj neki egy ilyen finom, törékeny kezet, egy ilyen könyököt, mint a tied, mondd, hogy a térdei szép szerkezetek, a patella ilyen finoman mozog, a fogai gyöngyfehérek, és én szeretem a köldökét is, és … – A Káma Szutrából ellesett Nyúl-férfi Kanca-nő szorító helyzetben történő alacsony egyesülését gyakoroltuk, magas fokon, az ájulásig.

– Szeretsz még?

– Hát persze.

– Még most is?

– Mégmostis, megmostis. – Visszafelé robogott velünk a sebesvonat, bámultam a szürkületben feloldódó magányos fákat, igyekeztem szerelmesen és szellemesen válaszolni Csöre idegesítő kérdéseire. Nem értettem, mire pedálozik úgy, nem illett hozzá ez az őziketempó. Fellélegezve raktam fel Szegeden a faluja felé induló vonatra. – Majd írok! – Felhajtottam egy pofa sört a restiben, hazamentem, körbejártam az udvaron sárgálló csónakot, Góliát komoly munkát végzett rajta, amíg én a hatvannégy művészetet gyakoroltam.

– Milyen volt odahaza? – érdeklődött Rózsi néni.

– Jó is, nem is – feleltem könnyedén.

– Látja, Péterkém – sóhajtott magázva, mert így hozta a kedve –, pontosan ilyen az élet.

Másnap Góliáttal felszabdaltuk a vitorlavásznat, és megkörnyékeztük Rózsi nénit.

– Jól van, fiacskáim, varrjunk szárnyat annak a madárnak! – Spulnizott és endlizett, kattogott a régi Singer. – Ne tátsátok itt a szátok! Estére megleszek vele.

– Milyen nevet adjunk neki? – kérdezte Góliát a sárgálló jacht mellett, az udvaron.

– Legyen Nyár – feleltem.

– Nem lehet ilyen hülye nevet.

– Dehogynem, mester! – nevettem. – Hívjuk csak Nyárnak. Miért nem tetszik neked ez a név?

– Legyen inkább Kispiszok vagy Vakta.

– Vakta? – röhögtem. – Ezt a nevet maga vaktában adta! Én ellenben … – S a csodásan sárga kis hajóra rákerült a név: NYÁR Sz-x 2118. – Igyunk a névadásra, mesterem! Pezsgőt a büszke bajnokoknak!

A pezsgőből persze sör lett, a Kis-Hágiban, és csodásan megcsinált vese-velő.

– Miért lógatod fenséges orrodat? Mi van veled?

– Semmi se – felelte álnokul, tudta, hogy éppen az ilyen válaszok borítanak ki. Nem hagytam magam.

– Valami női ügy? – vihogtam. – Pajtikám, a Dugár elutazott, szabad a pálya!

– Mi lesz az ősszel? – Bámulta a sörhabot.

– Bolond vagy?! Hol van még az ősz! Kisfiam, inkább igyunk még két kriglivel! Csörém csengettyűs csőcsere! – emeltem a korsót. –Pajtás! Azok a mellek zenélnek!

– Kinek?

– Kinek, kinek, hát nekem, természetszerűleg. A szférák zenéje! Te! De őszintén. Mondd meg nekem, voltál már nővel vízszintesen ?

– Voltam.

– Na és?

– Mit és?

– Mités, mités! A résre, hopp! Zenéljen a mennyek két harangja, Golibá hegye, mint a vulkán, és a völgyben, kedves Jozafát apát, feledj el apát és anyát! Szereted Boccacciót? Az az igazi mester! De tényleg, mi van veled?

– Nem érdekes.

– Vége az iskolának, hála neked, egyikünket se vágtak el, megvan a hajónk, amit akartunk, Sz-x 2118, hatóságilag lajstromba vett közös tulajdon Nyarunk, a te neveden! Estére kész a vitorla is! Lenyomjuk azt a két hetet a szabadtéri műveknél, és nyomás a Balcsira!

– Apám nem enged.

– Nem enged? Sose akarsz te felnőni, Góliát?

– Igyunk.

Ez a kétméteres mafla – tűnődtem –, menynyire el van maradva eszmeileg!

– Kisfiam – fogtam az oktatásba –, apád nyirbálja csak a rózsáit, metsszen, oltson, az ő baja, ő csinálja. Mamád törölget, söpör, aggódik mindenért, helyes, az ő baja, ő csinálja. De nézz rájuk, egyik savanyúbb, mint a másik. Milyen jogon pofáznak?! Hogy olyan legyél, mint ők, azt szeretnék? Hallgatag és mozdulatlan? Mikor láttad őket nevetni, mi? A szülők arra vannak teremtve, hogy elmúljanak. Tisztelet jár nekik, rendben, bár nem tudom, mit kell tisztelni rajtuk.

– Még kettőt, főúr! – borongott Góliát.

– Nézz körül – folytattam eszmei nevelését –, mutass nekem egy olyan pacákot, aki megér egy misét. Nem harangozást, csak egy misét. Egy palit, aki pofázhat. Rendben van, apád kitalálta a rózsákat magának, elvették a nagy kertjét, oké, de hívták őt is, nem így van? És nem ment, hogy majd ő egyedül megmutatja. Mi a szart?

– Semmit nem tudsz ezekről a dolgokról.

– Ne gyere csak azzal a rossz szöveggel, hogy fiatal vagyok még ahhoz, hogy pofázzak! A legjobb úton jársz te is! Oké, sose volt erős oldalam a történelem, nem sokat tudok, de látom ezeket a savanyú pofákat. Hol nincs baj, azt mondd meg nekem? Az osztályban melyik srácnak jönnek ki jól az öregei? Mi? Hát nem, kisfiam, önállósítanod kell magad, mint én csináltam. Csabán is tudtam volna suliba járni, volt ott is kéziszedő évfolyam. Te meg elmúltál tizennyolc éves, és az apád nem enged a Balcsira velem, te ne közösködj senkivel, hallgass rá, menj utána, faragj sírkereszteket, az jó meló, maszek meló, és ne jelentkezz a főiskolára! Apukám, ott az én öcsém, egy remek srác, rúdugró bajnok. Tőle tanultam az én igémet: lendülni, átlendülni ! Nyomás! Főúr, még két kriglivel!

Valamelyik klimaxos pénztárosnőnek szemet szúrt a szabadtérin, hogy piáltunk. A szünetben a vendéglátóipari nagyfőnök közölte, hogy a népgazdaság nem tart igényt további visszaváltásainkra. Másnap, a kijáró részesedéssel együtt, ezerötszáz forintot kaptunk fejenként, a tizenöt napi melóért. Kiváltottuk a zaciból a gépet, nyomás! A kasírozott fejek ugyanolyan festői összevisszaságban hevertek, mint legutóbb, a gyerekágy tetején ott volt a pokróc, de a krampusz most nem nyekergett.

– Beteg?

– Igen – bólintott Magda.

– Megnézhetem?

– Nincs itt.

– Aha – mekegtem. – Hova tegyük a gépet?

– Akárhová.

– Kösz. – Kínos volt a melléfogás a kiskrapekkel, de Góliát szokása szerint most is hallgatott, muszáj volt nekem beszélni. – És Kálmán?

– Átment a gyerekkel Gyulára.

– Olyan komoly a dolog?

– Igen. – Magda mosolygott, de az ilyen mosolygást ugyanúgy büntetni kellene, mint a rendőri kacsintást. Menekültünk a mosolyától. A Nyarat kiszállítottuk az állomásra. A pöttöm vasutas nyámmogott, de nem tudott olyan paragrafust találni, ami szerint Nyár nevű sárga hajókat nem szállít a MÁV. Huéhiuhé! Vágtattam pakolni.

– Ó, drága Rózsi néni! Mindent köszönök!

– Én is. – Agyára ment a víz szegénynek Mit köszönhet ő nekem ? A havi négyszáz forintot? A sárgára festett udvarát? A sárga foltos tyúkokat? Az ingyentojások pusztítását? Mit köszön?

– Boldog lehet a kedves mamája, hogy ilyen nagyszerű fia van.

Jegyzet:

1:

Szerző készülőfélben levő kisregényének központi figurája, akinek tanulságokban bővelkedő történetét Szerző ezúton ajánlja olvasói szíves figyelmébe.