Ungvári Tamás

Fielding

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Tudományos és Ismeretterjesztő Kiadó

Budapest, 1955

© Ungvári Tamás

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Borító: Kovács G. Tamás

ISBN 978-963-299-631-8

Ez ifjúkoromban volt, kritikusok…

Fieldingnek kevesen hódoltak tiszta szívvel az elmúlt két évszázadban. Műveivel halála után is számtalan ellenséget szerzett magának. S ami még különösebb: követői irigyelték a legsóvárabban.

Talán nem is a tehetsége – korának levegője, lehetőségei és illúziói után vágyakoztak utódai vagy csodálói: Scott, Thackeray, Dickens, Bernard Shaw, vagy a mi Szabó Dezsőnk. A polgárság írói soha többé nem szemlélhették oly napfényes derűvel az életet, mint Fielding. Sohasem „szólhattak ki” a regényből azzal a kedves közvetlenséggel, amellyel Fielding. Hőseiket se ábrázolhatták már bátornak, győzedelmesnek. Mert ők a polgári korszak hanyatlásának voltak áldozatai és tanúi. Fielding, a szerencse fia, azonban ott volt az új rend alapjainak lerakásánál.

A távolságot és a különbséget Fielding és íróutódai között Stendhal kitűnően fogalmazta meg. Főművéről a Tom Jonesról írja egyhelyütt: „Ugyanaz a többi regényekhez képest, mint ami az Iliász az eposzok között.” Éppoly utánozhatatlan, éppoly mesterien tükrözi az emberiség fejlődésének kivételes és sorsdöntő szakaszát, a forradalomutáni polgárság felnövekedését, mint az Iliász a saját korát.

Az utókor irígységének oka pontosan kiolvasható e tömör stendhali megjegyzésből.

Minden eposzköltő Homérosz szeretne lenni.

Henry Fielding 1707-ben a Somerset megyei Sarpham Parkban született. A szoba ablakát, amelyben világra jött, egy különös faragvány díszítette. Harlequiné, a bohócé. A babona szerint már itt eljegyezte őt a komédia, a bohózat múzsája.

Származását még egy legenda veszi körül. Családja állítólag Habsburg-eredetre tekinthet vissza. A Fielding-ősök legalábbis büszkén emlegetik a rokonságot, ha arról nincs is tudomásunk, hogy a Habsburgok ugyanezt tették volna. Grófokra azonban jobbal hivatkozik a család. A Fieldingek egyik ága a XVII. században a Denbigh-grófságot nyerte el. Henry a másik ág fiai közül való. Ők írták a nevüket Fieldingnek, a Denbigh-k inkább Feildingnek. Az anekdota szerint Denbigh gróf egy alkalommal megkérdezte Henryt, miért írja a nevét másként a család egyik része. A szellemes válasz így hangzott: „Nem tudom Kegyelmes uram, ha csak azért nem, mert a családnak ez az ága tanult meg először írni.”

Fielding apja már csak örökös pénzzavarral küzdő katonatiszt volt. Később tábornokságig vitte fel. 1706-ben azonban, amikor a híres Gould bíró lányának, Sarah-nak udvarolt, még csak kis hadnagyocska, akiben jövendő apósa aligha bízhatott. Edmund állítólag megszöktette Sarah Gouldot; a lány tekintélyes familiája ezért később sem fogadta be. Gould még végrendeletéből is kizárta őt; lányára, s annak gyermekeire hagyta vagyonát.

Az örökség egy Dorset megyei birtok: East Stour. Az őrnagyként nyugdíjba vonult Edmund ide költözik családjával, ennek a nyájas vidéknek képeit rögzíti lelkében a gyermek Henry.

Egy Oliver nevű tiszteletes oktatgatta otthon a fiút. Azonos volna ő a későbbi Fielding-regényekben pellengérre állított gazdapappal, Trulliberrel? Akkor nehéz gyermekkora volt Fieldingnek. De ezt a feltételezést az irodalomtörténet cáfolja. East Stour: maga a nyugalom, a derű. A képzelet szívesen színezi az öreg ház faburkolatos szobáiban zajló életet, az esteli órákat, a faragott kandalló pattogó tüze mellett csevetelő hat Fielding-gyerek képét. A falu közel van hozzájuk, a kis Harry bizony a szegények közül választja pajtásait. Fielding céloz is a Stour patak vidékére a Tom Jones egyik mulatságos fejezetében (IV. 8.), ahol „Jemmy Tweedle… tanulta a zene művészetét, amellyel aztán a búcsúkat és vásárokat járva, kedvre derítette a falusi nimfákat és gavallérokat, mikor kinn a zöldben, jókedvű táncban összefonódnak, míg jómaga a gyepszélen hegedűlgetett és ugrált saját muzsikájára”.

Nem tudjuk, hogy a Tom Jonesban leírt valamennyi falusi figura megalkotására az east-stouri idők emléke ihlette-e Fieldinget. De egy-két jellegzetes alak arcképe, még gyerekkorában vésődhetett belé: Talán „Crox kisasszony az egyik gazda ösztövér leánya; John Giddish, a pityókos gazdaember” voltak azok, akiket ifjú fővel látott, vagy a „naplopó Nan Slouch; a savanyúképű Esther Codling, a habzószájú Will Spray; Tom Bennet; a ,Vörös Oroszlán’ kocsma tulajdonosának három lánya: a Potter kisasszonyok; Betty, a szobalány; Jack, a lovász és sok más kevésbé jelentékeny szereplő?” Ők voltak vagy nem: ez a falusi élet napos oldala, a kedves és egyszerű vidékiesség, egy csepp illúzióval festett idill, amelyben a fiatal Fielding még nem vette észre a pusztulás jeleit.

Erre a szépségre s nyugalomra vetett árnyékot Fielding anyjának halála 1718-ban. Az east stouri élet felbolydult. A gyerekeket iskolába adja Edmund, ő Londonba siet ismét szolgálatba, s nemsokára különös házasságáról értesül a család. Állítólag olasz nőt vett el, s ráadásul, protestáns létére, pápistát. Új feleségének egyébként a szóbeszéd szerint kifőzése volt Londonban; ő is hat gyerekkel ajándékozta meg Edmundot, akárcsak Sarah Gould.

Harry 1719-ben a híres etoni kollégiumba kerül. Nem bentlakó, apja valahol a városban bérelt szállást a 12 éves fiúnak. Az iskolamester fogalmát Fielding később a kényúréval azonosította: ebből némi betekintésünk lehet az etoni évekre. A kor legfontosabb nevelőeszköze: a pálca. Az iskola evvel verte tanulói fejébe a latin és a meglehetősen kevés görög tudást; még az oly előkelő Etonban is. Fielding se rossz magaviselettel, se különös intelligenciával nem tűnt ki Etonban – írja George Saintsbury professzor. De kiváló ifjakkal kötött barátságot, s ez is mutat valamit. Erős kötelékek fűzték egy nyurga, folytonos zavarban lévő fiúhoz: Lytteltonhoz. Belőle politikus lett, képviselő, Fielding áldozatkész támogatója. Egy másik fiú, Charles Hanbury Williams avval írta be a nevét minden Fielding életrajzba, hogy ő vesztette el az írónak csak posthumusan megkerült komédiáját. A burzsoá Anglia politikusa, William Pitt volt a harmadik nagy hírre felnőtt iskolatárs, de ott nevelkedett Fox is. Velük tanulhatott Fielding, s talán együtt kriketteztek, vagy szurkoltak az akkor szokásos kakasviadalokon.

Fielding iskoláséveit 1721-ben különös per szakítja meg rövid időre. Nagyanyja, az energikus Lady Gould, a bíróságnál vitatja el Edmund Fieldingtől az east stouri birtokot s gyermekei neveltetésének jogát. Az okok között Fielding új feleségének vallása is nyomós indokként szerepelt. Harry az ügy hírére nagyanyjához megy, Salisburybe – egyébként is itt tölti a szünidőket. Lady Gould kívánsága pedig nemsokára teljesült, a gyerekeket neki ítélte a Lord Chancellor. Harry folytathatta etoni tanulmányait.

1724-ben hagyta ott valószínűleg az iskolát. 1725 őszéről érdekes szerelmi kalandjának dokumentumait őrzi Lyme Regis okmánytára. A 18 éves Harry egy gazdag s fiatal örökösnő, Sarah Andrew után utazott ide, Joseph Lewis nevű szolgájával. A lány tizenötéves árva, nagyapja jómódú kereskedő. Gyámja Mr. Tucker, nyilván a vagyona miatt, saját fiának szemelte ki feleségül. S ekkor jött a csinos, sötétszemű Harry, Mr. Tucker nagy bosszúságára. Állítólag ő bérelte fel azt a szolgát, aki Fieldinget orvul megtámadta s alaposan megverte. Harry erre elhatározza, hogy megszökteti a lányt. Veszedelmes embernek tetszhetett a jól megtermett Fielding, mert a lyme regisi dokumentum szerint a gyám a hatóságoknak jelentette, hogy életét és testi épségét veszély fenyegeti „H. Fielding s az ő embere részéről”. A polgármester elé idézett csábító kissé gyerekes tréfával fizetett Tucker úrnak: valami gúnyos nyilatkozatot ragasztott ki a városban, amelyben a mérges gyám szellemi képességeit vonta kétségbe. A sors azonban mindkettőjüket megtréfálta. A lányt, Sarah Andrewt, másik gyámjának fia vette el feleségül.

A lyme regisi kaland zabolátlan ifjúnak mutatja Fieldinget. Alig lépett ki az iskolából, szenvedélyei máris szerelmi ügybe hajszolják, s ha nem lenne a cédula-ragasztás sokatmondó esete, gyakorlott széltolónak s gavallérnak tarthatnánk. Később a londoni szabados életből is kivehette részét – ha nem is olyan mértékben, ahogy az életrajzírói előszeretettel állítják. Egyik regényének önéletrajzi utalása arra enged következtetni, hogy ismerte az alvilági kocsmákat, szórakozóhelyeket. Azt meséli el ugyanis, hogy egy gyönyörű, szelíd s ártatlannak tetsző teremtést ő maga látott néhány napja egy bordélyban pipázva, puncsot iszogatva s káromkodva ágyban mulatozni valamelyik korhellyel. „Figyelem, bírálóm, ez ifjúkoromban volt” – teszi hozzá kedvesen Fielding.

Mindez alig néhány évtizeddel azután történt, hogy Angliában – először a világtörténelemben – lefejeztek egy királyt, s győzött a polgári forradalom. Majd ugyanennyi idő választotta el az ifjú Fieldinget az ipari forradalom kivirágzásától. Az imént leírt anekdotákból is úgy tűnik, mintha Fielding „történelmi fegyverszünetben” élt volna, két forradalom közötti, áporodott levegőjű világban.

Ez a nyugalom azonban viszonylagos volt csupán; a történelemben nincsenek fegyverszünetek.

Igaz, a 18. század elejére elcsendesült a polgári forradalom vihara. Talán már senki sem élt az 1640-es forradalmat előkészítő parlament tagjai közül, s régen elpihentek Cromwell forradalmi hadseregének katonái, akik fegyverrel vívták ki a köztársaságot, s az új, polgári rend alapjait vetették meg. Azóta már egy restaurációt is átélt Anglia népe: 1660-ban a lefejezett király fiának visszahívásával végetért a Cromwell katonai diktatúrájába torkollott forradalom. A nép már magának követelt jogokat: s „a forradalmi tevékenység e túláradását az elkerülhetetlen visszahatás követte, amely a maga részéről szintén messzi túllőtt a célon”. (Engels: A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig. Marx–Engels: Válogatott Művek. II. Szikra 1949. 100. old.) A restauráció nem állította vissza a „régi rendet”, de nem is hozott megoldást a burzsoáziának, amely biztonságban s „szabadságban” akarta anyagilag is gyümölcsöztetni a forradalom vívmányait.

Az 1660-ban trónralépő II. Károly, s később II. Jakab hajlamosak voltak elfeledni, hogy egy protestáns vallási jelszavakkal megvívott burzsoá forradalom után a király csak szerén szövetségese lehet a bankok urainak. Görcsösen próbálták katolikusokkal és reakciós földesurakkal benépesíteni a hivatalokat, de hiába szervezték több kevesebb sikerrel uralkodó párttá a maguk híveit. A kormány – Morton marxista angol történész szavaival – „mindenképpen rákényszerült volna, hogy kalappal a kézben jelentkezzék a city pénzügyi hatalmasságainál segélyért, amelyet csak bizonyos feltételek mellett kapott volna meg.”

A restauráció is a burzsoázia kompromisszuma volt; a polgárság azonban még engedékenyebb szövetséget keresett. Nem a királlyal: „a kereskedelmi gondolkodású arisztokráciával”. A király személye s hatalma már keveset nyomott a latban. S 1688-ban, harc s vér nélkül, néhány áruló hadvezér segítségével könnyűszerrel cserélték ki II. Jakabot a Hollandiából jött Orániai Vilmossal. Ő pedig aláírta a „Nyilatkozatot a jogokról”, amelyben lemond a hadsereg, a végrehajtóhatalom ellenőrzéséről, s háromévenkénti parlament összehívására kötelezi magát.

Vilmos trónrajutása s a „Nyilatkozat” csak egyike volt az 1689-es esztendő – Engels kifejezésével – aránylag törpe eseményeinek, amelynek a liberális történetírás a „dicsőséges forradalom” nevet adta.

Ennek a forradalomnak lényegét elsőnek Marx tárta fel a Tőkében. „A glorious revolution (dicsőséges forradalom) az orániai III. Vilmossal együtt a földbirtokos és tőkés többletcsinálókat juttatta uralomra. Az új korszakot ezek az urak azzal szentelték fel, hogy az állami uradalmaknak eddig csak szerényen űzött elrablását óriási méretekben gyakorolták. Ezeket az uradalmakat elajándékozták, potom áron eladták vagy egyenesen bitorló módon magánbirtokokhoz csatolták… A polgári tőkések elősegítették ezt a műveletet, többek között azért, hogy a földet tisztára kereskedelmi cikké változtassák, a mezőgazdasági nagyüzem területét kiterjesszék, a vidékről származó és szabad prédát jelentő proletárok kínálatát szaporítsák stb.” (Marx: A Tőke. I. Szikra 1949. 782. old.)

A tőke felhalmozása politikailag is a feltörekvő burzsoázia s az új földbirtokosok közötti kompromisszum jegyében folytatódott. Az új földbirtokosság nem egyik percről a másikra nőtt ki: „már rég útban voltak, hogy azzá legyenek, amivé Lajos Fülöp Franciaországban csak sokkal később lett: a nemzet első burzsoáivá.” (Engels: A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig. Marx–Engels Válogatott Művek. II. Szikra 1949. 100. old.) Tőkés módon gazdálkodtak, földjeiket bérmunkással dolgozó bérlőnek adván ki, s szokásaikban is eltávolodtak a régi arisztokráciától. A burzsoázia hatalomra kerülő része pedig, mintegy a kölcsönhatás törvényének engedelmeskedve; arisztokratikus volt, maga is rangok, kiváltságok s földtulajdon hajszolója. Az 1689-es megegyezés tehát, mint Engels ragyogó elemzése leírja, könnyen jött létre. „A politikai spolia opima (győzelmi zsákmány) – hivatalok, szinekúrák, nagy fizetések – a nagybirtokos nemesi családok kezén maradtak azzal a feltétellel, hogy kellő tekintettel lesznek a finánc-, ipari és kereskedő-burzsoázia gazdasági érdekeire.” (Engels: A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig. Marx–Engels Válogatott Művek. II. Szikra 1949. 101. old.)

Ez a szövetség hálózta be Anglia gazdasági és politikai életét. Az államhatalom megragadása és megszervezése elengedhetetlen feltétele volt az eredeti felhalmozás kegyetlen folyamata végigvitelének. Gyarmatosítással, az államnak adott – busásan kamatozó – rablókölcsönnel, adóztatással és protekcionizmussal folytatta a burzsoázia – Marx elemzése szerint – a tőke felhalmozását.

Mai értelemben vett politikai pártok nem voltak még: a nyolcvanas évektől azonban a „kereskedelmi gondolkodású arisztokráciának és az arisztokratikus kereskedőosztálynak” két fő politikai csoportja vett részt az államigazgatásban: a whigek és a toryk. Az előbbi inkább a kereskedők, s a „bankok új urainak” érdekeit képviselte, az utóbbi főként a földesurakét. Csupán árnyalatnyi különbségek voltak közöttük; erre jól világít rá Marxnak az a megjegyzése, amely szerint, a „torykhoz hasonlóan a whigek is Nagybritannia nagy földbirtokainak egy részét képviselik. A whigek pártjának magvát éppen Anglia legősibb és legbüszkébb földbirtokosai alkotják”.

A dicsőséges forradalomtól kezdve – kisebb megszakítással – hetven évig kormányoztak a whigek Angliában. Ők folytatták a burzsoázia nagy kereskedelmi háborúit, a spanyol örökösödési háborút a régebben Jakab-párti, majd Vilmoshoz átálló s többször színét változtató John Churchill, Marlborough hercege vezetésével. Az ő seregében szolgált Edmund Fielding is.

A háborúk csak a burzsoáziát hizlalták. A nép nyomora minden elképzelést felülmúlt. A bekerített, s legelőnek használt földekről a parasztok ezreit űzték el a földesurak. A birtokok, a közösségi föld s az ugar „bekerítése” azelőtt társadalmi bűn volt, törvény tiltotta. Fielding korában – Trevelyan szavával – társadalmi kötelesség lett. S most már nemcsak juhlegelőnek raboltak földeket, hanem komplex gazdálkodásra berendezkedő nagybirtokok alakítására is. Mindez döbbenetesen szaporította a pauperek, földönfutók számát. Az ipar nem tudta felvenni a munkanélkülieket. A kisebb bérlők is tönkrementek, az adózás, a megnövekedett szolgáltatások szorításában. A Cromwell hadseregének főerejét adó yeomanry – a szabad birtokos parasztság – száz évvel az angol forradalom után teljesen elpusztult. Egész osztályok tűntek el a történelem süllyesztőjében.

Nyomor és szenvedés a pauperek sorsa. Londonban a halálozások száma ijesztően megnőtt. A gin, a szeszesital fogyasztása ezreket öl meg: 1740–42-re ez a népbetegség annyi áldozatot szed, hogy kétszerannyi temetés van a fővárosban, mint keresztelő. De a gin ezreket hoz a földesúrnak, aki a gabonát adja, s a kereskedőnek, aki árusítja. Kis példa ez – de mutatja, hogy a nép nyomora a tőkés gazdálkodók gyarapodását segítette.

Jöhettek új királyok, kormányok – a nép élete csak nehezebbé, keserűbbé vált. 1701-ben Anna királynő; 1710-ben tory többség a parlamentben… 1715-től a gyengekezű, mégis erőszakos, angolul is alig beszélő hannoveri I. György… Az államhatalom sáncai mögött kicserélődtek a személyek, – a tömegek nyomora egyre fokozódott.

György kabinetének élére egy ravasz, minden hájjal megkent politikus került: Robert Walpole. Az 1720-as években ez a whig földesúr szinte az egész országot a markában tartotta. A kereskedők és földesurak szövetségét igyekezett kiszolgálni mindenben. Tartózkodott a háborútól: ez ártott volna Anglia gyorsan növekvő külkereskedelmének. S így a földesuraknak is kedvezett, mert a béke: – alacsony földadó. Kormányzásának félelmetes eszközévé tette a szervezett korrupciót. A különböző érdekek között keletkezett réseket egy-egy szinekúrával, jól jövedelmező állással tömte be; a „szabad” választásokat üzleti kérdéssé alacsonyította, s minden lehetséges alkalommal, kivált választásoknál, nyílt és kendőzetlen megvesztegetéssel élt.

Korántsem volt tehát olyan idilli és rózsás a fieldingi kor, mint azt az író utódok, az „irigyek” képzelték.