Eörsi László

Mítoszok helyett,

1956

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

ISBN 978-963-299-341-6

Előszó

Az e kötetben szereplő tanulmányok korábbi változatai 1994–2002 között jelentek meg különböző folyóiratokban, periódiumokban. Együttes kiadásukat nem csupán tematikájuk indokolja – valamennyi dolgozat szorosan összefügg az 1956-os magyar forradalommal –, hanem az is, hogy e tárgykörök mindegyikét – kisebb-nagyobb mértékben – legendák, mítoszok1 lengik körül. Nem lehetnek illúzióink; már sokszorosan beigazolódott, hogy sziszifuszi küzdelem szembeszállni a szirénhangokkal, amelyek meg szeretnének édesíteni egy-egy történetet, vagy – rendszerint valamilyen ordas politikai célból – a forradalom egyes hőseit be akarják feketíteni. De talán mégis érdemes a kutatások eredményeit, a tényeket közzétenni, mivel akadnak olyanok is, akiket ezek (is) érdekelnek. Mint ahogy a mítoszok is érdekesek, csak tudjuk róluk, hogy azok egy másik „műfajhoz” tartoznak.

Az ’56-os legendák már a forradalom első napjaiban kibimbóztak, akkor főleg az információk hiányából fakadóan. Ezek közül a legismertebb Nagy Imre védelmében született, miszerint a sztálinisták ráirányított géppisztollyal kényszerítették a statárium és a kijárási tilalom bevezetésére.

Közvetlenül a forradalom fegyveres leverése után az elkeseredés szülte legendák nem ritkán növelték a tragikus kimenetelű események számát. Ezek közül a legelterjedtebb Maléter bakonyi ellenállásának fikciója volt, melyről még lesz szó a „Bástya” csoport című tanulmányban.

A pártállamban – mint közismert – a politikai vezetők és udvaroncaik végletesen meghamisították a forradalom célkitűzéseit, történetét; kis túlzással azt mondhatjuk, hogy az egész forradalmat a Köztársaság téri lincseléssel azonosították.

A rendszerváltás óta – részint az emigrációs eredetű legendák importjával – a köztudatban átütő sikert aratnak a legképtelenebb hiedelmek és rosszhiszemű koholmányok. Az előbbiek közül talán a kiprovokált forradalom legendája a legelterjedtebb. Ennek lényege az, hogy a szovjet prezídium – és ennélfogva a magyar pártvezetés is – idézte elő tudatosan a forradalom kirobbantását, hogy leszámolhasson vele. A feltevés már azért is abszurd, mert a lezajlott történések egészen a fennállásáig súlyosan sértették a Szovjetunió alapvető érdekeit. Másfelől pedig egyetlen levéltári forrás sem támasztja alá ezt a vélekedést. Mindezek ellenére ez a mítosz igen széles körben meghonosodott, távolról sem csak a közvélemény legkevésbé tájékozott rétegében. A politikai célból szított koholmányok különösen 1992-94 között és 1998 óta harapóztak el, a jobboldali, illetve szélsőjobboldali pártok kezdeményezésére. A kádárista szerzők műveihez hasonlóan, csak éppen ellenkező előjellel, tömegesen jelentek meg írások, dokumentumfilmek árnyalatlan ábrázolással, banális, prekoncepciózus leegyszerűsítéssel.

A tények megismeréséhez – legalábbis kutatási témakörömhöz, az alulról induló ’56-os fegyveres mozgalmak történetének rekonstrukciójához – elsősorban a levéltári forrásokat használom fel, természetesen a kötelező forráskritika után. Évek óta mindinkább meggyőződésemmé válik, hogy ezek valóságtartalma nagyságrendekkel megbízhatóbb, mint a szóbeli visszaemlékezések összessége.2 Emiatt gyakran keveredem meddőnek bizonyuló vitákba annak a – talán leginkább elterjedt – legendának a védelmezőivel, akik szerint az 1956-os perek a klasszikus sztálinista műperek mintájára folytak. A valóság ezzel szemben az, hogy a felvett jegyzőkönyvek, önvallomások, tanúvallomások, névvel érkezett bejelentések együtteséből rendszerint nagyrészt rekonstruálhatóak az egyes események, csakhogy a hatóságok ezeket a dokumentumokat vádiratok, ítéletek és propagandafogások formájában szinte a felismerhetetlenségig torzították.

*

A budapesti felkelés történetével a rendszerváltás óta foglalkozom. Eddig részletes tanulmányt három körzetről írtam – Ferencváros, Angyalföld, Józsefváros –, és a közeljövőben reményeim szerint napvilágot lát a negyedik is, a Széna térről. A Budapest ostroma, 1956. felfogható egy majdan megszülető monográfia rövid összegzésének.

Dudás József ellentmondásos ’56-os szerepéről már jelentek meg értékes tanulmányok, e dolgozatomban inkább igénybe vettem a szekunder forrásokat, mint a többiben. Ezt az írásomat tartom legkevésbé befejezettnek; e tárgykörben még számos értékes forrás előkerülhet.

A további dolgozatok közvetlenül a forradalom bukása utáni időszakról szólnak.

Kétségtelen, hogy az utóbbi időben a legnagyobb vitákat Tóth Ilona története, halálra ítélése váltotta ki a különböző médiumokban. Koncepciós volt-e a per? Számos történészkollégámmal permanens vitában állok e kérdés tekintetében. Valószínűleg a jövőben sem közelednek egymáshoz szignifikánsan az álláspontok.

Mansfeld Péter története és tragédiája talán a leggyakrabban visszatérő témája az ’56-os megemlékezéseknek. Nem véletlenül, hiszen a megtorlás legfiatalabb áldozatáról van szó. A retorzió kegyetlensége azonban nem indokolhatja azt a torzítást, amellyel alkalmasint még a politikai vezetők is előállnak.

A bécsi „Magyar Forradalmi Tanács” és a „Bástya” csoport egy kül-, valamint egy belföldi ellenállócsoport tevékenységét mutatja be, olyan szereplőkkel, akik ma is többé-kevésbé ismertek.

Természetesen ez a tematikus válogatás felfogható egyfajta ürügyként is. Még számos ’56-os történet a megadott szempontok alapján ugyanígy helyet kaphatna a kiadványban. Hogy miért maradnak ki, annak prózai a magyarázata – feltárásuk még folyamatban van, vagy még el sem kezdődött. Tehát e kötet tekinthető egy sorozat első darabjának is.

Jegyzet:

1:

Mítoszok és legendák címmel Litván György írt tanulmányt az 1956-os Intézet 2000-es évkönyvébe (205–218. o.). E fogalmakat így különböztette meg: „Mítosznak nevezem 1956-nak olyan felfogását, ábrázolását, amely egyrészt a forradalom egészére, jellegére vonatkozik, másrészt tartalmaz ugyan igaz elemeket, de egyoldalú, túlzó beállításban. Legendaként tárgyalom viszont azokat az egykorú vagy később keletkezett hiedelmeket, amelyek egyszerűen nem igazak vagy súlyosan eltorzítják a tényeket 1956 egyes mozzanataival vagy szereplőivel kapcsolatban.” Én azonban szinonimaként fogom az alábbiakban használni e két fogalmat.

2:

 Ennek bebizonyítására az 1956-os Intézet 2001-es évkönyvében tettem kísérletet, a Corvin közben lezajlott parancsnokválasztás példáján (Iránytű a diákoknak? 255–259. o.).