Palotai Boris

Bejöhetsz hozzám panaszkodni

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Magvető Kiadó, Budapest, 1982

© Palotai Boris jogutódja

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Nádler Rita

ISBN 978-963-299-804-6

Áldott az ilyen fiú

– Doktorasszony, kérem… egy pillanatra – Tomka Lajos szólítja meg, a harmadik emeleten lakó albérlő, kortalan, félszeg fiatalember, mondatai befejezetlenül olvadnak zavart mosolyfélébe. – Nem tudna véletlenül egy szobát? Molnárék felmondtak. Rózsi nénit magukhoz veszik… belátom. Egy szklerotikus öregasszonyt nem lehet egyedül… elcsavarog szegényke… Egy szerény kis szobát sem bírok… Anyuka nyugdíja…

Az anyuka szó megkapaszkodott Mártában, így hívta ő is az anyját. Mióta elment – sohasem mondta, hogy meghalt –, szorongva lépett a lakásba. Az udvarra nyíló sötét ablak mögött üresség tátongott. Anyuka ősz kis kontyát elnyelte a semmi. Törékeny alakja a sötétségbe mosódott. Sándor elvesztésére felkészült, idegei hozzáedződtek a fenyegető elmúláshoz. Anyuka csendesen tipegett ki az életből, szatyorral a karján.

– Ellakhat nálam, amíg kap egy megfelelő szobát.

– És mennyit tetszik…

– Semennyit. Világos ablak várjon. Egy kis mocorgás. A csendnek is vannak fokozatai.

Tomka arcán vörös foltokban ütközött ki a hála.

– Mindent elkövetek, hogy…

Este már fény szűrődött ki a lakásból. S a rendezgetés apró neszei szaggatták meg a némaságot. Tomka pár szál mimózát nyújtott át.

– Ha meg tetszik engedni, két könyvespolcot szegeznék a falra. Ebben az ócska kofferban tartottam a könyveimet. – Elfogódottan köhécselt. – Bármire szüksége van a doktorasszonynak, természetesen…

– Hol dolgozik maga?

– Nevelőtanító vagyok az Ifjúságvédő Intézetben. A nővéreim is tanítók. Szabad a konyhában? Csupán egy csésze teát. Bevihetek a doktorasszonynak is?

Tomka Lajossal mindeddig a kapualjban találkozott. Néhány udvarias szót váltottak, s ment mindegyikük a maga dolgára. Szorongva figyelte Tomka Lajost. Elég egy világos ablak a nyugtalansága elűzésére? Égve hagyhatta volna a villanyt. Miféle gyengeség gyűrte le, hogy befogadott egy idegent? Egyre gyakrabban kapja rajta magát, hogy pillanatnyi hangulatnak enged, s később keservesen megbánja. Átmeneti megoldás… – fejezte be a gondolatsort. A fájdalom majd kifárad. Annyi megoldatlan feladat vár rá, annyi tennivaló. Tomka eltűnik, ahogyan jött. Puha macskaléptekkel, szinte surranva. Cseppet sem zavaró a jelenléte, hisz nincs is jelen. Miért rakná ki? Mihelyt nyitja az előszobaajtót, árnyékként lopakodik az asztala elé egy csésze kávéval. Figyelmes árnyék. Gondos szellem. Megöntözi a növényeit, lankadt fikusza feléledt, pálmája új ágakat hajt. Ha elutazik, becsomagol neki, nem kell kilógatni a ruhákat, gyűretlenül kerülnek a szekrénybe. Irma tíz éve takarít nála, elmenekül hazulról, ha beállít. Morog, átkozódik, otthon elszenvedett sérelmei lavinaként zúdulnak ki belőle. Tomka gyíkfürgeséggel siklik a szobájába, mentegetőző mosollyal. Csupán a redőny fényvonalzói jelzik érkezését. Rejtélyes módon megérzi, mikor kopogtasson, nincs-e szüksége valamire.

Itt ragadt – állapítja meg Márta. El kéne cserélnie a lakást egy garzonra. Túladni a terpeszkedő bútorokon, az évek során felgyülemlett „kár kidobni holmikon”. Miért ragaszkodik hozzájuk? Emlékei megfakultak. Mégsem tudja rászánni magát, hogy elajándékozza a százas cérnából horgolt terítőt (anyuka lepte meg vele), a színehagyott hangulatlámpát, a politúros kredencet, a porcelán figurákkal tömött vitrint. Anyukát már a tárgyak sem őrzik. Ha kapna zöldövezetben egy lakást… Irmától is megszabadulna. Tomka, amilyen figyelmes, szinte észrevétlenül rendben tartaná a lakást. De egy garzonban nincs hely a számára. Szerez neki albérletet. Megérdemli, hogy gondoskodjon róla. Jóindulatú, tapintatos, soha sincs terhére. Ilyen korú fia lehetne! A sors megtagadta tőle az anyaságot. Sokáig reménykedett, hogy hátha… hátha. Képzeletében egy kormos szemű kisfiú sárkányt eregetett, majd csupa kéz, csupa láb kamasszá serdülve futkosott lányok után, aztán szétfoszlottak az álmai, elintézendő aktákba merültek. Az ügyvédi munkaközösség rabicfalai, a törvényszék tárgyalóterme elszívták lappangó vágyódását, egész lényét átjárta a becsvágy, hogy kibogozzon összekuszált sorsokat, megtalálja az igazsághoz vezető tekervényes utat. Mióta Tomka nála lakott – már rég Lajosnak hívta –, meg nem született fiát kereste benne, aki egész más lett volna, örök kezdeményező, magabiztos, hevesen vitatkozó, nem könyveken keresztül élve ifjú éveit. Mitől lett Lajos ilyen zárkózott, ilyen befelé forduló? Hogy talál kapcsolatot a sok félrecsúszott, otthont vesztett kamasszal? Hiába faggatná, elharapott mondataiból nem tudná kihámozni hártyaérzékenységének okát. Az édesanyja nagy ritkán meglátogatta, joviális, szapora beszédű asszony, csecsemő-kék szemét megkímélték a gondok. „A gyerekeim megadják nekem a tiszteletet, segítenek, támogatnak, hét végén hazajárnak. Etus gyűrűs menyasszony, nem fekszik le papi áldás nélkül, Nellit ellátják a tanyasiak csirkével, tojással, Lajoska valóságos áldás.” Süteménnyel telt cipődobozt rakott az asztalra.

„Egyél, csillagom, hajnalban sütöttem, mazsola is van benne. A doktorasszony is… tessék fogyasztani.”

Mártának megtetszett egy budai garzon, vadgesztenyefák nyúltak az ablakig, pihentető, zöld világ, az erkélyről a Szabadság-hegy bozontos üstökét látni. Itt hagyja ezt a nyüzsgő utcát, autók tömegét a járdán, klorofillos csendbe ássa magát. Kiment a konyhába, anyuka halványuló emlékét keresve, aki apró félholdakat smirglizett az alumínium lábasok aljába. A lábasok fényesre sikálva sorakoztak a polcon. Anyuka keze nyoma eltűnt. Végigpásztázta a konyhát. Mintha idegen helyre tévedt volna. Miféle tarka bugyik lógnak a fregolin? Virágmintásak, lepkések. Feltette a szemüvegét. De hát ezek Lajos nadrágjai! Ilyeneket hordanak manapság? Sándor fehér gatyát viselt, képzeletbeli fia zefír alsónadrágban jött ki a fürdőszobából, nyakába vetett törülközővel. Holnap megkérdi egyik fiatal kollégáját: Attila, te is olyan csiricsáré alsónadrágot hordasz? Elnevette magát. Fura kérdés.

Lajos nesztelenül osont a szobájába. Bekopogott hozzá. Virágokat rendezgetett egy vázában, a kislámpája alá tette.

– Lajos… Vettem egy garzonlakást. Keressen magának albérletet. Én majd segítek.

Lajos elsápadt. Hosszú ujjai lankadtan babrálták a virágokat. Egy boglyas krizantémot morzsolgatott.

– A doktorasszony pótanyukám volt – szólalt meg elvékonyodott hangon.

– Maga abban a korban van, nincs szüksége pótmamára. Bizonyára talál egy partnert.

– Partnert? Hogy tetszik ezt érteni?

– Beleszeret egy lányba. A szerelem meg a munka betölti az életét.

Lajos csak nagy sokára bökte ki:

– Nem vagyok szerelmes természetű. Még soha senkit…

– Nem kétheti felmondásról van szó. Utánajárok, hogy rendes helyre kerüljön. Szólok a kollégáimnak, a barátnőimnek. Nehezemre esik megválnom magától, de nincs értelme fenntartani ilyen nagy lakást. Nem is morális. Családok zsúfolódnak szoba- konyhában, én meg három tágas szobát foglalok el. Milyen jogon?!

Néhány nap múlva Márta az előszobában egy zömök férfiba ütközött.

– Engedelmével, doktorasszony… a barátom felszaladt hozzám… lakásügyben.

– Kemenszky Sámuel vagyok. Ne tessék haragudni, hogy így betörtem. Lali gyerekkori barátom. Szívemen viselem a sorsát. S most felkajtattam egyik régi cimborámat, szerződést kapott az NDK-ba. Muzsikus. Igyekszem megfőzni, adja ki az odúját Lalinak. Elviharzott, a folyosóról még bekiáltott:

– Lerendezem a dolgodat!

– Ő is romhányi? – kérdezte Márta.

Lajos tűnődve rágta a szája szélét.

– Nagyszülei élnek ott. Minden évben náluk nyaral. Már gyerekkorában megmutatkozott, hogy… hogy tehetséges. A szervezéshez is ért. Mindnyájan azt csináltuk, amit ő akart. – Belelendült a beszédbe, máskor csonka mondatai befejezetten kanyarogtak. Kicsit lihegett, mintha a gondolatai kergetnék, pontatlannak érezte a szavait, meg sem közelítették, ami kikívánkozott belőle. – Olyan szellemi ezermester. Ért a zenéhez, kitűnően ad elő. S ráadásul – illetve elsősorban – szilárd jellem. Pedig azon a pályán nehéz tisztességesnek maradni.

Márta fáradt volt, alig várta, hogy lezuhanyozzon. Bekap pár falatot, teát kortyolgat, ágyba bújik. Szórakozottan kérdezte:

– Miféle pálya az, amelyen nehéz tisztességesnek maradni?

– Sámuel haknizik egy brigáddal. A brigád persze fúrja, mert neki van a legnagyobb sikere. Olyan atmoszférát tud teremteni… A közönség tombol. Szavalva, énekelve konferál, hol meg fapofával. Pesten is kapna szerződést, de ő a vándor életformát választja. Ma itt, holnap ott. Messzi tanyákról szállingóznak be az emberek, ha fellép. Sámuel…

Már aludt Mária, szemüvegét az orrán felejtve, paplanán nyitott könyv. Álmába belopódzott Lajos áradó susogása: Sámuel. Szétfoszló álom volt, csupán a név tapadt meg. Ébredéskor még mindig hallotta az S betű bizalmas susogását. Pedig csend bugyolálta be, mélységes csend. Nyugtató után tapogatózott. Agyondolgozta magát. S ez a lakáscsere… a keresztlányának adja a felesleges bútorokat; el fogja kótyavetyélni. Inkább Lajosnak adná. Csak ő nem kap üres szobát. El kéne utazni. Mihelyt repülőgépre ül, könnyűvé válik, gondjai a felhőkbe mosódnak. Lajos azt mondta, Sámuel erdélyi származású. Hogy került a nagyapja Romhányba? A történelem csörömpölve szétszórta az embereket. Holnap átböngészi az IBUSZ-füzetet.

*

A kulcs nem nyitotta az ajtót, belülről reteszelték be. Kétszer is csengetett, míg végre Lajos kinyitotta.

– Ne tessék haragudni… véletlenül… izgalmamban… Sámuel nem tudta megszerezni a szobát. Egy külföldinek adták ki.

Sámuel kerek kobakja bukkant ki az ajtórésen.

– Semmi vész! – jelentette. – Ezért nem veszünk be szódabikarbónát. – Ujja hegyével pattintott. – Annyi a haverom! – Piros sálját a nyakába csavarta. – Találunk egy kéglit. Mire a doktorasszony megérkezik Tirolból.

– Sámuel megígérte… – Márta csak fél füllel figyelt, de érezte, hogy Lajosnak jólesik beszélni Sámuelről. Sok baja lehet azokkal az idétlen kamaszokkal. Örül, ha valakinek ő a fontos.

Koncertre készült, bársony estélyi ruháját vette föl, sodrott aranyláncot akasztott a nyakába. Taxit rendelt, rágyújtott. Két szippantás után elnyomta a cigarettát, kicsit szédült, a plafon lustán körbeforgott. Szólni akart, de a szavak a szájpadlására ragadtak, nyikorgó hang tört fel a torkából. A karosszékbe kapaszkodott, felbillentette. Kaszáló mozdulatokkal próbált megfogódzkodni, hosszú ruhája a lábára csavarodott, az arcát is mintha befödte volna. A zuhanásra berohant Lajos, épp hajat mosott, szappanhabos feje a rémülettől előrecsuklott. Márta a szőnyegen feküdt, behunyt szemhéja meg se rezzent. Lajos melléje térdelt, a halántékát dörzsölte, a szíve táját, elfúló hangon szólongatta. Mentőkért telefonált. A mentőkocsiban Márta lelógó kezét szorongatta.

– A kedves mama? – kérdezte a mentős.

– Nem… igen… tulajdonképpen… Éjfélig ácsorgott a portásfülke előtt.

– Tessék megkérdezni, magához tért-e Palócz Márta doktor?

A portás keresztrejtvényt fejtett.

– Éjjel nem adunk felvilágosítást. Nem tudja véletlenül… hat betűből áll, valamely nevezetes… hogy is?… rendszerint természetfölötti, csodás esemény fűződik hozzá. Ká betűvel kezdődik.

– Az inspekciós orvost… az éjszakás nővért…

– El vannak foglalva. Tilos zavarni őket. Lajos gyalog bandukolt haza. Feltűrte kabátgallérját, zsebébe gyűrt sáljával bekötötte szappanhabtól nedves fejét. Egy férfi megszólította:

– Kisasszony, hol itt egy kricsmi? Meghívom egy szíverősítőre. Mit iszik? Cseresznyét, rumot?

Futásnak eredt, zihálva dőlt be a kapun.

*

– Hogy van a nyanya?

– Ne szólítsd nyanyának.

Sámuel felnyerített.

– Hogy van a mélyen tisztelt doktorasszony? – Gyöngéden arcul legyintette Lajost. – Hagyd abba ezt a moll hangot. Lemondtam a cserhalápi fellépést. Hogy melletted legyek, megvigasztaljalak.

– Nyolc óráig nem nyerte vissza az eszméletét. Csak pár percre engedtek be hozzá. Olyan kásásán beszélt. Alig érteni. A lába megbénult. Megkértem a doktorasszony bátyját, beszéljen a proffal.

– Ha tovább nyekeregsz, már itt sem vagyok.

Lajos megragadta a karját.

– Vacsorát főzök, ma még egy falatot sem ettem. Az intézetben is annyi a zűr, két srác megszökött, a növendékeim voltak. Karcsi egyszer beosont hozzám, átölelte a derekam, alig bírtam kitépni magam a kezei közül.

Sámuel csomagokat szedett ki az aktatáskájából.

– Nem főzicskélsz. A Mézes Mackóból hoztam kaját. Csupa ínyencfalat. Tortát is vettem. – Kivillantak egymásra nőtt, erősfogai. – Annyi tejszínes, mandulás süteményt ehetsz, amennyiről gyerekkorodban álmodtál. Nyápic kisfiú lehettél. Most is kiverhetném a taktust a bordáidon. Megpróbáljam? – Összehúzta a szemöldökét. – Másnak is eszébe jutott már? – Ujjait az inge alá csúsztatta. – Trararatam… tram. Muzsikálnak a csontjaid.

– Mit hülyéskedsz?

– A képzeletem muzsikál. Elfelejtettem cigarettát venni. A doktorasszony bizonyára amerikai cigarettát szív. Hol tartja? – Végignyargalt a szobákon, kihúzta a fiókokat.

– Nem szabad! – szólt utána Lajos.

– Mennyi márkás festmény…! Illedelmes polgári otthon. Egyéniségnek nyoma sincs. A tárgyak pletykásabbak tíz vénasszonynál.

– Gyere ki onnan! Leszaladok cigarettáért.

– Már zsebre vágtam egy csomag Kentet.

– Tedd vissza!

– Nyugi… Mire hazakerül a mamus… ha ugyan hazakerül…

– Ki ne ejtsd a szádon. Húzd be az ajtót.

– Na, öcsi… – Sámuel megfogta a csuklóját. El kéne taszítanom, gondolta Lajos. És hozzányomta a térdét.

*

– Hogy kerültél te ide?

– Hová ide?

– Hát Erdélyből.

Sámuel lehúzta az ingét. Drótszerű kis szőrök kunkorodtak a mellén. – Vallatsz?

– Tudni szeretném. Mindent tudni szeretnék rólad.

– Helyes. Ismerd meg minden porcikám kívül-belül. Kifordítom magam, mint egy ócska kesztyűt. – Meghajolt. – Karp Nándor vagyok. A Nefelejcs utcában születtem, a legsötétebb Csikágóban. A vidékieket elbűvöli az erdélyi származás, ezért ötlöttem ki: Kemenszky Sámuel. Havasok sűrűsödnek mögötte, lombos erdők, a Hargita tömör zöldje. Fél siker! – Szélesen elmosolyodott. – Erdélyt csak IBUSZ-utazáson láttam, autóbuszba préselve.

Lajos mellére ejtette a fejét.

– Félrevezettél. Becsaptál.

– Hol élsz te? – Két ujja közé csípte Lajos orrát. – Sose bírtam az eminens tanulókat, akik a feladott leckét fújták. Saját szöveget mondtam mindig, belém ivódott, véremmé vált. – A hajába túrt. – Eltűnt a Nefelejcs utcai suszterműhely, a mosogatórongy szagú konyha. A tehetség bagót ér lelemény, furfang nélkül.

Lajos hátrahúzódott. Gyengének érezte magát, kiszolgáltatottnak. Miféle rejtélyes erő sodorja Sámuelhez, miféle vak mozgás? Hiába késlelteti a pillanatot, belép a bűn és szorongás világába. Bűn? Miért lenne bűn? Csupán a teste vesz részt benne, a lélek a küszöb előtt vár, mint egy kivert kutya.

– Hagyj magamra.

– Már itt sem vagyok. – Sámuel bebújt narancssárga garbójába, homlokába gereblyézte haját. – Még csak annyit – kaján félmosoly ráncokat vésett szája szegletébe –: a haverjaim sehogy sem értik, hogy estem beléd. „Mit eszel azon a cserkészkolbászon?” – nyaggat Kozák. Úgy vágtam képen, hogy hiába alapozta le a bőrét, az ujjaim kivöröslöttek alóla. Bobbi, tudod az a szőrcsimbók, azt kérdezte: „jólesik vasalódeszkán feküdni?” Falhoz kentem, kanállal kellett levakarni.

Lajos marokra gyűrte a függöny szárnyát. Ha anyuka sejtené… „Áldás az ilyen fiú – nem iszik, nem dohányzik, nem futkos lányok után. Mindene az olvasás, falja a könyveket. Élére rakja a garast, volt már Cseszkóban, Lengyelországban. A doktorasszony úgy mutatta be Dombrádi bíró úrnak: a jobb kezem.”

– Ne gyere többé. – Lajos hangja bizonytalanul rezgett, párás szemei meghazudtolták szavait.

– Mi ütött beléd? Ismételd meg. Hangosan, hogy el is hidd.

– Ne gyere… – suttogta.

– Rendicsek.

Egész éjjel figyelte a lift surrogását. Reménykedve és megfeszített erővel, hogy ne reménykedjen. Holnap látogatási nap. Hazahozza a doktorasszony szennyesét. Húslevest visz neki. Egy laboránsnővel ismerkedett meg a kórházban, ampullákkal teli tálcákkal sietett a folyosón, az arcára csak homályosan emlékszik, azt hiszi, kicsit szeplős. Megpróbál kapcsolatot találni vele. A fehér köpenyből Sámuel masszív képe bukkan ki. Anyuka mákos kontya talán elfödi Sámuel tarkóját. Altatót vesz be, zavaros, mély álomba zuhan.

*

Már két konyakot lenyelt. Térde a laboránsnő combjához ért. Nyirkos tenyerét nadrágjába törli.

Éreznie kellene valami kis izgalmat… feszültséget. Hisz csinos ez a Nóri, homlokát birizgáló fürtjeivel. Tényleg szeplős. Orrtövén rézszínű pöttyök.

– Feljönne egyszer hozzám?

– Mikor egyszer? Most? Rögtön?

Ijedten behúzza a nyakát. Tenyerét Nóri kezére borítja. Mintha egy műanyag vajtartót fogna meg. Mit kezd ezzel a műanyag tapintású bőrrel!

– Rendetlenség van nálam – mondja gyámoltalanul. – Be sincs ágyazva. Rohantam el hazulról, úgy hagytam mindent. – Sámuel vaskos ujjaira gondol, ujjperecén sötét pihék. Elmegy egy neurológushoz. Kezelteti magát. Lehet ezen segíteni? Nóri tapasztalt lánynak látszik. Talán türelemmel… egy póni frizurás gyógytornásznő jár a doktorasszonyhoz. Ahogy lehajol, popsija akár egy félbevágott görögdinnye. Inkább azzal… Érettségi bankett után lefeküdt egy nővel, utána öklendezve hagyta el a szobát.

Nóri gúnyosan mosolyog.

– Minek néz maga engem? Megfogja a kezem, és már rakom szét a lábam?

Megkönnyebbült sóhaj.

– Bocsásson meg. Sohasem iszom. A konyak a fejembe szállt.

– Szerelempárti vagyok. Belekalkulálom a csalódást, a szenvedést. Még nem akadtam olyan férfira, akiért szenvedni tudnék.

– Úgy képzeltem… együtt hallgatnánk zenét. A doktorasszonynak gyönyörű lemezei vannak.

– Koncertbérletem van. És különben is… fizessünk. Sietek haza.

– Még csak annyit… igaz, hogy a doktorasszony vérátömlesztést kap?

– Csupán a főorvos úr adhat felvilágosítást. Mit bámul?

– Rúzsos a foga.

– Viszlát.

– Komolyan látni akar?

– Dehogy. Jó estét helyett mondtam. Igya meg a kávéját, és tűnjön el ebből a füstös presszóból.

Lerázott – állapítja meg. Szerencse, hogy így végződött. Kudarcot vallott volna. Viszolyog a rúzstól. S azok a melltartóba gyömöszölt mellek. Letörölte a verejtékbajuszt az ajkáról. Anyukának nem küldheti el a szokott összeget, ha neurológushoz jár. Sokba kerül az ilyen kezelés. Majd csak kikecmereg ebből a válságból. Miért fontos, hogy érdekeljék a nők? A botfülűek, színvakok is belenyugszanak: nincs hallásom, szürkének látom a kéket. Hát aztán! Zümmögés vette körül, ahhoz is fáradt volt, hogy a zümmögésből szavakat hámozzon ki. Szitáló esőben ért haza. Félálmában suhant át az agyán: hol kószál az a szörnyeteg? A doktorasszony rossz néven venné, hogy Sámuel idejárt. Csak már itthon lenne! Nyugalmat áraszt maga körül, biztonságot. Sámuel könnyen faképnél hagyta. Nem kérdezett semmit, sarkon fordult, nyoma veszett. Ő is így viselkedne, ha azt mondanák neki: ne gyere többé. Kibírná? Vagy titokban ott őgyelegne a lakása közelében? Egy láthatatlan partnerrel vitatkozik, aki ellentmond, letorkolja. „Szedd össze magad, te szerencsétlen!” Szerencsétlen vagyok? Az intézetben megbecsülnek, értelmesen töltöm a napjaimat, a haszontalan fecsegés nem kenyerem, sose lelkizek. Alkalmazkodással biztosítom a nyugalmamat. Jó, hát hiányzik Sámuel. Egy-két nap, és nem fog hiányozni. Röhögni való dolgai voltak. Ez a görcs a gyomrom táján megszűnik, mihelyt eszembe jut a szabadság-hegyi délután. „Elbűvölten hallgattad.” Fenét. Egy tölgyfának dőltem, zavaromban a gyantát kapirgáltam. Összekuszálódnak az emlékeim. Hűtlen dög! Kisujját az ujjamba akasztva sétáltunk, ingét csomóra kötötte a mellén, fütyörészett. Olyasmit éreztem, ami a boldogsághoz hasonlít. Egy tisztásra értünk, tele volt kirándulókkal, a fűben heverésztek, napoztak. Sámuel kihúzta ujját az ujjamból, énekelni kezdett, méghozzá operaáriákat, olaszul. Az emberek köréje gyűltek, elsodortak mellőle. Észre sem vette, énekelt tovább, élénk gesztusokkal elmagyarázta: „Ezt akkor énekli, mikor megpillantja a csábítót. Ezt, amikor beledöfi a tőrt.” Megtapsolták, szívére szorított kézzel hajlongott. Publikum kellett a nyomorultnak, körül se nézett, hol vagyok. Elejtett, mint egy csikket. Ripacs! Ha visszajönne, úgy rúgnám le a lépcsőn… Anyukának veszek egy gurítható szatyrot, ne cepekedjen szegény. Oroszból leteszem a felsőfokú nyelvvizsgát. Jó pontot szerzek a dirinél.

Nyöszörögnek a bútorok. Vagy én nyöszörgök? Reszket a lábam, mintha egy rugót húztak volna fel benne. Le-te-szem az o-rosz nyelv-vizs-gát, le-te…

*

Álmából riadt fel. A csengő szinte sikoltozott. Csak nem a kórházból? Bódultan csoszogott az ajtóhoz, a kilincsen csúszkált a keze, nem merte lenyomni.

– Ki az?

– Nyisd már ki. – Sámuel toppant be, villanyt gyújtott, vállára csapta a kezét. – Itt vagyok. Egyenesen ide rohantam. Minden este két fellépés, volt, ahol három. Mars vissza az ágyba! – Gyűrött arca ragyogott. – Lali… Lalókám… halló-Lalló… osztályon felüli hírt hoztam. Ne reszkess, az istenfádat! – A levegőbe emelte, ágyékához szorította az arcát.

Bizsergő forróság öntötte el. Tiltakozni akart, a hangok a torkába fulladtak. A „ne” és a „de” birkóztak egymással.

– Találtam egy lakást. Nem idegenszagú albérlet. Lakás. Együtt fogunk lakni. Örökké, ámen. – Az ágyba tuszkolta, melléje bújt.

Későn ébredtek. A vekker csörgését bebugyolálta az álom bolyhos burka. Lajos ijedten füléhez emelte az órát.

– Semmi pánik! Telefonálok az intézetbe, hogy belázasodtak Hozok valami harapnivalót. Mire van gusztusod?

– Még sose mulasztottam. Lábon hordtam ki a tüdőgyulladást.

– Früstök után megbeszéljük a tennivalókat. Mondtam már, hogy összebütyköltem egy kocsit? Ezüstsirálynak hívom. Hová repítsen az Ezüstsirály?

– Furdal a lelkiismeret.

Sámuel fejébe nyomta kockás sapkáját. Elnyargalt.

Kihajolt az ablakon, tekintete a hátára siklott. Ballonkabát volt rajta, tarka sál lógott ki a zsebéből. Léptei súlyosak, majd széttapossa az aszfaltot. Ő is szenvedett? Vagy bánom-is- énre vette a figurát. Mi húzta vissza? Szenvedély? Dac? Olyannak fogadja el, amilyen. A sejtjei ellen hiába hadakozna. A sorsát éli, nem az életét. Bárcsak rá lenne szorulva Sámuel, hogy bizonyíthassa, mindent megtenne érte. A doktorasszony tisztában van az emberi lélek rejtelmeivel, megértené: összetartoznak. Mihelyt hazakerül, elmondja neki, nincs titkolnivalója. A szervezete kormányozza, érzékeny idegpályán feszülő zsigerek, erogén gócok.

Dezodorral befújta a hónalját. Megterített az aranyszegélyű szervizzel, amit a nővérének vett nászajándékba.

Sámuel sonkacsülköt farigcsálva közölte, szomszédja, egy gebines vendéglős meghalt, hű, micsoda velős csontot evett nála! Az özvegye leválasztatja a lakást, mindössze huszonötezer forintot kér érte, bagatell összeg, az átépítés százezerbe kerül, már tárgyalt egy mérnökkel, ügyes hapsi, a tanácsnál is intézkedett, jóváhagyták a tervrajzot, hetek óta lohol ebben az ügyben, meglepetésnek szánta. Már olyan stádiumban van, hogy kirukkolhat vele, csak le kell szúrni az özvegynek a dohányt, előleget adni a mérnöknek, pár hónap múlva beköltözhetnek az összkomfortos paradicsomba.

Lajos elmerülten nézte csillogó pupilláit.

– Hogy?… hogyan…

– Térj magadhoz, Lalókám. Saját lakásunk lesz, csempés fürdőszobával. Nincs valami itókád? Reggelire rumot iszom egy kávéskanál teával. így tartom meg a kondim. Ülsz, mint egy fakutya. Azt vártam, a plafonra ugrasz.

– Százhuszonötezer forint… tenger sok pénz… Hogy spóroltad össze?

– Sehogy. Kifolyik a pénz a tenyeremből. Üres a zsebem, mint egy kipukkadt luftballon. Angolszalonnát vettem, lazacot. Keverd össze a rokfortot vajjal.

– De hát… hitelbe nem lehet építkezni.

– Bízd rám. Pár hónap múlva kész a kégli. Te biztosan fészeknek mondanád. Legyen fészek. Ezen ne múljék. A nyakamba ugorhatsz, a plafon túl magas neked.

– Nem álmodok? Az álmaim többnyire zaklatottak, összefüggéstelenek, de ez… ez olyan… túl szép… – Előrehajolt, hosszan fürkészte Sámuelt, mintha a személyazonosságát akarná megállapítani.

– Jól van, fiúka… majd később. Most összeállítom a programot. Este Kaposváron lépek fel. Rögtönzéseken kell törni a fejem. Napokig dolgozom egy rögtönzésen. Éjfélre itthon vagyok.

– Áldozatot hozol értem… hiába tagadod… a lakás is. Adósságba verted magad. Évekig nyögheted… miattam… hogy tudom meghálálni?

– Segítesz nekem. Hozzásimult, átfogta a csípőjét.

– Miben tudok én segíteni? Bármit kérsz… Hová fussak? Mit tegyek?

Sámuel rávetette álrejtélyes pillantását. Átvonult a másik szobába. Motoszkálás hallatszott, fiókok huzigálása, szapora léptek zaja. Majd felrántotta az ajtót. Hóna alatt két ezüsttálca, tenyerében ezüst cigarettás doboz.

– Pakold be, Lalókám. – A díványra tette, két kezét keresztbe csapta a mellén.

– Mi… minek… – Bambán meredt rá.

– Ezekből nőnek majd a falak. Hol tartja a mamus az ékszereket?

– Nem tudom.

– Dehogynem tudod. Te itt házi fiú vagy.

– Nincsenek ékszerei.

– Már hogyne lennének? Kitűnően keres. A férje valami főmufti volt.

Összeszűkült gégével nyögte:

– Rakj mindent vissza.

Sámuel egy székre zöttyent. Térde közé fogta Lajos térdét.

– Nem akarsz velem maradni? Úgy élünk majd… nincs besurranás, hátsó lépcső, nincsenek lopakodó léptek. Vállaljuk egymást. – Gyengéd, unszoló duruzsolással beszélt hozzá. – Gondold végig. Aludj rá egyet. A doktorasszony bénán kerül haza. Tolókocsin éli le hátralevő éveit… vagy hónapjait. Sohasem jön rá, hogy hiányzanak az ezüstjei. Nem guríttatja magát a szekrényhez, hogy leltárt csináljon. Kiemelik a fürdőkádból, a heverőre fekszik, mellé tolják az asztalt.

– Én… én fogom esténként kigurítani a Fasorba.

– Csacsi Laló… vajszívű csacsi… otthagynád az állásodat? Tanító vagy, nem gondozónő. Hogy képzeled?! Az intézetből hazafutsz, hogy a klóra vidd? Térj észre! Velem töltöd az életedet, az Ezüstsirállyal járjuk az országot, ott ülsz az első sorban, hozzád beszélek, neked szavalok, a te tapsodat hallom ki az összeütődő tenyerekből. Mozogj, fiúka! A parketthez szegeztek? Hozd ide az ezüst cukortartót, a zsúrkocsin láttam a múltkor.

– Elrakta.

– Szedd elő. Azt ígérted, segítesz… mindent megteszel értem. Hát ez a minden… Sokallod? A mérnök már megvette a téglákat. A tervrajzért az arany pecsétgyűrűmet adtam oda. Huszonnégy karátos arany. Olaszban vettem. De a lakás… az otthon… felfogod végre?

Az ajtóhoz vánszorgott. A testét mintha elvesztette volna, feje, hátgerince levegővé vált.

Az intarziás komódra mutatott.

– Na látod. – Lajos tarkójára tette a kezét. – Tizenkét fiók van ebben a micsodában.

– Alulról a második.

– Nyisd már ki.

Sokáig babrált a zárral. Dobhártyáját karcolta a kulcs tétova nesze.

Sámuel lecsapott a cukortartóra.

– Szép munka. Bár a fazon nem számít. Súlyra megy. Mi ez a selyempapírba csavart csomagocska? Egy lornyon. Hosszú ezüstláncon.

– A doktornő anyukája viselte. Emlék. A kámea bross is.

– Príma! Az anyag nem vész el, csak átalakul. Ezekből tapéta lesz, esetleg szőnyegpadló. Tedd a többihez. Ki hinné, hogy egész napi futkosás, tárgyalás után tombol a közönség, mihelyt színpadra lépek… Privátnak adom el a holmikat, többet fizetnek.

A látogatási napon nem ment a kórházba. Tepertős pogácsát sütött Sámuelnek, a jegyzeteiben lapozgatott, s azon kapta rajta magát, hogy verssorokat dünnyög, dúdolgat, egyre hangosabban, a szavak erőre kapva zengnek. A konyha közepére állt, és szavalt, szavalt, akadozva, csodálkozón: ezt is Sámuelnek köszönheti, hogy bánni tud a hangjával. Zsúfolt teremben, vörös abrosszal letakart asztalnál látja magát, a kultúros bejelenti: Tomka Lajos előadóművész következik. Vagy éppen Sámuel konferálja be. Milyen egyhangúan élt eddig! Most átbillent, mint egy homokóra, a csupán kötelességét végző ember idejéből a színes jövőt ígérő ember idejébe. Hogy jutott el eddig?

Kivette a tepsit a sütőből, barnáspirosra sültek a pogácsák. Dalolva tányérra rakta őket. Valami buta kis dalocskát énekelt, gyerekkorában vitték először színházba, s az a buta dal összekapcsolódott élete első tudatos boldogságával, talán ezért jutott most eszébe.

Telefoncsengés szakította meg dudorászását. Sámuel lesz… Mindenünnen felhívja: „Ne izgulj, Laló. Ötven perc múlva otthon leszek.” Tegnap azt telefonálta: „Ugorj le az özvegyhez, rakd le az alaptéglát.” Felkapja a kagylót. Idegen hang szólalt meg.

– Palócz lakás? A doktorasszony kéreti, menjen be hozzá.

– Mit vigyek be neki? – Bugás hallatszott, majd csend. Valamelyik ápolónő telefonálhatott, átadta az üzenetet, ment a dolgára.

Be sem várta a liftet, rohant fel a lépcsőn. Szorongva lépett a kórterembe. A neonlámpa hideg fénye végigkúszott a párnán, tolakodón a doktorasszony vértelen arcára telepedett. A doktorasszony bátyja kissé háttal ült, lábát rezegtetve betűzgetett egy teleírt papírost. Hátán ráncokat vetett a zakó, kopasz fejét helytelenítőn ingatta.

– Minek ezt most?… Muszáj? – kérdezte.

– Muszáj.

– Teljes nyugalomra van szükséged. – Palóc megfordult, tetőtől talpig végigmérte. – Üljön le.

Hirtelen belehasított. Mindent tud. Kulcsa van a lakáshoz. Míg ő az intézetben volt, fent járt a lakáson, és észrevette, hogy hiányzanak az ezüstök. Kénes íz keserítette a torkát. Az agya mintha kiugrott volna a helyéből, és csomagként billegne a feje fölötti láthatatlan poggyásztartóban.

– Hívatni tetszett – szólalt meg cérnahangon. – Értekezleten voltam. Elhúzódott. Nem mertem olyan későn… – Még hazudok is. Nem mondhatom, hogy danolászva tepertős pogácsát sütöttem.

– Beszélnem kell magával. Egy korty vizet… szívószállal. Reggel óta félrenyelek.

Felugrott, de Palóc leintette.

– Majd én.

Lábujjait begörbítette a cipőben. Tulajdonképpen Sámuel… Ha agyonverik se vallja be. Hisz miatta, érte… Nem bírt ellenállni a parancsának. Szó nélkül kinyitotta a komódot. Táskába rakta a tálcákat.

A doktorasszony feje a párnába süppedt.

– Végrendeletet készítettem… magára hagytam az ezüstjeimét.

– Ne!… Ne… – Artikulálatlan hang buggyant ki belőle, sírásba torzult vigyor rántotta fel ínyéről az ajkát, fogai összekoccantak. Palóc rendreutasítóan ránézett. Megfogta nővére csuklóját.

– Kértelek, Márta, a főorvos is figyelmeztetett: semmi izgalom. Miért volt olyan sürgős, hogy Tomkával közöld?

– Ma még szellemi képességem birtokában vagyok, holnap talán… kurblizd fel az ágyat. Így… tőlem tudja meg: gondoskodtam róla.

– Meg fog gyógyulni a doktorasszony – mondta csukladozva. – Én költöztetem át. Nehogy az a sok alkalmi tróger… meglopja.

– Most menjen, Lajos. Elfáradtam.

*

– Aludj jól, drágám. Ne fogadj látogatókat. Majd otthon.

– Hogy megrémült szegény… Már kezd hatni az injekció. – Márta szemhéja lecsukódott, csupán egy vékony, fehér sáv csillant ki a pillája alól. – Igaza van az édesanyjának. Áldott az ilyen fiú – suttogta.