Palotai Boris

Keserű mandula

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Szépirodalmi Könyvkiadó, 1982

© Palotai Boris jogutódja

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Nádler Rita

ISBN 978-963-299-802-2

Mégiscsak behozta a levest. Ehhez a módszerhez akkor folyamodott, ha kitört rajta a türelmetlenség. Mert gyakran előfordult, hogy a levesestál „meghozta” a férjét. Ahogy letette az asztalra, belépett Gyuri. Olyankor úgy rontott rá, majd feldűtötte. A nyakát szorongatta, lehúzta a fejét.

– Már megint… – mondta Gyuri, s az orrát tapogatta, amely kipirosodott a csókoktól: a csókjai hevesek voltak, kemények, ütéseknek is beillettek volna.

– Már megint vadulsz!

Hát majd türtőzteti magát. Úgy tesz, mintha nem is várta volna. Szerény kis csókot nyom az arcára, félig levegő csókot. Gyuri meglepetten fürkészi az arcát. – Mi van veled? – kérdi kicsit sértődötten, mert megszokta a vadulást, megszokta, elvárja: tenyere, mind a tíz ujja tele van csillapító simogatásokkal.

A leves az asztalon, belemeríti kanalát, s az előszoba felé figyel. Ha enni kezdene?… Nem mintha éhes lenne, de az első kanál után biztos, hogy betoppan.

– Apa mindjárt jön – szólt a kislányának, aki egy félkarú babával játszik. De ez a biztatás nem annyira a gyereknek szól. A gyerek fel se pillant. Ebben is az apjára ütött! Ha valamibe belekezd, nem lehet kizökkenteni!

A tányérja már üres, s Gyuri még mindig nincs itt! Utolsó cseppig kikanalazta a levesét. Ha legalább érezte volna az ízét! Aranysárga húsleves volt grízgaluskával… Most már késő gusztust csinálni magának! De azért a tál fölé hajol, az orrát megcsapja a leves gőze, dacosan halászgatja a grízgaluskákat, egyiket a másik után. – Remek! – állapítja meg, s rögtön el is szégyelli magát, hogy ízlik neki, Gyuri nélkül is ízlik, holott csak azért hozta be a vacsorát…

Az anyósa egész életében várta a férjét. Befűzve, frissen vasalt ingblúzban, homlokába sütött frufruval várta, tenyerére kölnit cseppentett, de mire az apósa megjött, a kölni illata elpárolgott.

Mindezt Gyuritól tudja. Ő nem ismerte apát, Kálóczy Zoltán kúriai tanácselnököt, aki a családi legenda szerint nemcsak hivatalból alkalmazta a törvényt, de belül is bíró volt, szilárd és megfellebbezhetetlen, maga a testet öltött becsület, a férfias erény… Portréja ott lóg a mama ágya felett. A bordó háttérből méltóságteljesen emelkedik ki masszív, energikus feje, melyhez sehogy sem illett a száját elkeskenyítő félmosoly. Mama gyakran rajta felejti a szemét, olyankor gépiesen kihúzza derekát, a hajához kap, hátrasimítja, minthogyha nem akarna rendetlenül mutatkozni előtte.

Szegény mama… Egész élete apósa szolgálatában telt el. Már kora reggel haptákban állt, szinte áhítatosan készítette ki férjének a tiszta inget, rakta át a kézelőgombot, csak épp bele kellett bújni. Ő választotta ki a nyakkendőjét, rakta zsebébe a zsebkendőt, még a körmét is ő vágta le. – Erzsébet… nézze csak a körmömet…

S mama sietett az atlaszbélésű manikűrkészletért.

Milyen jól meséli el Gyuri. Ő már jobban ismeri őket, mintha köztük élt volna. Jobban, mint a szüleit, mert a saját érzéseiben nem bízik annyira, mint a Gyuriéban.

Odakint egy autó kordul. Ha most se ő jön…

– Ne zörögj azzal a babával. A másik karját is ki akarod rántani? Na, gyere ide… Gyere szépen… Mit mondtam? Jössz ide?!

Mama cseppet sem volt ideges, ha apa késett. De asztalhoz sem ültek addig, bármilyen későre járt is, amíg apa meg nem jelent a nyitott ajtószárnyban. A két lány elébe szaladt, kezére borultak, csak simára kefélt hajuk látszott… Csupán Gyuri merészkedett el odáig, hogy kézcsók helyett megölelje az apját. Mama a homlokát nyújtotta, miközben gyöngéden végigszántott apa haján, mert apa borzas és gyűrött volt, a nyakkendője is félrecsúszott, s mama magabízóan mosolygott, hogy lám, ha nincsen mellette, ha nem vigyáz rá, rögtön kimegy a formájából.

Mért jutott ez most eszébe? Ha mama sejtette volna, honnan jött apa, hol kötötte meg sietve a nyakkendőjét, hogy olyan lazán, sehogyan se fityegett rajta.

Egyszerre a szívébe nyilallt. Hisz mama valaha szép lehetett, még most is az, selymes aranyakopott hajával, világos bőrével… És mégis… Mit mégis? Ki kéne vinni a levest… A grízgaluska egészen elázott benne… Náluk is elhúzódtak az értekezletek, próbálna olyankor valaki telefonálni. „Nem lehet kapcsolni, értekezlet van!” Pedig hát egy szerkesztőségben lazábban folynak a dolgok, mint a Vegyipari Minisztériumban. Most éppen előrehajol Gyuri – ha nyomatékot akar adni a szavainak, mindig előredűl, s a szemhéját ráncolja, mintha célba lövéshez készülődne. A szemhéja aranyfényű… Kényelmesen beszél, minden mondatát befejezi, mint aki megszokta a nyilvános szereplést. Ő belegubancolódik a mondataiba, nem tud kimászni belőlük, sohasem biztos benne, hogy jól alkalmazza-e, amit tanult. Gyuri hangja határozott, muszáj figyelni rá. Tudását úgy használja, mint a kezét. Észre sem veszi, hozzája tartozik. Ha valamit magyaráz neki, előbb megcsókolja, hogy jobban fogjon a feje. De hiszen te érted ezt, mondja rábeszélően, s ő nem meri elhinni, hogy csakugyan érti. Drága Gyurikám…

Azt a kis nyilallást azért még mindig érzi.

– Apuka dolgozik – mondja, és ölbe kapja a kislányát, a hajába fúj, a puha szálak meglebbennek tőle.

– Még! – Mari behunyja a szemét, úgy várja a csiklandozó fuvallatot. Homlokába fújt haja piheg, röpdös, a szemét birizgálja.

– Még! Még! – s már előre sikít.

– Anyunak dolgozni kell. – Leteszi öléből a gyereket, s olyan figyelmesen nézi, mintha közben egészen másra gondolna.

Semmi értelme, hogy itt lesse Gyurit. Ha nem jön, nem jön. Mamának az töltötte be az életét, hogy olyan légkört teremtsen odahaza, amely méltó apához. De neki más dolga van! Nem azért emelték ki a gyárból, hogy a férjét strázsálja, neki helyt kell állni, igenis! Amikor bekerült a szerkesztőségbe, az Öreg úgy mutatta be a munkatársaknak: Ez itt az a bizonyos Jovics Zsuzsa a Chinoin gyárból. Hát csak segítsétek, bíráljátok! Követeljetek sokat tőle… Már ami a minőséget illeti…

Egy hónap sem telt belé, már hozták a riportját. Teljes névvel!

Mindjárt munkához lát, csak előbb megfürdeti a gyereket. Átnézi a vasárnapi novelláját, holnapra le kell adni, legkésőbb holnapra. Jó lenne Gyurinak megmutatni. De ha annyi fáradságot sem vesz, hogy hazatelefonáljon… Az altisztnek szólhatott volna: Drahos bácsi, hívja fel a feleségemet.

A gyerek már a kádban lubickol, szeretne „fújósdit” játszani.

– Anyu, fújjál! – Eléje tartja szappanhabos fejét, vállát magasra húzza.

– Nem lehet már fújni! Aludni kell! A másik lábadat! Nem azt… A kéményseprőlábat kérem… Így ni… Hová tűntél, te kéményseprőláb? De hiszen ez Hófehérke!

Mari sikongva nevet. Milyen könnyű boldoggá tenni! Egyetlen szóra, tekintetre már kivillantja egérfogait, s még a lábujja is fickándozik az örömtől. S hogy megnőtt! Alig fér a kádba. Ha az utcán találta volna, biztos, hogy ráismerne: ez csak a Kálóczy lánya lehet.

– Nem te vagy a Kálóczy Gyuri lánya? – kérdi, és frottírlepedőbe csavarja. A nedves kis test melegét a frottíron keresztül is érzi… Jó erősen magához szorítja.

– Anyu! Az orrom!

Neki is az orrával van baja, mint az apjának. Mindjárt odakap, megtapogatja… Na jól van, alászolgája, aludj.

Könyvet vesz elő, füzetet. Arcán végsőkig megfeszített figyelem. Vissza-visszalapozgat, megáll az olvasásban. A torkában furcsa szorítást érez… Alig tud nyelni. Ujjára tekergeti a haját, úgy hajol a könyvre, mintha fel akarná szippantani.

Aztán hirtelen összecsapja, s egy lejárt villamosjegyet tesz belé könyvjelzőnek.

Gyuri áll előtte, észre sem vette, mikor jött. De valahol hátul a fejében, a tarkó táján megérezte a közelségét. Nem, nem megy elébe. Meg se moccan… Nincs vadulás!

Felugrik, a mellére veti magát. Arca a kabáthajtókára tapad. Gyuri lehajol hozzá, fel akarja emelni a fejét, de ő nem hagyja, homloka súlyosan dől a mellének, két kezével a karjába kapaszkodik.

– Na… Zsuzsa… Zsuzsikám.

Csöndes, sziszegő hangon sírni kezd.

– Mi bajod? – kérdi ijedten Gyuri.

– Úgy féltettelek!

– Féltettél? – Gyuri megrázza a fejét, mintha nem hinné el, hogy jól hallotta.

– Egy szót sem értek.

– Féltettelek – ismétli fulladtan, bele a kabát érdes szövetébe.

– Engem? Ne bolondozz! És mitől… mitől féltettél? – kérdi sürgetve, hangjában kis bosszúsággal.

– Tudhatod… – Odébb csúszik az ing hűvös selymére, amely nyirkos a könnyeitől.

– Semmit sem tudok… Mit kellene tudnom? Beszélj hát, mert megharagszom. És ne gyűrd össze az ingem, ma vettem föl. Szívem… Hát mért sírsz?… Emeld fel a fejed.

– Én nem bírnám ki… nem élném túl, ha te… ha veled… – hangját elváltoztatja a sírás.

– Mi az, amit nem élnél túl? – Gyuri szokott mozdulatával megsimogatja a haját.

– Ha veled valami történne.

– Például… Nem ülnénk le végre? Cseppet sem vagy szép ilyen agyonsírt arccal… Persze megint nincs zsebkendőd… Hát halljuk, mitől féltesz? Mi történhet velem?

– Ami az édesapáddal… – Orrába szívja a könnyeit… De az álla még mindig reszket. Egész este fegyelmezte magát. Ötvenöt oldalt olvasott Jermilov Csehov-tanulmányából, és minden sorra emlékszik. Pedig a torka már akkor úgy összeszorult, csak nyelte a nyálát.

Gyuri mozgékony, átható szeme felcikázik a szemüveg mögött. – Apával? Hm…

– Te magad mondtad. Egy napon kiderült, hogy nem az, akinek hittétek, akinek egész életében mutatta magát… Hogy két élete volt, s nem lehet tudni, melyik az igazi.

– Egyszóval te most attól félsz… De hát hogy jut ilyesmi eszedbe? Mert elhúzódott a tárgyalásom? Nem tudtam hazaszólni… Olyan heves vitáim voltak… A fejem is belefájdult. – A homlokára bökött, két ujjal megdörzsölte. – Mari már alszik? – A másik szobába sietett, megállt a gyerek ágya előtt, a matrac alá dugdosta a takaró széleit, hogy ne tudja lerúgni magáról a takarót.

Zsuzsa a hátát nézte, ahogy a gyerek fölé hajol. Övé még ez a hát? Vagy két idegen tenyér kulcsolódott rá, végigcsúszva a gerincén, a csigolyák kemény kis dombján, fel egész a tarkóig…

A sírás megint beleszúrt az orrába.

Apa éppilyen gondos volt a gyerekeivel. Mindvégig ilyen gondos volt. Lillával Vergiliust fordított, Gyurinak meghozatta a külföldi szaklapokat, Dorkának ő húzta ki a tejfogait. S ha nem jön közbe az ostrom, mama sohasem tudja meg…

– Zsuzsa… – Gyuri magához húzza, szájon csókolja. – Mi az, megint sírsz? Holnap orvoshoz viszlek. Kiveszel néhány nap szabadságot. Agyonfárasztod magad, mert mindent túlzásba viszel. Tegnap éjjel is… Azt hiszed, aludtam? Csak lusta voltam megmozdulni, kinyitni a számat. Hajnalig olvastál.

Mért beszélsz másról – akarta kérdezni, de csak annyit mond sírástól reszelős hangján: – Nem olvastam. Tanultam. Konferenciára készültem.

– Jó, hát tanultál. Mindegy. – Kezét Zsuzsa térdére fekteti. – Nem aludtad ki magad, most ideges vagy. Olyasmikre gondolsz… Képtelenség! Mi ketten úgy vagyunk egymással… Semmi titkunk. Nem vagyok rád tekintettel, s nem is leszek! Akkor is az igazat mondom, ha fáj neked. S te se kímélj! A kímélet kegyetlen dolog.

– Ne énrólam beszélj, hanem magadról.

– De hiszen mindent tudsz már rólam… Mindent elmondtam már neked. Nem, valamit mégsem mondtam el. Csöppet sem hasonlítsz magadhoz. Ez a dúlt, reszkető teremtés, aki félt engem, nem te vagy. Ne húzd el a kezed… Én azt a másik Zsuzsát szeretem.

– Csak azért mondod, hogy „nevelj”!

– Azért mondom, mert így van. Azt a másik Zsuzsát szeretem, hiába! Aki minden magyarázkodás nélkül megértette volna, hogyha még későbben jövök haza, akár hajnal felé, semmi sem történik velem. Legfeljebb annyi, hogy kedvem kerekedett kóborolni, kiszellőztetni a fejemet, csatangolni az üres parkokban, mint diákkoromban, egyedül! – Két térde közé szorította Zsuzsa kezét. – Persze az embernek biztosnak kell lennie abban, hogy van valakije, aki annyira hozzá tartozik, annyira bízik benne, hogy bátran megengedheti magának, hogy néha egyedül lehessen…

– Eddig eszedbe sem jutott, hogy nélkülem légy egyedül!

– Eszembe jutott… Baj? El kellett volna hallgatnom? Csakhogy én nem vagyok hajlandó bármit is elhallgatni. Az a másik Zsuzsa ezért a vallomásért kékre-zöldre csókol. De te úgy nézel rám… – Fél kézzel magához húzta. – Mutasd magad! Ugye, te a másik Zsuzsa vagy? Nekem az kell!

Zsuzsa megrántotta a vállát. Ez a mozdulat merőben ellenkezett arckifejezésével, melyet a könnyek szelídre puhítottak. Kócos haja a homlokát birizgálta, nem simította el. Gyuri az arcára szegezte szemét, erre a folyton változó, túl élénk arcra, melyben két kormos golyó fénylett… – Mondj már valamit.

– Szeretlek… ezt akarod hallani?! – kérdi csaknem haragosan.

A két kormos golyót befutja a pára.

– Nem is jó már ennyire szeretni… Nem is való… Néha ökölbe szorul a kezem. Hát már lélegzeni sem tudok nélküled?!

– S ezért haragszol?

Zsuzsa elrántotta a kezét. Könyökére támasztott állal ült, feltolva az arca húsát, félrenyomva, összegyűrve a száját.

Olyan, mint egy gyerek – gondolta Gyuri. – Arra sem ügyel, hogy kicsit vigyázzon a külsejére. Ha sír, belefekszik a sírásba, egészen összezilálja a képét. Ha meg nevet, olyan harsányan, hosszan nevet, hogy ezalatt nyugodtan meg lehetne számlálni a fogait, sőt még ellenpróbát is végezhetne az ember.

Váratlanul az anyja jelent meg előtte, amint az apját várja, egyenes derékkal öltögetve a varróasztalkája mellett. Arcát púderpapírral törölte át, orra mellett mindig ott maradt egy világos foltocska. Haját felfelé fésülte, minden szálnak megvolt a maga helye. A négy csoportba osztott frufru mindig ugyanazzal a gondos, szemérmes kacérsággal simult a homlokára. Nem emlékszik rá, hogy apa jelenlétében nevetni látta volna: csak mosolygott, keskenyre húzott, finom mosollyal. Ingblúzban járt, azokból a zefíranyagokból vett blúzravalót, melyekből apa ingei készültek. Nyáron „csukott” pongyolára cserélte fel ingblúzait, melyek csak a keze fejét hagyták szabadon, tejkrémes, ápolt kezét, a két szeplő nagyságú rozsdafolttal.

– Az öregség jegye – mondta egyszer apának, tiltakozást remélve, de apa bólintott, s gálánsán megcsókolta az öregség jegyét.

– Az a baj, hogy jobban szeretlek, mint te engem – szólalt meg Zsuzsa.

– Ezt meg honnan veszed?

– Nekem folyton te jársz az eszemben. Gyuri, Gyuri, Gyuri… Bármit csinálok… Mit szólna hozzá Gyuri, észreveszi-e Gyuri, fog-e örülni Gyuri… Ha írok valamit, arra gondolok… a tehetségem… Van egyáltalán tehetségem? – kérdezte hirtelen támadt kíváncsisággal.

– Persze hogy van.

– Hát ha csakugyan van, akkor semmit sem ér, ha te nem segítsz. Ha nem magyarázod meg, mit miért csináltam. Ha tanulok, alig várom, hogy észrevedd: nem is vagyok olyan buta… Jó ez, hogy ennyire… éjjel-nappal… jó ez? – kérdezte aggódva, de a szeme meghazudtolta a hangját. A kormos golyók ragyogtak.

– Apa! – Marika szólította az apját, az álom dünnyögő-brummogó hangján.

– Megérzi, hogy itthon vagy – súgta Zsuzsa. – Mondd, amikor a mama megtudta…

– Hagyd ezt, fiam – szakította félbe Gyuri. – Mért motoszkál ez benned?

– Mama apára tette fel az életét – folytatta Zsuzsa. – Nem érezte meg, hogy apa éveken át… Hét éven keresztül… Lehet ilyen vakon bízni valakiben? – Barnás arcbőrét áttetsző rózsaszínre hevítette az izgalom.

– Vacsorázni szeretnék – mondta Gyuri elhárítón. – Dél óta nem ettem, te is biztos éhes vagy.

– Én már megvacsoráztam. – Zsuzsa hangja megint dacosra fordult. – Nem fogok étlen-szomjan várni rád!

– Nem is.

Gyuri alig tudott elfojtani egy mosolyt. – Hát akkor lássuk, mit hagytál nekem?

Szótlanul kanalazta a levest. Kapsz tőlem egy táskaírógépet – gondolta közben. – Mihelyt zsebemben a prémium. Vagy utazzunk el valahová? – Zsuzsi sohasem volt még nyaralni, azaz mégis… Egyszer Mátrafüredre küldte az iskola, hatodikos korában…

– Grízgaluska! – figyelmeztette Zsuzsa. – A te kedvedért csináltam. – Közelebb húzta a székét. – Szeretsz te engem?

– Dehogy szeretlek! Mit szeressek rajtad?

Zsuzsa a szekrény tetejéről egy tál linzertésztát emelt le.

Erről már leszokhatna. Jégszekrénye van, zsúrasztalkája, konyhakredence, és éppúgy a szekrény tetejét használja kamrának, mint Jovics mama, akinek ott sorakoznak a paradicsomos üvegei, a befőttjei a szekrény tetején, ott érik be a birsalmája, ott puhul meg a körtéje… Ma már nem szól neki. Úgyis olyan bolond napja van.

A lámpa fényét szelídre szűri a tejüveg korongja. Ebben a tartózkodó fényben nem látszik a karosszék foszlott huzata. Bútort vásárolt, függönyt, ágyneműt, a két karosszéket meg a könyvszekrényt hazulról hozta. Aztán gyerekkocsi kellett, kiságy, fürdőkád, járóka. A karosszékek áthúzását mindig halasztották. Ott bóbiskolnak a sarokban, támlájuk selymét még a nagyszülők feje koptatta sötétre… Azért kedves a lakás… Kicsit nagyobb lehetne, alig valamivel nagyobb. Idővel elcseréli… Arra is sor kerül.

Zsuzsa két vajkörtét tesz elébe. – Szlifka nénitől kaptam. Saját termés! A budafoki kertjéből való! – S száránál fogva tenyerében himbálja a körtét, melynek sárga héját mákszemnyi sötét pontocskák pettyezik.

Szlifka néni szerkesztőségi altiszt, és Zsuzsa gyakran emlegeti. Kiül hozzá a folyosóra, megnyomkodja a reumás vállát, elviszi a mamához kávézni… Meg kell dicsérni Szlifka néni termését…

– Ilyen körtét nem kapni a csarnokban… Ezen látni, hogy nem fogdosták össze.

Zsuzsa tátott szájjal nevet. Még a csipkés tetejű zápfoga is látszik. – Te is beugrottál! Szlifka néninek összesen két körtefája van. Kettő! De az egész szerkesztőséget ellátja saját termésű gyümölccsel. Korán reggel kimegy a vásárcsarnokba, ruháskosárban cipeli haza a körtét, aztán eladja odabent, mint „saját termést”, mert úgy jobban ízlik. Többet adnak érte! Csak tőlem nem fogad el pénzt. Nekem mindig a zsebembe dugja a legszebbeket. – Összerántotta egyenes vonalú szemöldökét, a nevetés bujkáló, hintázó hangjai hirtelen elakadtak benne. – Ez persze nem valami rendes dolog. Meg is mondom neki. – És hersegve beleharapott a körtébe, hogy a leve az állára cseppen, ujjával elkapja, sebesen lenyalogatja az ujját. – Ennek még a csutkáját is meg lehet enni – jegyezte meg elégedetten, foga között ide-oda húzogatva a síkosra nyalt csutkát. – Jó üzletasszony Szlifka néni, de én leszoktatom róla. Főzzek feketét? Éjszakára nem kell fekete.

– Csak főzzél, és add ide az aktatáskámat. Hoztam neked valamit.

Zsuzsa sebesen kapirgál az aktatáska belsejében. Könyvet húz elő, csodálkozva forgatja. – Eötvös Károly… Ezt nekem hoztad?

– A Balatonról akarsz riportot írni… El kell olvasnod Eötvös könyvét. Utazás a Balaton körül… Egy helyen azt írja… Nem tudom persze szó szerint, de ilyesfélét… „Készül azonban törvényjavaslat, mely szerint felosztják a Balatont rend, rang, osztály és felekezet szerint, s a vízbéli határokat kikarózzák. Parasztnak adják az iszapos részeket, neki az is jó… Kishivatalnokok és munkásember számára átengedik a nádasokat, kuruttyoljanak ott a békákkal. A java színvíz lesz a főrendeké, a nemeseké és a papoké…”

– Gyurikám! – Sebes csókok koppannak a feje búbjára… – Még ma… most rögtön belekezdek. Szervusz! Felteszem a feketét és… Ne félj… Nem fogok a szemedbe világítani… A paplan alá dugom a kislámpát és…

– Elalszol mellette…

– Dehogy alszom. Füzetet is viszek, jegyezni fogok!

– Hisz már csak akkora a szemed, mint egy köménymag… Alig pislogsz… Valamelyik nap kikeresem neked Kossuth levelét a Balatonról… Vagy inkább magad keresd ki. Úgyis dühös vagy rám, amiért…

Zsuzsa tenyerével betapasztotta a száját. – Amiért lélegzeni sem tudok nélküled – mondta csúfolódva. Elkapta a tenyerét, két ujja közé csípte Gyuri ajkait, s úgy tartotta szorosan. – Amiért rád vagyok utalva, éjjel, nappal. – Csavart egyet két ujja közé csippentett ajkán. Aztán leeresztette a kezét. – Nem csikartam meg a szádat?

Gyuri az erkélyajtóhoz állt, ahonnan a város fényeit lehetett látni, valóságos fénytengert: hidak lámpafüzérét, a Duna mozdulatlan lapján szétfreccsenő fényszikrákat, gyárak vízkék neonját, lakások sárgán világító négyszögeit s elalvó-kigyúló kósza fényeket.

A háttérben a budai hegyek sötét tömege támaszkodott az égnek, amely csillagokkal volt kiverve, mintha a lenti fényeket tükrözné.

Zsuzsa a háta mögé lépett, kezében kávéscsészével.

– Ide hoztam a feketédet. Hagyjál nekem egy kortyot az alján. – Félrehúzta a függönyt, homlokát az ablaküveghez nyomva bámult kifelé. Mozdulatlanul állt, kissé előrehajolva.

– Zsuzsa… a kávéd… Több mint egy korty.

– Igen… köszönöm… köszönöm szépen – mondta távollevően, s anélkül hogy megfordult volna, nyújtotta kezét a kávé után.

– Olyan ez a környék… olyan… olyan… – dünnyögött, mintha csak magában beszélne.

– Milyen?

– Isteni! – mondta józanul.

– „Isteni”… hát ezzel nem sokat mondasz. Mindig ezek a nagy szavak! A vidék isteni… minden valamirevaló vidék isteni. Egy törekvő ember, aki lelkiismeretesen végzi a munkáját: a munka hőse. A tettek általában: szenvedélyesek. Mért nem próbálkoztok szerényebb, pontosabb meghatározásokkal?

Zsuzsa megfordult, szemében jókedvű lángocska villant, arcán izgő-mozgó érdeklődés.

– A szavak elkoptak, értelmüket vesztették, mert annyit használtuk őket hiábavalóan – folytatta Gyuri. – Elszívtuk minden erejüket. Olyanok, mint az üres tojáshéj, melyet elhajít az ember. Lusta vagy gondolkodni? Vagy nem mersz?

– Mért ne mernék? Eddig azt mondtad, zabolátlan vagyok. Friss, merész, de zabolátlan. Ha nem lettem volna friss, merész, de zabolátlan, sose vettél volna el.

– Ez igaz…

– Na látod!

– De azóta…

– Azóta veled élek – vágott a szavába Zsuzsa. – Te nevelsz! Magadnak tégy szemrehányást, ha mindent komolyan veszek. Ha mindazt tisztelem, aminek tiszteletére te tanítottál.

– Helyes. De azért szabad gondolkodnod. Sőt tévedned is szabad. Ne mondj le a tévedések jogáról. – Megsimogatta a nyakát, ahol apró kis pelyhek kunkorodnak. – Akkor is ezt kötöttem a lelkedre, amikor először találkoztunk.

– A cukrosbódé előtt – Zsuzsa rövidre szabott orra megrezzent a nevetéstől. – Egészen odavoltam, hogy olyan komolyan veszel. A felét sem értettem annak, amit mondtál. De úgy meg voltam illetődve… Ott sántikáltam melletted, s már magam sem tudtam, hogy a meghatottságtól könnyezem-e, vagy attól, hogy a kölcsönkért szandál feltörte a sarkamat… Emlékszel?

– Adnál te nekem, ha nem emlékeznék! Minden félévben kikérdezel. Tehát: dolgom akadt a Chinoin gyárban… – kezdte leckefelmondó hangon – a Streptomicin-gyártást akartam megnézni.

Zsuzsa úgy figyelt, mintha először hallaná. – Mondd tovább.

– Ahogy a gyárudvaron áthaladtunk, azt mondja Szekerák elvtárs… így hívták?

– Így… olyan kis köpcös, kopasz. A kristályosító üzemben dolgozik.

– Azt mondta: nálunk igen fejlett a faliújság-mozgalom. Érdemes megtekinteni. Én vagyok a felelőse… – Jó, jó, de most nem érek rá, majd máskor. Legközelebb. De nagy ravaszul a faliújsághoz cipelt. Sietve átfutottam, hogy meg ne bántsam, ha már olyan büszke rá. S egyszer csak megakadt a szemem egy kis íráson.

Zsuzsa arcát pirosság futja el, a szája félig kinyílik.

– Ki ez a J. Zs.? – kérdeztem.

– A tízes üzemlaboratóriumban dolgozik. Jovics Zsuzsának hívják. Még nagyon fiatal, tizenkilenc esztendős, mondta mentegetőzve Szekerák, mert nem volt tisztában vele, nem megrovó jellegű-e az érdeklődésem. Az a kis írás ugyanis merőben más volt, mint a többi. Ebben a J. Zs.-ben lendület van, egyéniség, mondtam Szekerák elvtársnak, ő meg szaporán bólogatott. Hiszen buzdítom eleget!

Gyuri tudta, hogy idáig el kellett jutnia. Ezt Zsuzsa nem engedi el. Betéve tudja már minden szavát, de elhallgatná újra és újra. Ebben a tekintetben semmit sem változott, olyan, mint mikor először találkoztak a hűvösvölgyi megállónál, a cukrosbódé előtt, ahol Zsuzsa már várt rá, pettyes mosóruhában, kisujján lóbázva táskáját, s rögtön elmondatta vele Szekerák elvtárssal való beszélgetését, holott megismerkedésük első félórájában is elmondta neki.

– Jobb lett volna, ha csak két hét múlva találkozunk – ezzel kezdte Zsuzsa, s rögtön meg is magyarázta. – Mert két hét múlva már összegyűlt volna annyi pénzem, hogy szandált vehetek magamnak. Még sohasem voltam komplettül felöltözve. Ha ruhám volt, nem volt kabátom, ha kabátom volt, nem volt cipőm. Ha ruhám is volt, kabátom és cipőm, nem volt sálam meg sapkám. Most éppen szandálom nincsen.

– Én nem nézem, hogy mi van a lábán, hisz nem udvarolni jöttem.

– Csakhogy engem ez a szandál szorít. A nővéremtől kértem kölcsön. Maga azért akart velem beszélni, mert tehetségesnek tart? – kérdezte olyan gyorsan, mintha minél előbb túl akarna esni rajta.

– Azt én nem tudom, hogy tehetséges-e. Egyetlen írás alapján nem lehet megállapítani.

Zsuzsa felkattintotta a táskáját, s bámulatos gyorsasággal húzott ki innen is, onnan is papírokat. A ruhája zsebéből is előkerült néhány gyűrött irkalap, a napszemüvege tokjából is kihalászott egy elgyötört noteszlapot. – Tessék. – Az egészet eléje seperte, s úgy elpirult, hogy még a nyaka is vörös lett, le egészen a ruha kivágásáig. – Nincs még letisztázva…

Egy kerti vendéglőbe telepedtek, a vadszőlőlevelek közé becikázott a napfény. Zsuzsa egy macskát nyomorgatott az ölében, melyet az asztal alól szedett fel, s közben az irkalapok fölé hajló arcát kutatta. – Még mindig nem tudja? – kérdezte az izgalomtól csaknem ingerülten.

– Mit kellene tudnom?

– Hát hogy van-e tehetségem – mondta, és a hajfonata végét rágcsálta.

Kislányabb volt, mint a korabeli lányok. Elöl a ruháját éppen csak kissé megemelte kezdő mellecskéje, szeles mozdulatai kölyökkutyára emlékeztették. Lábát csámpásan befelé fordította, bőre érdesen barna volt, mint egy kamaszfiúé. Mi volt benne mégis, ami rögtön egész sorát indította el érzelmeinek: védeni, legyőzni, óvni, tanítani, fölébe kerekedni, olyan gyöngédnek lenni vele, mint senki mással, olyan erősnek, hogy megnyergelje szilajságát…

– Megpróbálom elmagyarázni, mért jók az írásai, és azt is, hogy mi az, ami nem jó bennük.

Zsuzsa homloka elborult. – Én félek…

– Mitől fél?

– Eddig olyan nyugodtan éltem. Most majd kínlódhatok. Ha rossz, amit csináltam, azért. Ha jó, akkor is kínlódni fogok. – S nemcsak a homloka borult el, két eleven szeme, de a szája széle is megpuhult.

– Kínlódni fog. Másképp nem megy. Mért hozta el ezt a paksamétát? – s az összerakosgatott lapokra bökött. – Nem azért, hogy…

– De azért! – vágott a szavába Zsuzsa. – Félek tőle, meg akarom is.

Amint a Hűvösvölgybe értek, egyszer csak előreszaladt, felkapaszkodott egy dombra, két karját széttárva futott lefelé, varkocsa a vállán fickándozott, száját kitátotta, mintha a nyarat nyelné. Hol eltűnt, hol meg előbukkant a hőségtől fáradt erdőben, ő meg azt gondolta: ha elkapom… S a szájpadlása kiszáradt. Utánavetette magát, a pettyes ruha meg-meglebbent a fák között, már csak kartávolságnyira volt tőle.

Leült egy nagy, lapos kőre, amely magába szívta a napfényt, s úgy őrizte, mint a még ki nem hűlt ágy a test melegét. Nem, nem kapom le, biztatta magát. Érezze, hogy komolyan veszem. Nem úgy, mint valami csiribiri lányt, akinek rögtön a szoknyája alá csúszik az ember. Mért zavarnám meg ezt az eszmélő kis lelket, csodálkozó testet?

Zsuzsa zihálva, lihegve mellé kuporodott. Szandálját a kezében hozta.

– Ebben a nyomorult szandálban nem tudtam futni. – Sziszegve belenyomta a lábát. – Mért nem fogott meg? – Megnyálazta szúnyogcsípéstől felvakart bokáját. – Maga kommunista?

– Az vagyok – mondta meglepődve, mert váratlanul érte a kérdés. – Mért kérdi?

Zsuzsa ráemelte arcát, mely szinte pillanatonként változott. – Nem mintha azt hinném, hogy minden kommunista becsületes. Van például nálunk egy mérnök, Hubényi. Tájszólásban beszél az igazgatóval, mert az parasztszármazású. El akarja vele hitetni, hogy ő is az. Hát ilyenek is akadnak – mondta, s térdére huzigálta a szoknyáját. – És olyan is van nálunk, aki nem merte bevallani, hogy tud durákozni. Egyszerűen letagadta!

– Hát ez még nem olyan nagy bűn!

– Letagadni valamit bűn! – jelentette ki Zsuzsa határozottan. – Maga megtenné?

– Ha nem volna kedvem durákot játszani, biztosan megtenném.

– Nem kedvről volt szó! – És megrázta karját, oly ártatlanul, mintha csak egy bokrot csapkodna mérgében, és nem egy csupasz férfikart. – Táncolni sem mert. Azt hitte, nem való táncolni vezető állásban levő embernek. Csak akkor kapcsolt rá, amikor meglátta tangózni a főmérnököt. Akkor aztán belefeküdt! Még zakatolt is. Hát jellem az ilyen? – Még mindig szorította a karját. Ő meg rátapasztotta tenyerét karját szorító kezére.

– Nem, nem jellem. Meg kell őt írni. Használja fel.

Zsuzsa keze fürgén kicsúszott a tenyere alól.

– S ha tudok írni, akkor mi lesz?

– Majd meglátjuk.

– Azért kérdeztem, hogy kommunista-e, mert apám is az, anyám is. Mindenki, akit szeretek. Én is az vagyok! – S megint elpirult. – Maga ugye sose fog nekem bánatot okozni? Már úgy értem… mindig megmondja az igazat.

– Csak ennyit kér tőlem?

– Ez nem „csak”. Ez nagyon is sok. Ni, egy sárkány! – A magasba mutatott. – Látja? Ott… ott! – Ujja az ég felé röppenő, egyre zsugorodó, halványodó papírsárkányt követte…

– Most rám gondoltál! – Zsuzsa még mindig az erkélyajtónál állt, kezében az üres kávéscsészével. – Rám gondoltál, a hűvösvölgyi találkozónkra! – mondta rajtaütésszerűen. – Ismerlek! Minden vonásodat, minden porcikádat ismerem. Úgy kiismerem magam az arcodon…

– Akkor mért féltesz? Miért és mitől?

Zsuzsa nem felelt. Eloltotta a villanyt, csöndesen vetkőzni kezdett. Az ágy szélére ült, átölelte felhúzott térdét, ráfektette az állát, aztán mint aki rájött valamire, sietve Gyuri mellé bújt.

– Gyurikám… soha többé nem foglak félteni. Megígérem neked. Bármikor jössz haza, nem izgulok… egy cseppet se izgulok… Akár három napig is ellehetsz. – Forró arcát a vállára hajtotta. – Hallod? Nem féltelek többé!

– Szívem…

– Emeld fel a karodat… Idebújok a karod alá…

– Így nem lehet aludni… Elfáradunk… Görcsöt kap a karom.

– De olyan jó… Idebújok… Nem féltelek már… olyan… olyan… jó…