Passuth László

Felhő és oázis

(Részlet)

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Bibliotheca-Officina, 1946

© Passuth László jogutódja

Korrektor: Mendly András

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-827-5

I.

A mirtuszok erős szagát érezték, ahogy felkapaszkodtak a domboldalon. Alattuk kékes ködben párázott a város, elmosta az éles körvonalakat: a reggelben fátyolosan emelkedtek ki a tornyok, a hegyhát sziklabarlangjai, az Ebro szürkészöld kanyarulata. A férfi odament a kőkorláthoz, előrehajolt, elnézett a messzeségekbe. Vállának játéka látszott, puha és biztos mozdulata, ahogy magas alakja elnyúlik a kék ruhában, a könnyű sapka alól ezüstfehéren villan elő a haj. Mosolygott, amikor megfordult, a szeme éles-kék volt, mint a tengeri embereké, a tekintet alakította az arcot, mely alulról inkább félelmes volt, ragadozóra emlékeztetett s most a mosoly megszépítette, feloldta keménységét s valami színt is adott az éles vonások fölé tapadó sárgás bőrnek. Ahogy megmozdult, látszott: nincs kora.

– Bemegyünk a kertbe, sétálj, várj meg annál a padnál, amíg visszajövök. Utána beviszlek a Mirtuszudvarba.

Szava nagyon gyors volt, mint a párizsi embereké, pattogásában benne volt a nagyvilág. A lány nézte, ahogy átlép egy kőrakáson: a ruha olyan volt rajta, mint a szobrokon a lepel, csak kendőzte az izmok játékát. Ment a férfi után, majdnem álomittasan, a kőkerítés magasságában látta saját árnyékát: mintha filigrán kép mozogna a férfi hatalmas figurája mögött. A könnyű, tarka nyári selyem hozzátapadt formáihoz, nagyon fiatal volt, de már nem gyerek. Ahogy megrázta sötétszőke haját, kivillant az arca a napsütésben. Ezen az arcon már nem lehetett változtatni. Első látásra lágy volt és szelíd, megszépítették a színek, ha kipirult a mosolytól vagy a fáradtságtól s mégis valami riadt is volt benne s enigmatikus, mint aki egy gondolatot eltakar. Válláról táska csüngött le, benne vázlatkönyv. A járása, ahogy követte a férfit, majdnem ünnepélyes volt, ritmikus, mint aki elébemegy a csodának, amellyel most találkozni fog.

A kertben elváltak egy padnál, egy lélek sem járt még ilyen kora reggel erre, késő délelőtt szokták csak elárasztani a turisták az Alhambrát. Minden friss volt, a napokban bőségesen eshetett, minden talpalatnyi helyet belepett a vegetáció. Hallotta, amint az út kezdeténél az őrök hangos szóval köszöntik a férfit, akit ismernek. Esztendőnként el szokott jönni Granadába. Ilyenkor feljönnek a mérnökök és tanácsosok a városból, körülveszik, végigmennek az omladékos falak mentén, megmutatják, mit építettek, javítottak, vagy romboltak ebben az esztendőben. Várják tőle a dicséretét.

Először egyedül szokott feljönni a halott palotába. Ilyenkor, amikor még nem ébred fel a város, párákban úszik alattuk Granada. Az őrök már messziről megismerték, amikor felkapaszkodott a dombon s látták, hogy egy fiatal lányt hoz magával, aki hajadonfőtt van, nem hord harisnyát, vázlatkönyvet szorít magához. Lánya, vagy szeretője. Bizonyosan idegen. Az őrök köszöntek a kékruhás férfinak, aki nevetett feléjük s néhány szót mondott torz spanyol nyelven, melyet elkaptak s megköszönték, mint hullajtott bőséges borravalót.

A lány visszament a kis útra, mely a kaputól indult ki. Valaha egy arab diadalív volt a helyében, azután rombolták le, hogy az utolsó mór király átadta Izabellának az Alhambra kulcsait. A férfi váratlanul visszajött hozzá, mint aki valamit nem magyarázott meg, nyugtalan.

– Innen már érezni a mirtuszszagot. Ha kicsit előremégy, Eszter, a szilfasoron keresztül, onnan láthatod legtisztábban az Alhambra keleti oldalát… arra menj majd, Eszter.

A nevét nagyon különösen mondta, mint aki a hazai szóba valami idegent vegyít. Mint aki megszokta nevek és emberek sokféleségét, nyelvek és formák változatát, a Bábelt, melyet ő maga is magában hordoz, ahol megjelenik. Keze kinyúlt, mint aki egyetlen mozdulattal kettészeli a domboldalt, elmeséli a szakadék történetét, melyet egy éjszaka vágatott bele a dombba valamelyik granadai király. A keze benne élt a formákban, kifejezte a teret. Eszter szeme rátapadt, követte. Most halálosan sápadt volt, mint akit valami nagy izgalom tart béklyójában, nem vette át a férfi derűjét, nem volt arcán az édes, mindent megszelídítő mosoly. A férfi felé fordult, nagyon halkan, majdnem alázatosan beszélt, ahogy kérdezte:

– Most itt maradjak? Így akarja? Nem mehetünk be együtt a palotába?

A férfi előrehajlik, nem is hallja a szót. Valami változást, vagy jelet keres, ami azóta esett meg, hogy utoljára idelátogatott. Mint aki néhány mozdulattal mindent ki tud fejezni, s maga a szóba formált válasz csak üres formaság. Zsebébe nyúlt, kivett egy kis nyolcadrét, régi bőrbe kötött kötetet, ahogy megfogta, egyszerre elmerült a könyv tenyerében.

– Sétálj arra, amerre mondtam, Ha elfáradsz, ülj le. Ilyenkor nagyon szép itt, nemi jár senki. Egyszer egy délutánt töltöttem itt, olvastam Ötödik Károly történetét. Ezt a könyvet. Amikor már nem láttam többé este, beletettem a zsinórt. Mielőtt eljöttünk, elhoztam magammal megint… Nyisd ki ott, ahol a jel van, olvasd tovább. Majd visszajövök érted, beviszlek a Mirtuszudvarba.

Újból végigment a kis úton, a nap foltokban esett rá alakjára, ahogy ugráltak a sugarak a fák között. Nézte, ahogy ez az ezüstfejű, kékruhás ember a maga utánozhatatlan járásával belép Boabdil egykori, elárvult palotájába, megtöri a csendet, ő ma az első, aki átlépi a vár küszöbét. Oldalt fordul, látja ahogy a nyakkendő selyme előreesik, kis vörös sávocska a gomblyukában, egyik kezét a kétsoros kabát zsebébe dugja, a fény ráesik, sólyom és gyerek van az arcában, valami a szentekből és az imposztorokból. Karja olyan hosszú, hogy egészen beöleli a hozzásiető őrt, azzal az utolérhetetlen könnyedséggel, ahogy minden embert… minden kisembert észrevesz, megmér, pártjára szegődtet… már bent is vannak a hagymaoszlopok közt, abban az egyedülálló varázspalotában, melynek ő még csak a küszöbéig ért. Már eltűnt a férfi, nem maradt meg más körülötte, csak levegője, a felhő, amit maga után hagyott.

Eszter előveszi a kis, testes angol könyvet. A vékony papír megzizzen a körme alatt. Mondatközben áll ki belőle a zöld zsinór. Jel, amit a férfi talán harmadéve benne hagyott. S neki most ki kell nyitnia ugyanott, engedelmesen olvasni tovább… nem választhat más oldalt, folytatnia kell a gondolatot és a betűt, mert így kívánta tőle az az ember, aki felkapta, mint a szélvész s leröpítette az Alhambra kertjébe.

Mi lenne, ha fellázadna? Ha máshol kezdene olvasni? Ha megkeresné, amikor meghalt az öreg császár… előbb eltemette koronáját s palástját, mint ahogy énekelik Don Carlosban… vagy ott, ahol szerette a szép regensburgi Barbarát s talán egyszer, titkon, megsimogatta az apródnak, Jeromosnak fejét, akiből később a lepantói don Juan lett… Mert ott, ahol olvasnia kellene, nem érdekes: hajóra száll a császár, hogy meghódítsa a szembenálló afrikai partokat… a tengert, amit talán látna valaki innen, ha felhágna a toronyba s olyan szeme lenne, mint a tengerészeknek… Ő csak érzi a páráját… Eszter izgalmasan érzi a szagokat, ahogy ez a sós lég összekeveredik a kert felől beáramló mirtuszillattal. Olvasni, kik kerültek Carlos fedélzetére s kiket hívott meg estebédre az imperátor a közös fohászkodás után? Becsukja a könyvet, leteszi maga mellé. Az arc most egyszerre kipirul. Színes lesz, megtelik erővel. Gyönyörű. Az arc tele van élettel, feszültséggel, villanással. Mintha most ébredt volna fel valami mélységes és lenyűgöző révületből s már tudná, hogy most megkezd… vagy bevégez valamit.

Mérhetetlenül egyedül volt az Alhambra kertjében. Madarak útját követte, ahogy elrepültek a gondozott utak fölött, becsaptak a sziklás hasadékok közé, ahol nincsen gondozott ösvény, kitépett szálfák esnek keresztül a bozóton, minden elhanyagolt, nyers és ápolatlan. A hegyhát, amerre a madarak repültek, még hajnali volt, párás, friss, feldúlt. A nagy főút hófehéren húzódott a lába alatt, elkanyarodott Ganivet, a szomorú poéta szobra mellett. Itt bizonyosan felkapaszkodhatnak az autóbuszok is. De hátul… az északi lejtő ápolatlan, tarka spanyol kert volt, ahogy elkerítette a kis lécpalánk. Átlépett rajta. Egy ágba beleakadt szoknyája, aranyszínű lábszárára rávillant a nap, kacagott rajta, látta a tövis könnyű, karcos nyomát, már gyerek volt, ahogy tovakúszott lihegve, mint aki maga teremti a kalandot, megszökik valami szorongás elől, aminek nincs neve… kúszik gyökerek és indák között, kiszakad egy fűcsomó markából, siklik egyet, megkapaszkodik, elér egy kis, lapos szeglethez, a ruhájára néz, egy sárrög rajta, ölén mohacsomó. Innen nézi a palotát. Ahonnan sohasem láthatja turista, abból a szegletből, ahonnan esettnek, kopottnak, félszegnek hat. Áll Eszter a mélység fölött, a kis platón, amelyet ő maga foglalt el. Majdnem fenyegetően nézi az Alhambrát. Fellázadt. Nem ment előre a szilfasoron, a gondozott utak rendjén, nem olvassa Carlos történetét. Elmenekül a csodálatos mutatóujj elől, mely megeleveníti számára a kövekbe költözött mesét. Most nem azt látja, amit a másik varázsol szeme elé, úgy, ahogy látni akarja. Most úgy látja, mint a madarak, amint riadtan keringenek feje körül, mert nem szokták meg, hogy emberek jönnek erre s megzavarják a fészekvilágot; itt áll a meztelenlábú, tarkaruhás lány, belegázol a gondozatlan fűbe, felemeli szemét. Nézi az Alhambrát.

Nevet, majdnem diadalmasan. Mint aki egy kicsit megcsalt valakit. S akkor felülről hallja a füttytrillát s utána hangját… az Eszter szót, ami most úgy énekel a magasságokból, mintha ennyi maradt volna meg egy melodikus férfiszólamból. Meghallja, engedelmes lesz. Visszavándorol a kis sziklás dombtörésen át, felkúszik a kikopott ösvény felé, visszagörgeti a földhányásokat s a gyepet. Mire felér lihegve, az ember már ott áll a pad előtt. Egymásra néznek. A férfi arca sápadt, szeme villan egyet, mint aki megértette, mi történt. Felemeli a flórenci bőrbe kötött könyvet, szétnyitja a zsinórjelnél. Egy pillanatra belemélyed.

– Igen… emlékszem, itt hagytam, abba, amikor Károly elutazott.

A lázadó ellankadt, engedelmesen vitte magával a könyvet, újból felnézett mesterére, aki bevezeti a palotába. Ismerte a tekintetét, gyakran közönyös, kedvetlen, mint aki nem kerülheti ki a világ otromba jelenségeit. S aztán lassan kinyílik, tágul, rezzen egyet, felragyog: ilyenkor alkot, komponál a saját művészete szerint. Még talán soha nem érezte így, ilyen biztosan ezt az átmenetet, mint most, ahogy beléptek a kapun… Most már minden olyan messze volt, amit úgy nevezett magában: lázadás. Repült, Narcisse felvitte magával az Alhambra magasságaira.

– Nézd csak, Eszter… ezek másként építettek… más anyagokkal, gazdagabban. Az oszlopsorokba belekomponálták a szökőkutakat, ügyeltek arra, hogy az arabeszkeken át betörjön a napfény, majd látni fogod ezt a virágokkal is: a kerteket itt, a sziklák tetején nagyon nehezen építették, de kellett, mint kötőanyag és háttér, az építő pontosan tudta, hogy mikor s hová illenek a mirtuszbokrok, a rózsatő és a pálma, vagy a narancsfa: ha sűrűn ültette, ez is fal volt, díszlet, vagy dekoráció. Ha nézem, mindig fájdalmas az érzés, milyen biztosan tudtak tervezni ezek a régi arabok… ha ugyan nem az Atlantiszból rándultak ide át a naszridák várába…

Ritkán beszélt így, Eszter olyan hálás volt ezért a felejthetetlen pillanatért, amikor elmondja a valóságban is Narcisse, ami őrlődik benne, formát ölt az ő sajátos, forrongó művészete szerint. Narcisse épít. Mindent vonalakban, formákban, ritmusban lát. Mindig a nagy egészet, mint valami hatalmas test élő és szerves szerkezetét. Amikor papírra veti az első vázlatokat, már akkor bizonyosan látja az egészet. Talán még hamarább is, amikor végighever valahol és néz fel a mennyezetre. Talán ilyenkor tervez legbiztosabban a képzelete.

Ez olyan, mint a kegyelem, vagy a csoda. Néha az ő kis párizsi szobájában történik meg. Ha Narcisse eljön hozzá, mert így szokta, mert Eszter a szeretője. Látja arcát: gyűrött, beesett, sárga. Valami kínozza. Nem találja meg a formát, gyötrődik valami problémával, nem kapja meg a ritmust. Ilyenkor majdnem egészen szótalan, felmarkol valamit, játszik egy papírszelettel vagy cigarettaoltóval. Lassan megcsendesedik. Őnála majdnem mindig megcsendesedik. Lehever, szeme megállapodik a mennyezeten. Kinyúlik, olyan hosszú, majdnem átér a szobán. Ilyenkor Eszter összegubbaszkodva figyeli a szemét, mint valami izgalmas csodát. Nem mozdulhat, annyit sem mer, hogy teát készítsen, vagy kávészemeket pörköljön az ónszilkében. Narcisse ilyenkor nem bír el semmiféle idegen mozgást. Hanyattfekszik, lassan éledni kezd az arca, megtelik, szinte fiatalodik. Valami ilyenkor elkezdődik. A szája, mely most itt, a spanyol napsütésben dús és fiatal, olyankor száraz, keskeny, összeharapott, nikotinfoltos. Lassan felenged a szobájában ez a feszültség is. Egy idő múlva felül, elveszi Eszter rajztábláját, vagy blokkját. Néha sokáig nézi az üres papírt, máskor vet rá néhány futó vonalat. Felkel. Valamit mormol, ami köszönetféle, és elmegy. Mintha semleges kis állat lenne Eszter, eszébe sem jut, hogy itt van, vele van, a ruha alatt lüktet a teste. De ilyenkor Narcisse nem törődik az eszteri formával. Nem nélküli, mint amilyen Leonardo lehetett. Összecsavarja a rajzlapot, mormol valamit, elmegy.

Ezek odahaza, Párizsban Narcisse titkos kirándulásai, amelyekről nem tud senki az irodában. Másnap reggel pihentebb a főnök arca, bent ült a nagy, termes szobában, tompazöld bútorok közt, csillanó akváriumfényekben, széles, falszerű üvegek mögött, a bútorok közt rengeteg zöld van, virág és páfrány. Itt dolgozik a tervező. Kis világ: minden körülötte forog, mérnökök jönnek rajzokkal és részeredményekkel, jelentkeznek a távoli művezetők, szüntelenül szólnak a készülékek, mindenki hozzácipeli fáradságos gondolatát. Néha eljönnek a megrendelők is. A keleti fejedelmek.

Azok, akik Narcisse-tól akarják a palotáikat. Mikor kezdte? Hogyan vívta meg a nevéhez fűződő mozgalom forradalmát, mely iskolát teremtett, mint az, amit Le Corbusier-ről neveztek el? Eszter már készen kapta. Nem ismerte a húsz évvel azelőtti Narcisse-t, aki ott barangolt az ősformák között, sokáig élt keleten, barátkozott a sima falakkal, a karcsú, játékos szerkezettel, az ókori oszloprenddel, melynek mintája magányosan ágaskodik a sivatagban. Keleten élt és áthasonult benne minden forma, megpróbált mindent, amit itt látott. Együtt épített a ninivei és baalbeki építészekkel, akik még titokzatosabb messzeségekből vették formáikat és motívumaikat. Narcisse mindent ismert, gyűjtötte magába az emlékeket.

Egy ember odajön hozzá. Talán az Alhambra múzeumőre. A napsütés egyre erősebb lesz, lassan leolvadnak a kék párázatok. Eszter lehunyja szemét. Minden olyan, mint valami titkos, belső mozgókép. Ahogy belépett hozzá, a párizsi irodába először. Néhány hónappal azután, hogy elment Pestről. Fél esztendeje kísérletezett a rajzaival. Mintha átok ült volna rajta, semmi sem sikerült. Nem kellettek a rajzai, alig keresett. Narcisse-nak volt egy percnyi ideje számára. Leültette. Talán azért, mert az utcáról jött fel, nem ajánlotta senki sem. Megnézte a rajzait. Valakit behívott, megkérdezte tőle, hogy a szélső szobában van-e még egy szabad asztal. Mintha minden ezen múlt volna, a pillanaton, amíg a sápadt mérnök habozik, mit válaszoljon a gazdának. Egyik lábán vastagabb cipő volt, mint aki így viseli könnyű sántaságát. A mérnök is ránézett a rajzokra. Nagyon lassan mondta: Még van egy szabad hely.

Narcisse odament az ablakhoz, kedvetlen volt az arca, nagyon fakó. Visszafordult, mondta, hogyha akar, bejöhet, dolgozhatik. Sokáig nem törődött vele. Hetekig apró, másoló munkákat kapott. Néha leírattak vele egy levelet. Narcisse ritkán járt abban a szobában. Csak a legendáját hallhatta a többiektől. Néha hallja, amint bemegy a rajzolók szobájába, valamit odavet, nagyon kurta, alig érthető szóval, továbbmegy. Így ment el egyszer mellette is, amikor nem volt semmi dolga. Sajátmagának rajzolt, szeszélyes, vad ornamenseket egy képzeletbeli timpanonon. Nem: is vette észre, hogy Narcisse, mint a felhő, ott van felette, már nem tudta letakarni kezével a rajzlapot. Mint aki egészen elbukott, úgy hajtotta le fejét, amikor a szemi végigfutott a lányos, képzeletbeli terveken. Narcisse szeme villant egyet, nem szólt egy szót sem, csak a tekintetük találkozott. Ettől a naptól kezdve ismerték egymást. Ha Narcisse végigmegy a szobáján, már nem azzal az unott lajhár-járással teszi, egészen kedvetlenül. Mintha egy kicsit feléje is fordulna. Mindez azon a délutánon történt, amikor Narcisse a mosdóhoz menet meglátta az ornamenseit.

Egy este… napok, vagy hetek múlva. Mint valami álomtalan félvalóság, ahogy áll a kapu előtt, szél van és eső, csavargatja ernyője selymét, sírni szeretne, mert egyedül van, fázik, visszacsapódik az ernyője. Látja a gazda kivilágított ablakát. Olyan rendszertelen, szeszélyes, sohasem lehet tudni, mit csinál. Nincsenek elleshető szokásai. A régi munkatársak idegei is vibrálnak, ha valami különös nap jön s Narcisse felperzseli az irodát. Eszter állt, sokáig nézte az ablakot, a fényes üvegfoltokat, mielőtt elindult. Három napon át esett, mint sokszor Párizsban, s Eszter újból lent állt a ház előtt, habozott, vájjon zsúfolódjék-e bele a földalattiba, vagy várja meg a soros autóbuszt. Még csak szerda volt, még nem végződött be a hét. Narcisse állt hirtelen mellette, mint valami hatalmas, csodálatos dekoráció. „Jöjjön” mondta neki, mintha perccel ezelőtt beszéltek volna s intett egy idegen bérkocsinak. A Bois szélén a férfi elküldte a kocsit, egy fél lépéssel előtte ment, majdnem úgy, mint most itt, az Alhambrában. Leült egy padra, szétseperte kabátját, intett, üljön le melléje. Nem nyúlt hozzá, nem is érintette meg. Alig beszélt, mintha inkább valami melódiát keresett volna az emlékezetében, hangtalanul dúdolt vagy fütyült. Felkelt, ment keresztül az ázott, avaros úton, szeme Eszter vékony kis sáros körömcipőjére tévedt. „Hol lakik?” Eszter engedelmes volt, vitte magával végig a városon az esti forgatagban. Narcisse elszenvedte vele a bukdácsoló átszállásokat, a mozgólépcsőt, a felvonók lélegzetelállító szintkülönbségeit. Így értek el a bal partra, ahol már egészen lehámlik a párizsi patrícius-lét varázsa, idegenek élnek idegen szállodákban, az élet számtalan szálból s ellentmondásból formálódik, idegen hanglejtésekből s szokásokból.

Narcisse megy vele a Quartier kis utcáin, ahogy végigömlik a házak falán az ereszekből kicsorduló esőlé, bemegy a házba, amelynek ötödik emeletén lakik. Ahogy mászik fel a lépcsőkön, nézi a múltszázadbeli bolthajtásokat, a fordulót, a reves fakorlátot. Mint valami selejtes műemléket, mely már itt állhatott az első restauráció alatt. Bemegy vele, leveszi kalapját a szobában, még így is óriás. Eszter ránéz a vendégére. Egyetlen villanással otthon érzi magát. A szoba göröngyös és idomtalan, de sarkai vannak, melyeket lágyabbá és színesebbé lesz néhány otthoni párna, szőttesek, akvarellek, egy kép. Eszter otthon volt a szobájában, melyben rend van, nyitva áll az ablaka. Helyet mutat Narcisse-nak, mint ahogy otthon szokta a vendégével. De az ember csak csóválja fejét, halkan elneveti magát, megáll az asztal mellett, átnyúl a kis fiókos szekrényhez, ahol meglát néhány rajzlapot. Mint aki valami árulót, valami bizonyosat keres, így találja meg a vastagabb mappát. Nézegeti őket, szórakozottan lapoz. Előveszi a ceruzáját. Egynél megcsóválja fejét, „ez nem jó” mondja s már-már nekikezd, hogy kijavítsa, utána mégis inkább lapoz. Ebben talán az is benne van, hogy miért jött el.

Eszter ránéz, vállalja a játékot. Izzik a kis villanyfőző, úgy teszi fel a teavizet, hogy egy pillanatra se szakadjon ki a felejthetetlen pantomimből, ami körülveszi így, felhőivel és kísértéseivel. Percek múlva Eszter vacsorát ad a patrónusnak, aki nyilván megszokta a keleti fejedelmek asztalát. Egy szék van csak, a kis asztalt odahúzza a dívány sarkához, Narcisse odaül. Lehet, Eszter másfélekép töri fel és keveri meg a tojást, valami hazai fűszert szór bele. Szeme rávetődik a férfi lábára, mely olyan hosszú, egyszerre átlábolhatná az egész szobát… mintha hamis szögből fényképezték volna s megcsúfolnák így a perspektívát. Megeszi, amit Eszter elébe ad. Az arc keménysége lassan felenged. Nagyon keveset beszélnek, egyszer Narcisse annyit kérdez tőle: „Jó?” Eszter bólint, mint akinek nem szabad mutatnia, hogy megesett vele a csoda. Talán azt is kellene válaszolnia: csoda… Elszégyelli magát. Inkább azt a szót választja: varázs. Narcisse szeme olyan, mint valami hosszú utazás. Elindul valahonnan, végigjár nagyon lassan a mennyezeten, megkeresi a szegleteket. Újból előveszi a füzeteket, belelapoz. Nevet. Mint aki végigment az elemeken. Váratlanul feláll, kissé óvatosan, mint aki fél, hogy a mennyezetbe ütközik. Nagyon könnyen átöleli Esztert, kezet ad, veszi kalapját, puha és laza mozdulattal, lehet, hogy valamilyen formában meg is köszöni a vendéglátást.

Negyednapra délután kiürült az iroda. Betartották a szombat délutánokat, de mindig valaki maradt ott, aki inspekciós. Narcisse Khayruánból várt telefonhívást, rossz nap volt, sok munkával, apró zavarokkal, minden nehéz volt, mint a kő. Narcisse arca csupa érdesség, nem hasonlított ahhoz, aki meglátogatta. A másik szobában ült, nem volt semmire sem szüksége. Várták a távoli telefonhívást, Eszternek kellett volna leírni a kiszaladó sürgönyöket. Hét felé beszólt a központ, hogy légköri zavarok miatt nem kaphatják meg a kívánt vonalat. Narcisse felállt, együtt mentek ki az estébe. A férfi teveszőrkabátot hordott, felhajtott gallérral, hajadonfőtt volt, nyakán kék sál. Kócos volt, olyan, mint valami szabálytalan ezüstpatak. Ott álltak az előkelő negyedben, itt a szombat este csodálatos limousine-okat jelentett, tovasuhanó árnyékokat, melyekből, mint az akvárium mélységéből tátogtak fel a gyémántos fejek. Narcisse tanácstalanul állt az estében, száraz volt, inkább hűvös. Különös módon most egyszerre így – latinul – kérdezte: „quid nunc?”. Eszter már ismerte az arcát, sajnálta a kőkeménységért, az árnyékokért. Látta, hogy ma nagyon fáradt a szeme. Mint aki mindentől megcsömörlött. Nem akar semmit, nem vágyódik semmi után, nem rajzol. Ez volt a pillanat, amikor Eszter karolt bele Narcisse-ba. A férfi ránézett. Ezt nem lehet elfelejteni. Mintha keresett volna benne valamit. Búvár, aki lebukik a mélységekbe, visszatartja a lélegzetét: úgy bukott le tekintetének mélységébe, megakadt közben a lélegzete. Hozzátartozott.

Csak az ő kis ötödik emeleti szobájába vitte, ahol otthon volt, rejtegethette. Ezen az estén kocsin mentek oda, amit a férfi vezetett, szélsebesen, azzal az álomszerű biztonsággal, amely talán a lezárt szemhéj mögül is hüvelykekkel méri a veszélyt. Így vitte Narcisse Esztert sajátmagához. Nem vett semmit, sem virágot, sem habzóbort, sem pástétomokat. Vendég volt, ismerőse a szobának, beszívta a szoba különös, idegen levendulaszagát. „Budapest” mondta egyetlen szóval, bólintott, mint aki jól érzi magát. Megérezte az idegen, kesernyés illatot. Gyorsabban élénkült fel, ma nem volt olyan nyugtalanul cserkésző a szeme. Talán hamarább nyomra bukkant.

Kérdezte Esztert a városról. Azt mondta róla, hogy úgy tudja elképzelni, mint valami szokatlan montázst… különös fotográfiát, kétszeresen rögzítette meg a lencse a képeket a lemezen. Ilyen lehet a város, ahol csak egyszer volt, inkább csak átutazott. Igen, mintha kétszer vennénk fel egy lemezre felvételeket. Nagyon halkan mondta utána: ilyen lehet a le városod.

Mintha ezzel az egyetlen te szóval tette volna magáévá. Ült, míg Eszter kevert parányi konyhájában. Megtalált egy mézeskalács-szívet. Ettől felvidult, játszott vele, rajzolni kezdte s hirtelen kis palotát kerekített belőle, melyben minden mézeskalácsból volt s hozzákomponálta a várost, a templomot, városházát, tornyok játékát. Mintha valami félelmesen komoly feladat lett volna s most, hirtelen, meg kellene oldania. Majd egy óráig játszott így vele, míg Eszter felforralta a teavizet, megterített az otthoni hímzésekkel. Narcisse felállította, lapjával a vázlatfüzetet: ez a te városod… Aztán visszavette, rajzolt tovább s egyszerre szabad balkezével átfogta. Pontosan odaért, ahol a szíve dobogott, egyetlen mozdulattal, mint ahogy sebész, vagy gyilkos tudja eltalálni a szívet. Így vonta testét tenyerébe, magába szívta, felfogta. Olyan volt, mint valami hatalmas, egzotikus virág a fekete selyemruhán. Narcisse észrevette Eszter tekintetét, ahogy nézi a kezét, mint valami idegen építményt, töredékest s magábanvalót. Csodálatos és félelmes szerszám, már nem is férfikéz. Elpattantak a gombok s Eszter mosolygott, talányos és tűnő mosolyával, mely miatt most olyan volt, mint a hermafrodita, ingerlő és bizonytalan, s senki se tudta volna, mit csinál a másik pillanatban, nem hegyezi körmét, nem ő-e az, aki öl? Most félelmes és izgató a mosolya, ahogy kitágul pupillája, a szeme nagy lesz, íriszében kimondhatatlan ösztönök élnek, s az ajka remeg, megfoghatatlanul finom, kozmikus remegés szalad át rajta, Eszter… már magános és idegen félmeztelenségében, olyan, mint Diane de Poitiers, ahogy megörökítették a csodálatos képen: így ül, félmeztelenül, meg nem közelíthetően, mert Narcisse is tudta, hogy a varázs, ami ebből a kis, csillogó, távoli lányból elébeesik, különös és nagyon illó: könnyen elszakad, elvillanhat egyetlen mozdulat alatt. Tudta, hogy a test nem minden, s talán Esztert akkor veszítheti el, ha egyetlen mozdulatot hibáz.

Eszter ült talányos, mosolyával mestere, Narcisse előtt, meztelen mellel és vállal, a bujkáló, félelmes mosollyal, mely jobban takarta, mintha lepleket terítettek volna köré, Narcisse belement a kalandba, hagyta a játékot, s Eszter most már szerette, mert érezte, hogy Narcisse mindent tud. Tudja, mi fog történni a következő pillanatban, látta Eszter pupilláján, amikor megmozdul, talán be akarja fedni magát. Megmozdult. Pillanat múlva sötét volt a szobában. Csak annyi fény jött be, amennyit átenged az ablak a Quartier Latinben, a korai éjszakában, amikor a szemben lévő gázlámpában még pislog a fény. Fehér volt, mint a sokáig föld alatt őrzött szobrok teste, egészen tökéletes, nem bontotta meg semmi a harmóniát. Lány, akinek teste végigéli a változásokat, naponta apad vagy gyarapszik, karcsú marad, friss, fiatal, izgalmas a maga variánsaival… test, melyhez hozzátartozik a különös mosoly, ilyent más arcon nem ismert még Narcisse, a mosolyt, ami néni szenvedélyes, inkább talányos, enigmatikus.

Mintha félelmes szertartás lett volna, úgy vált Narcisse testévé Eszter, úgy olvadtak egymásba, mint félelmes ellenfelek, mint két bálvány, két kérdőjel, két idegen. Eggyé-váltak és mégis óceán választotta el őket, lebegtek, így hozták az áramlatok. Két ember került össze, Narcisse már jóval felül az ötvenen, Eszter pár évvel túl a húszon. Szavak s fogadkozások nélkül történt, hogy Narcisse szeretője lett. Amikor elment, Eszter tele volt diadallal. Semmit sem adott… nem adott semmit sem önmagából. Ezt ismételte makacsul a hosszú éjszakában, mely a vasárnap reggelig elvezetett.

*

Az arab herceg nagyon csendesen, szerényen érkezett az irodába. Középtermetű, korán kopaszodó fiatalember volt, csíptetőt viselt, mely eltakarta szép, árnyékos szemét. Köhögött, amikor végigment a szobákon, bekísérték Narcisse-hoz. Egy angol kollégiumban töltött néhány hónapot, most rövid időre megáll Párizsban. Elmondta, hogy a sivatag szélén szeretne egy palotát. Selymes, kissé selypítő francia szóval beszélt, amit nem vetnek le az arabok. Mintha itt is kissé iskolás maradt volna, halk volt és szerény. Csak éppen megcsillantotta vágyait. Ő az első fiú a királysággá formált törzsi szövetségben, ha meghal az apja, ő lesz az, aki a szerződések értelmében követi.

Minderről nem beszélt pontosabban, csak a Jordánról, mely összeköti a nagy, galileai tavat a Holt-tengerrel. Amerre víz van, minden csodaszép, pálmák világa, idáig elér a folyó lehelete. Arra gondolt, hogy a legszélső nagy oázis fölött húzódó hegyháton építi fel a palotát. Ott végződik a pálmák sora, még árnyékot vethetnének a szobákra, a közeli forrás adna vizet. A domboldalon túl már kezdődik a sivatag. Arról beszélt, hogyha hazamegy, bizonyosan nem fog köhögni, nem érzi reggelenként az asztmatikus fojtogatást. Nincs köd, nincs szénpor a levegőben.

Meghajlott Eszter előtt is, felállt, úgy köszöntötte, amikor Narcisse átüzent érte, hogy jöjjön be a mappákkal. Leült a kis asztal mellé, várt. Sokáig csak a herceg beszélt. A terv kissé olyan volt, mint átmenet az álom és a valóság között. Mióta élhetett benne… míg járt a hazai oázisok táján, talán gyermekkora óta magában hordozhatta. Cambridge-ből egyenesen Narcisse irodájába jött. A szívós, halk emberben megszületett az akarat. Már túljutott az első percek gátlásán, már szabadon beszélt a tájról, melyet elöntenek a fények, felhangzik a sakál ordítása, a pálmák néha énekelnek a szélben… felejthetetlen az alkonyati árnyékok játéka. Mintha a gyermek szólt volna belőle szelíden, de majdnem eszelősen. Narcisse hallgatta. Sokáig – Eszter látta – csak köteles udvariassággal, kicsit kétkedve, úgy, ahogy a keletiekkel szemben viselkedik. Ám amikor a pálmák énekéről beszélt a herceg, Narcisse megrezzent. Eltűnt arcáról a közönyösség, a jól ápolt fáradtság jele, mellyel figyelte a színtelen, halk beszélő szemüvegének fényjátékát. Lassan feléledt Narcisse. Tekintete fényt kapott, a test kinyúlt, majdnem izgatottan hallgatta az arabot. Csodálatos Narcisse: ilyenkor érezte, hogy hozzá van láncolva, bódultan és ostobán szereti. Ilyenkor elmúlt belőle minden, ami szívtelen, önző, közönyös lehetett, fiatal lett, rajongó, önfeledt: egyszerre játszani kezdett a herceggel, oly bensőséges megértéssel, mint két összeakadt, különös kamasz. Most már ő is kizárta a mesterség szokásait, nem folyamodott a formulákhoz. Hallgatja Mohamed Dakhil szaván keresztül a szél süvítését, úgy érzi, hogy a sivatag hangját elhozta az extatikus idegen a szobába, mind a hárman hallhatják… Eszter is, aki itt ül a kis asztalnál füzetével, úszóvirágok, üvegtáblák, csőbútorok között, mint egyetlen józan a két játékos, félszeg, álmodozó kamasz között.

A herceg csökönyös volt: azonnal látni akart valamit. Mielőtt elindul a hazai útra, kezében akarja tartani a palotát. Miért kell ez neki? Csak sejtette, hogy nem akar együtt élni a karavánszerájból lett fővárosban az édesapával, akit nemzetközi szerződések s Lawrence ezredes rokonszenve segített királyi székébe. Az oázisra gondol, mely királyságának szélén van, innen húzódik a határvonal. Ez van Mezopotámiához a legközelebb. Innen jön a legtisztább levegő. Kérte Narcisse-t: most, ezen az estén még fogjon hozzá, rajzolja meg a vázat, adjon profilt a gondolatnak, mely csak most, az imént hagyta el az álom ködös ösvényeit. Mintha parancsolt volna Narcisse-nak: végy szenet és krétát kezedbe, rajzolj: kint vár a zsák arany, ha jól rajzolsz, megkapod… Mintha ezt mondta volna konok, pusztai tekintetével a csíptető üvegje mögött.

Megrészegedett a saját tervétől… most már gátlás nélkül beszélhetett a palotáról. Narcisse tudta, hogy keleti embernél nem számít az idő, a rajzolók s mérnökök már elkészültek kint a munkájukkal, egymásután csapódtak le az íróasztalok redőnyös fedelei. Narcisse megadta magát. Kiüzent, menjenek haza a mérnökök, csak nekik hármuknak hozzanak fel vacsorát, lehet, hogy itt maradnak az éjszaka küszöbéig. Narcisse elküldte az irodát, egyedül maradt. Irónt vett kezébe és elkezdett rajzolni… Úgy rajzolt, ahogy a vendég kívánta s persze, nem úgy, ahogy a műszaki rajzok készülnek, ahogy a megrendelők felbontva, elemezve kapják kézhez a terveket. Mintha gyermek vázlatkönyvébe kerülne, úgy fogta meg a színes krétát: Narcisse félelmesen könnyen rajzolt, virtuóz módjára, szabadkézzel, Mintha gyermeknek rajzolna, aki megnyerte szívét s ő most néhány vonást tenne, lassan-lassan próbálja elérni a vágyat, mely ott lappang a szavak mögött. Míg rajzolt, érezte Mohamed Dakhil szeme villanását, ahogy lassan oldódott az ideges feszültség, nőttek, terebélyesedtek a vonalak. Egy-egy kortyot ivott a szénsavas vízből, ha elfogta a köhögés, utána a szem mohón tapadt Narcisse-ra. Mint aki nem tudja, hogy mindez csak komolytalan, esti játék: az odavetett skiccek, a felnövő színes kastély – mind merényletek a Mesterség szertartásaival szemben, Narcisse hajlik egy gyermek szavára, színez, benne él az álmokban, kiéli a pálmák világát. Kurta kérdéseket is ad fel: hogy hajlanak a fák a déli szélben? Honnan lehet látni a Jordánt… milyen színük van a domboknak… mögöttük bukik-e le a nap? A pusztai ember mindenre halkan, engedelmesen felelt.

Éjfél felé járt, Narcisse ilyenkor nem ismerte a fáradtságot. Teát ivott, felállt. Fiatal volt, játékos, erős. Lehet, hogy elszórt egy éjszakát, de a mesekastély ott színeskedett a hatalmas kartonlapon: gyönyörű volt, megirigyelhette volna akármelyik norinbergi játékgyár… szeszélyes volt, színes, meseszerű, ha perspektívából nézték, már látszott a táj s a kő eggyéolvadása, nem volt benne semmi vulgáris… a bástyákban, oszlopsorokban, tornyokban. Narcisse művész volt, azt szépítette meg, amit akart.

A herceg szeme könnyes volt, amikor összegöngyölte a nagy rajzlapot. Állt egy darabig, mint aki gondolkozik. Utána elővett egy bőrtokot. Foglalat nélküli gyémánt volt benne, az ablak felé fordította, ahonnan besugárzott az utcai fény. Mosolyogva tette szótlanul az asztalra. Könnyen megölelte Narcisse-t, mintha ez valami nagyúri szertartás lenne, amit csak nagyon ritkán gyakorol. Meghajlott Eszter felé is, de neki nem adott kezet. Csak bólintott és mosolygott, úgy ment kifelé a nagy kartonkürtővel, boldogan.

Most már csak ketten maradtak Narcisse-szal; a férfi állt az ablaknál, nézett ki a fények hunyó világába. Nem volt kedve hazamenni. Még tartott a feszültség. Könyvei között keresgélt. Egy sorban voltak a barát könyvei. Mindnyájan tudták, hogy az elvonatkozott és ünnepelt költő kedveli a mestert, mint általában a geometrikusokat. Lapozott a dialógusok közölt.

– … azt keresem, ahol a Hádész partján beszélget Szókratész Phaidrosszal és hozzájuk csatlakozik Eupalinosz, az építőmester… várj csak… itt mondja, „feltámadnak a fáklyák…” Igen, ezt kerestem, hallgasd csak: „… bizony, vannak épületek, melyek némák, olyikok beszélni is tud… de csak kevés az, amelyik énekel. Szerintem legtökéletesebbek ezek az éneklő épületek…” Érted most már, hogy miért nem küldtem el Mohamed Dakhilt? Ő ugyanezt érezte. Széttartotta kezét és beszélt a Jordánról, amikor kivirágoznak a partjai, a szél olyan, mintha szavakat mondana s aztán egyszerre énekbe fúl. Azt kérte, építsek neki, fogja fel ezt az örök éneket a kő, zárja börtönbe. Majdnem azt mondta: énekeljen a palota! Ezért rajzoltam neki.

– Rajzolt valaha így egy gyereknek?

– Dakhil nem egészen gyerek. Valamit, megérzett, amit nem lehet pontosan szóval kifejezni. Mire volna kedved most, Eszter?

– Kérem, rajzoljon még egy kicsit…

– Mit rajzoljak?

– … most azt, hogy ott áll Dakhil a sivatag szélén és nézi, ahogy építik a palotáját. Mondja: most már, ugye, egy kicsit az enyém is lesz az a palota? Ha megépül… hozzám is tartozik? Amikor már elkezd énekelni.

– Meg kell osztanunk? Mint ahogy a gyémántot is meg fogjuk osztani. Látod, ezek így fizetnek. Adnak egy régi követ és akkor nem törődnek majd a beadott keresetekkel, nem érdekli, miből fizetem a munkásokat és miből égetem ki a tégláját. Majd egyszer újra idead egy követ, vagy valami régi kendőt, amit a Próféta dédhúga hagyott rá a törzsükre. Lehet, hogy kicsit a tied is lesz a palota, még nem tudom…

– Ezt nem fogja elfelejteni, Narcisse?

– Félsz tőle?

Eszter most felegyenesedett a székben. Szeme összeszűkült, majdnem kemény volt.

– … nem, nem félek, Narcisse. Magától nem félek, én nem vagyok olyan, mint a párizsi lányok. Nem leszek soha a terhére és nem fogok leveleket írni, hogy így kérjem: maradjon velem. Maga még észre sem fogja venni, hogy a terhére vagyok, és én már elmegyek magától… nem… nem dobhat el úgy, mint a többieket, akikről beszélnek… itt is és a városban, vagy akik lehettek az életében. Tudom, Narcisse, hogy nem szabadna így beszélni magával. De most éjszaka van és egyformák vagyunk. Fáradt, szívem?

A férfi abbahagyta a rajzot, egyetlen mozdulattal kettétépte a kartonlapot, eldobta. Az arcára ráesett a kis lámpa fénye, sápadt volt, látszott rajta már az éjszaka. Nézett merően Eszterre, aztán elmosolyodott, mint akinek tetszik ez a bomlott, éji dialógus.

– Majdnem olyan jól beszélsz már, Eszter, mint a párizsiak; Csak éppen egészen más a gondolatod. Ez nem jutna eszébe soha egy itteni lánynak… Lehet, hogy ez az, amit szeretek benned és szeretek Mohamed Dakhilban s a többiekben is… Megérted az énekelő palotát. Dakhil is tudja, hogy neki gyémánttal, pálmafával és futó széllel kell ezt megfizetnie. Holnap vasárnap. Nekem nincs kedvem most elmenni innen. Ha akarod, itt maradhatsz velem. Ha kedved van, csinálhatsz teát. Csinálj, amit akarsz, Eszter, velem ne törődj.

A férfi végigvetette magát a heverőn. Eszter kihajlott az ablakba, mint aki talán vár valamit. A fények szűkebbek leltek, a dolgozószobában csak a kis asztali lámpa égett a zöld eresz alatt. A csodálatos faunfej laposan, reliefszerűen hevert a sötét párnán, lehunyta szemét, olyan volt, mint egy halotti maszk. Majd újból látott, végigcikázott a tekintet a mennyezeten. Mint aki most öleli egybe a részek játékát. A helyet látja, melyről beszélt a pápaszemes trónörökös, aki hajnalban, az első hajnalon bizonyosan belelovagol a pusztaságba s felveszi törzsének ősi, néha véres játékait. A világ szűk lesz, Eszter már csak egy kis zümmögő bogár. Terítőt vesz elő, csészét, kis kannát. A víz forr, a világ összeszűkül. Vár, míg a képzelet elvégzi játékát, elvonul az oázis, megelevenednek a pálmafák. Lehet, hogy az asszonyok kezdenek egy éneket. Akkor kinyúlik Narcisse karja, eléri, magához öleli.

*

Pár hét múlva utaztak le Granadába, mert Narcisse látni akart valamit. Kísértett benne az Alhambra-inspiráció. Olyanformának látta Mohamed Dakhil dombját, mint amilyen lehetett ez az Ebro mögötti sziklás, formátlan sarkantyú, amelyre ráépítették várukat a régi naszridák. Ez az utazás története, hogy csak két nappal előtte szólt neki. Mint akinek véletlen ötlete támadt, hangulat, amelyen nem tudja túltenni magát. Lehet, hogy Narcisse nem szeret egyedül utazni. Nagy magányos, akinek kell az elvonatkozás, hogy akkor legyen mellette egy hang, szemjáték, egy test színe, amikor ő akarja, s akkor söpörhesse el magától, ha már mindezzel betelt, egyedül akar maradni, lehunyja szemét, nincs. Lehet, hogy rég tudta már: elviszi Granadába, de csak utolsó előtti nap szólt neki, Eszter nem is készülhetett. Ez is hozzátartozott Narcisse játékához, úgy akarta odaláncolni az Alhambrához, ahogy ő látja, nem készülhet fel az utazásra, el kell fogadnia azt, amit Narcisse-on keresztül kap.

Nem olvashatott a mórokról. Néhány képet nézett meg, a palota alaprajzát, sietős oldalakat az útikönyvben. Nem tudta elképzelni. Nem élt vele… nem élt úgy, mint azzal a színes, primitív rajzzal, ami ott született Mohamed Dakhil szeme előtt. Azt jobban érezte, mint az Alhambrát, melynek titkos Mirtuszudvaráról idehajtja a fojtó, puha szagot a szél. Lázadt, most vezekelnie kell. Olyan engedelmes, ahogy felnéz Narcisse-ra a napsütésben, míg az még az igazgató-őrrel beszél. Ő a távoli mester, akit sokszor szoktak apró dolgaikban tanácsért zaklatni a granadaiak. Ez is hozzátartozik a világhoz, amit Narcisse önmaga köré épített.

Megindulnak. Amit lát Eszter: már régen elkészült, ép, tökéletes. A hagymaívű oszlopsorok között a csodálatos, egyetlen, üres palota, melyben csak a kertek lélegzenek. S talán a szökőkutak, ahogy egymásba hullva utánozzák az oszlopsorokat. Valami hiányzik belőle. Őrök ődöngenek a kis padoknál, a stalachtit oszlopok alján hiányzik a trónus, ahol péntekenként a granadai király ítélni szokott. S hiányzanak talán majd ott is, túl a férfiak vonalán, az Oroszlánudvar mögött, a háremek. Valaki hiányzik belőle, aki itt él, megtölti a teret. Hiányzik talán Mohamed Dakhil, aki el tudja hozni azt a bizonyos éneket.

Narcisse mindent ismert az Alhambrában. Tudja, mikor és hol cserélték ki a régi köveket. Mi új és mi a régi abból, amit meghagyott a varázs. Narcisse mindent tud, ha kedve van hozzá, de mindig mindent csak önmagával telít meg. Nem keresi az árnyékokat, amiket Eszter szeretne felidézni. Tér és mérték van benne: a leszakadó hegyhát, hátul a Sierrák karéja, a csonka őrtorony, a mirtuszok. A halott királyokkal nem törődik Narcisse. Így mennek be az Alhambrába ketten, melyből hiányzik az asszonyok éneke.