Bolyai Farkas

(1775–1836)

A párisi per

Egy érzékeny játékszentimentalizmus.

Öt felvonásokban

1818

(Részlet)

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-033-5

Kegyes olvasó!

Amidőn annyi alkalmatlankodó dicséret-koldusok közt méltán félhetek, hogy megszólításomra nem is figyelmeznek; ilyen kis ajtót is tartózkodva nyitok: nehogy a Hazát szólítván meg, mint az öt szomorújáték egyébaránt szerfelett alázatos írója, hat lónak való kaput nyissak; mint megannyi Pegazusokkal az örökkévalóságnak egére törve; annyival is inkább, hogy méltán félhetek, hogy ez mind rosszaságra, mind talám valamely becsére nézve is, hatodiknak számlálódnék.

Mert 1. Azon öt darabban is; amint látszik, ha nem írná is az auctor, nem járt elég reszelő: én is ezt csak egyszer néztem által; mivel rész szerint örömestebb megyünk elé, mint több-több hibákat látni vissza; rész szerint tapasztaltam, hogy igazítva sokszor még ront az ember magán fellyül dolgozva; jőjjenek a napfényre, mint a természetbe burján virág, ha önként teremnek, egyik se praetendálván, hogy őtet szakasszák.

2-do. Azon egyformaság helyett, ami azokba van; félek hogy ebbe a különbözőség lesz igen nagy.

3-cio. Ebbe is hosszú és igen tanító dialógusok vannak.

4-to. Ebbe is akármelyik szól, igen hallik az auctor hangja.

5-to. Ha azokba a képzelődés többnyire annyira buján terem; mintha a szerző azt vélte volna, hogy az ételnek jó ízére elég a sót, fűszert marékkal vetni, és hogy a sok gyöngy a rútat is megszépíti, s nem vette vólna eszébe, hogy a sok szépség a szépből még eltakar: ebbe a futó tolluból sok igen hígan folyt.

6-to. Ha szinte én könnyebbhez fogtam is ezzel, mert a tragédia bajosabb: egyaránt nem bírták vállaink; noha egyátaljában minden efféle munka, ha csak nem éppen rendkívül való, hasonlíthatatlan egy olyas tudományba valamely olyas elrejtett igazságnak kereséséhez; s onnan van, hogy ehhez olyan kevesen fognak, s mi legiot fórmálunk.

7-mo. Az előljáró beszédnek alája írok: s nevemet én se teszem ki; és igen jól értém azt is, mennyire seníroz, ami keveset olvas az ember; amidőn vagy azt, ami különben is jőne, mint éppen odavaló, vissza kell taszítani, vagy azután meglátva másba, ki kell vonni, ha a szerző nem tolvaj akar lenni.

Jól tudom, hogy amennyi nagy munka van, talám mindenkinek ott a neve: abból mi következik? Legfeljebb az, hogy sem azon író öt darabja, sem ez az enyim nem annak indultak, s hihetőképpen egy sorsok lesz. Azért azon író is, amit az elöljáró beszédébe említett csónakja el nem bírt, ha messzebb akar menni, tegye hajóra, amely névvel indul Indiára.

8-vo. Szerencsétlen felebarátai iránt való emberi érzésébe annyira részt veszek, hogy magam is ezen munkácskának nyereségéből, azoknak, akik szabad ég alatt várják a csikorgó telet, sorsoknak enyhítésére fórdítani fogok. Ilyen kevéssel most többre nem mehetek. Ha minden író egy-egy kapitálist hagyna a koldulás megszüntetésére; úgy kívánni lehetne az íróknak szaporodását; s ők is munkájoknak legalább ha nemes hasznát tudnák, s minden becsületes ember a célra nézve örömestebb venné.

De vajha a nagyok is az ő kedveseiknek emlékezetoszlopúl olyan kapitálisokat hagynának! hogy az egész esztendőbe ne menne az égre panasz a gazdag testvérek mostohasága ellen; századokon által esztendőnként keresné odafenn, háládatos szívekből az áldás. Sőt vajha sok elmúló haszontalan fényt ilyen fórmán tennének hasznoson állandóvá! Tündöklöttek-é valaha szebben egy királyi lakodalomba is a briliántok; mint azon könnyeknek ezerei, melyeket a F. Császárné a pompa, költségével vett meg? – Vajha többen indulnának a tengerekből ilyen gyöngyöket gyűjteni, amelyeket egy földnek Felséges Asszonya legfényesebb lakodalmi ékességének tartott!

9-o. Az is úgy látszik, a régi famíliákkal nem eléggé lévén esmeretes, sokakat kihagyott: engemet is egy francia genealógiáknak tudósa hibáztathatna.

Különösen pedig ezen munkácskára nézve ezeket jegyzem meg.

1-ben. Hogy a matériája igaz; a Párisi Akták2 közt találtatik. Lásd Klugét.

2-szor. Hosszú; de ha talán játszanák, el lehetne okosan hagyni belőle.

3-szor. Hogy a Lenni vagy nem lenni önként van követve a III-dik felvonás elein; és hogy követtem, azt is azon anglus példáján3 tettem, aki a Nyomtattatni-val követte. Az öt Sz-Játék írója is így követte a Horatius Justum et tenacemjét4 a II-dikba pag. 73. úgy tetszik ennek a rendnek: sem a szén hajfürtek setéttsége szélén gyulladó hajnal, utána mindjárt azon rend helyett, ami ott van, inkább ezt tettem volna: sem a mennyből harmatozó két csillag…

4-szer. Ha nem akarnám minden szónak, amely valamely felebarátot, anélkül hogy gyógyítaná, sebesíthet, elvenni fullánkját, szükség felett volna említeni, hogy természet szerint egy nem se maga gyalázódik, hanem a hibái íratnak le, hogy ezzel is többször látván, annál inkább kerüljük, sokakan foganatosobb lévén a hiba gyalázása, mint a jónak dicsérése, inkább félvén talán rútak, mint szeretjük szépek lenni.

Léány, feleség, anya! a nemlétel titkos véghetetlenéből, a látható lételre három kedves lépcső, melyeken az örökkévalóság fórrása kifoly – az első, egy tapasztható angyal, elevenítője a földi teremtésnek, virága és fűszere – Feleség és férj! az Isten képébe világosság és árnyék. – Anya! Felséges szent név! Egy szebb titulus, fontosabb hivatal nincs. Micsoda ordo ékesíthet szebben egy mejjet, mint egy kis angyal az ő ege mezején repesve a nektárforrás körül? Mikor egy virágzó csecsemő onnan mosolyog fel, s az igaz anyai szeretetnek tekintete szembejő; valami mennyei van abba a mágnesi egybetalálkozásba; egy a fogadott anyával elveszett szép tünemény. – S melyik hivatal fontosabb? Az első harmada a felnőtt embernek az anyának keze alatt van; s abba az ő szeretetének meleg tavaszába csíráznak, aszerint, amint az okosságnak napfénye süt vagy nem, a világosságnak avagy setétségnek plántái; ott erednek. Titus és a Nérók – s ott rengettetik a világnak sorsa…

Hát egy tisztes nagyanya mely dicsőséggel száll le! Mint a teli hold, midőn az éjszakán által vezérelt tündöklő serge harmatot hullatva kíséri.

Egy tanító, aki mint világosság, a setétségbe úgy menve elöl az örök napfényre vezérel… Az egyenes bíró, akinek a földön a maga mérőserpenyőjét adta kezébe az Isten; egy prókátor, aki az igazság mellett híven harcol, az ártatlanságnak védelmező vitéze… egy doktor, aki az ő szenvedő felebarátaiért feláldozza egész életét végig jajgatások közt tölteni, hogy azokat apassza – mely szent nevek! Ah! Csak akármelyik amennyivel szentebb, annál inkább megfertézhető a mocsok által.

Egyébaránt itt a szerző semmit inkább ki nem csúfol, a poétát, mégpedig úgy, hogy mikor úgy elfelejti magát, hogy azzá lesz, több helyeken saját magát megtalálja benne, hazudni se magának, se másnak senkinek való kedvezésből nem akart.

A magnetizmust (amelynek titkaiból a jövendő idők többet is fejthetnek ki, mint gondolnók) nem magát illeti tulajdonképpen a beszéd, noha valósággal úgy jön ki; hanem a vele esett sok sarlatánkodást.

5-ör. Még tettem vólna hozzá egy vagy két valósabb és szerelemmel meg nem higított trágédiát egy próbára; de rész szerént az említett cél és az a viszketegség, hogy minél elébb halljam meg én is gyaláztatásomat, siettettek, rész szerint a nyomtatás költsége tartóztatott. 1817.

Jegyzet:

2:

nem sikerült azonosítani.

3:

Az Erdélyi Múzeum VI. füzetében (1817) Szentkuti Sándor fordította R. Jago művét (Hamlet monológjának paródiája), mely a Lenni vagy nem lenni-t a szerző gyötrelmeire teszi át.

4:

Horatius Carmina III-3.