Bölöni Farkas Sándor

Utazás Nyugat-Európában

(Részlet)

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-034-2

December 5-én.

Párizs

Az a helyhezet, midőn valaki a maga gyönyörűségére s tanuságára utazni indul, és messze és mívelt országokba indul, ha nem hasonlít is azon érzésekhöz, melyeket Montaigne a boldogság culminationis punctumának nevez, ha nem is hasonlít az ifjúi első szerelem órájihoz, de a boldogság csendes és tiszta örömeinek oly helyhezetéhez hasonlít, melyet az életben, sem az ambíció ragyogása, sem a hiúság képei, sem a gazdagság csiklándozó szomja nem adhatnak a szívnek. Vagy az elmélkedés széles mezeje, vagy a szív érzelmeivel való foglalatoskodás, vagy a kettő egyesülve teszik a józan elme s el nem fásult szív örökös vágyait! És az utazni indulónak elméjében és szívében egyaránt, ezer ismeretek szerzése, ezer remények és érzetek valósítása derengenek kedves homályban. S indul, hogy a jelenvalót minden nemben gyönyörűséggel használja s keresztül egész életére visszaemlékezetének tárházat gyűjtsön.

Ezen érzések és gondolatok lebegének lelkemben, midőn 1830-ban, november 3-án éjszaka, Kolozsvárról, gróf Béldivel kiindultunk. Az őszi idő nem volt kedves az első napokban, de midőn Párizst és Londont és Philadelphiát látni s ott mulatni indul az ember, túlteszi magát lelkesedése minden sanyarúságon. 5-én estve Pestre érkeztünk. A Pesttől távollakók 1827 óta a Pesti Casinótól és a literatoroktól várják a nemzeti szellem terjedését, s ők ebben magokat diktátorokká is akarják tenni, és mely elcsüggesztő érzés az erdélyi embernek, midőn Pestnek minden utcáin, evőházaiban, társaságaiban és játékszínében mégis csak mindent németül hall beszélni, éspedig ausztriai ízlésű németül.

Felfutottam legelébb Budára Döbrenteihez, de ő az előtt egy órával indult volt Pozsonyba az ország gyűlésére, s a német és német-cseh és magyar-német Budán elcsüggedt érzéssel lépdeltem végig, és eleink árnyékait bosszankodva képzeltem reánk lenézni. Nov. 6-án és 7-én Pesten mulattunk. Legfőbben magára vonta figyelmem a Casino intézete, mely gróf Széchenyinek köszönheti lételét, neki azt, hogy ezáltal a nemzeti közérzést és magyar nyelv terjesztésének középpontját alapította meg és hogy Magyarországban is már a közvélekedés erőre kap. Elindulásunk előtt megvártuk a gőzhajó indulását Vácra, melyet itt Aktziák által egy angol épített.

November 9-én estve Pozsonyba érkeztünk. Századok olta Pozsonyba foly az ország gyűlése. Itt hozattak a nemzetiség elémozdítására s a magyar nyelv terjesztésére célzó articulusok, s járd végig Pozsonynak utcáit, házait és hivatalait, és soholt a nemzetiségnek semmi nyomára nem találsz! Háládatlan varos! mely a nemzet kedvező törvényeit, zsírját és szabadságát használod, és a nemzetiséget megveted! Ausztriaiaknak és cseheknek sepredék népe! A Lord Byron átka érjen tégedet hálátlanságodért. Kizártad kebledből a magyarnak nyelvét és játékszínét, visszaélsz a magyarnak gyengeségével, érjen tégedet az Izráél népének sorsa!

Pozsonyban legnevezetesebb volt nekünk magyar diaetát látni, hogy majd a francia és angol parlamentummal hasonlatosságot tehessünk. November 10-én és 11-én circularis gyűlések tartattak, a Regia propositióknak a kívánt ötvenezer újoncról való tárgya folyt mind a két nap. Meglepő volt az ország képviselőit együtt látni, és hallani a távolról magasztalt beszélőket. Hosszas vitatás folyt az újoncok adása felett. Az opposítiónak nehány derék emberei szólottak: Ragályi, Nagy Pál, Borsitzki, Pázmándi s többek. Harmadnapján országgyűlésbe került a dolog, s végre az izenet a Mágnások Táblájához küldetett.

A Députátusok Háza és a Mágnások Táblája közt rettentő nagy a különbség. A députátusoknál energiával szóló, lelkes és szabad gondolkodású embereket látsz. Ezeknél az initiatívum, s nehány tótokat kivéve mind magyarul beszélnek. A Mágnások Táblája különös compositio. Ez csak a députátusoknál már megvitatott tárgyakot recenseálja s initiatívuma nincsen. A députátusokkal egyidőben külön szálában gyűlnek egybe, s míg a députátusoktól általjön az izenet, beszélgetéssel s unalmaskodva töltik az időt, s még pedig németül és deákul való beszélgetéssel, ami a magyar históriában igen nevezetes. Végre megjelen a palatinus az oldalszobából, a prímástól kísértetve, s az egész mágnásság, deáki félelemmel asztalhoz szalad s csendesen leül. Temérdek püspökség fogja el a hosszú asztal egyik sorát, a mást a dignitáriusok s hátul a regálisták. Végigtekint a palatinus rajtok, s végigtekinti őket az idegen néző, s íme egy sor kegyes és istenfélő és alázatos és mindenre kész hív jobbágyok teszik a Törvényhozó Testnek másik részét. A késő maradékra és a többi európai nemzetekre nézve igen nagyon megjegyzésre méltó dolog az is, hogy az új időkből nehányat kivéve, a magyar nemzetről, annak boldogságáról és törvényeiről, és – nyelve elémozdításáról, a palatinus és püspökök, a dignitáriusok és az arra vágyók, mindnyájan deákul beszélnek, és igen nagy vétek s nagy törvénytelenség magyarul beszélni!

Vitatás alá jön végre a tárgy, ha vitatásnak lehet nevezni az elölülő akaratját és a püspökök helybehagyó meghajlását – s megvan az Őfelsége eleibe terjesztendő alázatos és jobbágyi törvényjovallat, s bízatik az Őfelsége lelkiismeretére.

A magyar törvényhozásnak ily előismerete után a francia és angol s az amerikai parlamentumok lebegvén előttünk, minekelőtte Pozsonyt elhagytuk, Döbrentei által felvezettettünk gróf Széchenyihez, a Hitel lelkes írójához. Gróf Széchenyi éppen heves vetélkedésbe volt elfoglalva gróf Andrássy, egyik deputátussal diaetai tárgyak felett, s kért, hallgassuk végig a tárgyat, mely nemzeti lévén, minket is érdekel. Gróf Széchenyinek nyelve a társalkodásban éppen az, ami a Hitelben. Új fordulatok, meglepő kitételek, idegenből általhozott szép virágok, halmozott hasonlítások – s néha igen merész állítások, de az energiás nyelv miatt előszer mégis meglepő állítások teszik az ő beszédjét. Meghívott estvéli társaságaiba, de azt útunk miatt nem használhattuk. Báró Wesselényinél voltunk az utolsó estvén, Döbrenteivel és Helmeczivel, s másnap Bécsnek indultunk.

Bécsbe [november] 13-án érkeztünk, s itt négy nap mulattunk. Bécsbe a régi gondolkodás módját találtam, azt a gondolkodás módját, melyen sok esztendők olta, sem az idő haladó Géniusza, sem a franciaországi júliusi napok semmit sem tudtak változtatni.

Bécsbe legkedvesebb óráimot Fekete Ignác barátom házánál éltem. Nyolc esztendeje nem láttuk volt egymást, ő azolta megházasodott, haladtunk az időben, változott helyhezetünk és gondolkodásunk, de ő mégis az maradt szívében és érzésében, ami hajdon volt, s engem ez a meg nem változása s barátságának még egy-más jele sokkal forróbban hozzá kötöttek, mint hajdan voltam. Minekutána Sina úrnál pénzünk dolgát eligazítottuk, 17-én estve elkísért Fekete barátom a postahivatalhoz, hogy a gyorsszekérrel Bavariába, Münchenbe induljunk.

A Münchenbe menő gyorsszekérbe négyen ültünk fel. A sötétbe nem láthattuk egymást, kik vagyunk, s szótalanul tölt el az éjszaka virradtig. Minekutána reggel megláttuk társainkot, kivizsgáltuk egymás ábrázatját, kezdettünk szóba ereszkedni. Az egyik társ egy hannaui juvellér, a más egy Odesszába lakó genevai francia voltak. Minél inkább távoztunk Magyarországtól és Bécstől, annál inkább látszott, nevezetesen Felső-Ausztriában, a hely soványsága és a lakosok szorgalma. Legunalmasabb az Ausztriában utazónak az, hogy akárhol kedve tartja a políciának, mindjárt passzusért zaklatja az utazót. Végre beérkeztünk Bavariába, s harmadnapján reggel Münchenbe értünk.

Első kimenetelünk Münchenben Báró Hormayrhez volt. Báró Hormayr hajdon soká lakott Bécsben, mint udvari historiographus, s nevezetessé tette magát a magyarok előtt is Vaterländisches Taschenbuchjával és az Archiv für Geschichte, Litteratur etc. Mindenik folyóírásába több magyarok dolgoztak, többnyire magyar históriai tárgyakról, de azok közt legnevezetesebben dolgozó társ volt báró Mednyánszki és egy ideig gróf Bethlen Elek Erdélyből. Nevezetes magyar história-tárgyak, életírások, és több magyar nagy emberek képeinek kiadásokot a báró úrnak lehet köszönni. Míg Bécsben lakott, nehányszor utazott Magyarországon, s nevezetesebb literariai főkkel egybeköttetésben állott. Tíz esztendők múlva félbe kelle hagyni hazánkra nézve nevezetes folyóírásait, s el kelle hagynia az udvart s el kelle hagynia Bécset, s Münchenbe telepedett meg, a „Művész király” szárnyai alá. – A báró úr minket szívesen fogadott, s vágyva kérdezősködött a magyar dolgokról, emberekről és a mostani diaetánkról. Úgy látszik, históriánkban nagyon jártas, s nemzetünk iránt való hajlandóságát itt is azzal mutatta meg, hogy az 1831-i Taschenbuchjában két nevezetes diaetai követeinknek: Nagy Pál és Ragályi Tamásnak képeiket adta ki. Tisztelet a lelkes és a szabad gondolkodású férfiú emlékének!

Nov. 21-én elvezetett a báró úr a Glyptothekába. A mostani bavarus király, I. Lajos, még ifjúkorában gyűjteni kezdette az antik művészség maradványait. Görögországban, nevezetesen Oginéban és Itáliában is, egybevásárolta a plasztikai művészet sok darabjait. Még mint koronaherceg a maga költségén 1816-ban megvetette a Glyptotheka fundamentumát, abba rakatta le a művészet darabjait, s az idén októberbe megnyílt a közönség számára. A Glyptotheka peristiluma 12 jóniai márványoszlopokot számlál. Márvánnyal kirakott kilenc pompás szálában vannak lerakva a művészet maradványai. Szent érzés lep meg, midőn e pompás szálában a görög istenek és hősök közé lép az ember. Legnevezetesebb az úgynevezett Niobidák szálája. A görög művészségnek ennyi eredeti darabját Európának egy fejedelme sem bírja. Nemsokára ide művészi utazásokat fognak tenni az idegenek. Nevezetes vonás a királyban ezen Glyptothekára s egyéb művészi intézetekre nézve az is, hogy itt a felvigyázóknak és cselédeknek nemcsak hogy semmi honoráriumot nem szabad kérni, mint Bécsben, hanem el sem szabad venni a nézőktől. Mely kitetsző jele annak, hogy ő [a] művészet terjedését mindeneknek könnyíteni akarja.

Nem messze a Glyptothekától épülendőbe van a Pinakotheka is, hová a Képes Galériát fogják költöztetni. Most a Kép Galériája az udvari kert árkádjai felett van, melyet hasonlólag végignéztünk.

Másnap az Udvari Kertet és annak pompás árkádjait és az Angol Kertet néztük meg, mely valóban megfelel az angol kert nevezetnek. Az Angol Kert közepén van a híres Rumford emlékoszlopa. Nálunk a Rumford név a szerencsétlen 1817-i éhség esztendejéről elég szerencsétlenül emlékezetes.

Nov. 22-én a város nevezetesebb épületeit s nevezetesen az újonnan épülendő királyi rezidenciát néztük meg. Mindaz, amit a mostani királynak atyja, Maximilián József, és ez építettek, a legszebb görög és római ízléssel, s a legpompásabb stílusból vannak építve. München mekkoraságához képest, háromszorta több szép épületet számlál, mint Bécs. A privát új házak is mint megannyi római paloták. De minden épületek koronája Münchenben az új theátrum, s az utazók állítása szerint, egész Európában csak a St. Carlo Theatrum Nápolyban vetélkedhetik a münchenivel, pompára, ízlésre, szépségre és nagyságra nézve. Kívülről a legszebb görög templomot képzeled, s a belső pompás két márványgrádics, a Capitolium dicső lépcsőit juttatja eszedbe. Macbethet, mint operát játszodták ottlétünk alatt, s a temérdek néző, a játékszín belső pompája, s énekesek igen pontos eléadása egyaránt elbámítottak.

A históriákból úgy látjuk, hogy akármikor valamely nemzet konstitúciót szerzett magának, ott mindig előrement a nemzetnek nagy megrázkódása, s nyomattatása, és vagy alkudt a nép királyával, vagy kényszerítette szabadsága privilégiumát megerősíteni. S ezen tapasztalás alól szinte egy nemzet törvényhozása sem ment. De Bavariában egészen példátlan vonást talál a história, mert Max[imilán] József, mint absolutus király, sem a környülményektől, sem népétől nem kényszeríttetve, nemes magamegtagadással lemondott az önkényű uralkodásról, s az elnyomott, az aristokratia és papság apró faktióitól elszaggatott népnek szabad konstitúciót adott. A személyes és vagyonbeli szabadságnak garanciát adott, vallásos, gondolkodásbeli és nyomtatás-szabadságot engedett, és ezen konstitúciót a mostani popularis és „Művész Király” is szentül megtartja. Tisztelet az ily királyok emlékének.

Elhagytuk Münchent november 24-én, és ebédre Augsburgba érkeztünk. Miolta Augsburg megszűnt imperiális város lenni, alább szállott ott azután a kereskedés is, s a vallásbeli vetélkedésekről, tudományokról és kereskedésről hajdon híres Augsburgnak régi stílusú nagy épületei most szinte puszták. Elmentünk délután a nevezetes Allgemeine Zeitung kiadója, Stegmann úr nyomtató műhelyét meglátogatni. Maga Stegmann úr éppen szekerezni ment volt ki, s a nyomtatóba mentünk, hol egészen elbámított a gőz által forgó sok kerekek csörgése. Az Allgemeine Zeitung temérdek árkusait s az itt kijövő más munkákot csak három sajtó nyomja; oly nagy elsősége van a gőzzel dolgozó sajtónak a régi kézzel nyomó sajtó felett, hogy amíg a kézzel nyomó csak mintegy hatvan árkust nyomhat ki egy óra alatt, ez ezeret nyom ki. Az árkusokot gyermekek igazgatják, feljül az egyik gyermek béteszi az üres árkust, mint a garatba, egy 8 szám forma fordulást teszen, s alatt a mind a kétfelől kinyomott árkus kifordul. Betűszedők és nyomtatók, többen száznál foglalatoskodnak a műhelyben. Mentünkben azon régi templomon jöttünk keresztül, hol hajdon Luther és Melanchton vallásbeli disputákot tartottak. Azon nap estve Stuttgartba érkeztünk, de már késő lévén, Schiller hajdani lakhelyét nem láthattuk meg. Karlsruhén reggel kellett keresztül mennünk, mindenütt a gyorsszekérrel. [November] 25-én a Hohenstaufenek régi, de már puszta vára mellett mentünk el. Elérkeztünk végre a híres Rastattba, melynek neve a magyar nevet bepiszkolta. Elpirul az ember, midőn a Franciaország históriájában reáakad azon sorokra, hogy a székely huszárok gyalázatosan megölték Rastattban a francia követet. A megölés cselekedete igaz, de el kell jönni az időnek, midőn a még titkos akkori politika intrikája felvilágosodik a historikus előtt, s a székely névről lemosódik ezen gyalázat!

Míg a Württembergi és Badeni Hercegségeken keresztül jön az ember, sovány földet, szigorú eledelt, jó napszámosokot ugyan, de nyomott népet és szolgai ábrázatokot lát az ember, alig lépik keresztül a Rhénuson Strassburgba már a francia földre, s már lehetetlen nem hinni a konstitúció vallásos erejét. Itt mindjárt lelkes és nyílt ábrázatú, vagyonos és szabadlelkű emberek vannak. A lelket és elmét a maga egész míveltségébe, csak a szabad konstitúció emelheti fel s tarthatja fenn.

November 26-án délután Strassburgba érkeztünk. A háromszínű zászló lobogott minden épületről előnkbe s minden kalapról a trikolór kokárda büszkén emlékeztetett a júliusi tirannűző napokra. 27-én banquierünk, Türkheim úrhoz mentünk, ki francia nyájassággal fogadott. Megjártuk a város nevezetesebb épületeit, s felmásztunk az európai egyik legmagosabb s legremekebb épületű toronyba. De az idő ködös volt s a kinézést nem használhattuk. 28-án a Nemzeti Gárda egybegyűlt a piacon. Szívemelő volt ezen nézés. Délután a Türkheim úr közbenjárása által a strassburgi telegraph direktora, Kelos úr felvitt a telegraph-toronyba, s annak minden manipulációját megmutatta. A telegraph nagyon egyszerű masina, s csudálni lehet, hogy másutt is nem használják. De a jegyeket csak a direktor tudja, s senkinek sem szabad megmagyarázni. Az, aki a telegraphot mozgatja, s nevezetes híreket hoz és vész, semmit sem ért hozzá. A lakosok csak látják a tornyok s hegyek tetején a telegraphot mozogni, s különféle figurákot csinálni, de annak foglalatjáról semmit sem tudnak. Párizsból Strassburgig 8 minuta alatt jön el a hír, pedig ez 120 francia mértföld köz. A telegraphok minden fél órában beszélnek egymással, akár van s akár nincs tudósítás. Minden minute-ról protokollumot visznek különös, arra feltalált jegyekkel. A jegyek gyakran változnak, nehogy valaki kitanulja.

Nov. 28-án indultunk el Strassburgból a Lafitte Gaillard Messagérie-n. Lafitte és Compagniájának hatszáz-egynehány szekere jár széjjel Franciaországban, mindenik 21 személy ülésre s még emellett más terhek vitelére is csinálva. A compagnia egymillió frankkal kezdte a szekerezést s mindeddig nagy nyeresége volt, hanem tavaly és az idén több ilyen szekerező társaságok is állván fel, a compagnia nem nyer, s hogy a többeket megbuktassa, nagyon leszállította az ülések árát. Egy ülés a coupéba 32 frank, intérieur 29 frank, banquette 24, impérial és a conductor mellett 15 frank. Eddigelé Ausztriában legdrágábbnak és Franciaországban legolcsóbbnak találtuk az utazást, és amellett oly sebesen hajtanak, hogy három nap és három éjjen rendszerént Párizsba érnek Strassburgból, mely 120 francia mértföld.

Nagy gyönyörűség az utazásban, hogy jó társakkal veti egybe a sors az embert, s örvendettem egy francia tiszt s egy más tisztviselő társamnak s az igen jó ülésnek, míg Saverne szép vidékin s platanus alléin általjöttünk, de alig érénk Phalsbourgba, s itt két új útitársné üle mellénk, két kapitányné, kik férjökhez utaztak Párizsba. Mihelyt az asszonyok béléptek a szekérbe bizonyos piperés kényességgel, elkomorodtam. Elébbeni útitársam, a francia tiszt, gálántot akarván játszani, általengedte ülését mellettem az egyik kapitánynénak, Madame Mongisse-nek. A második kapitánynénak láttam szeméből, hogy ő is vágyik helyemre, s szintúgy számot tart gálántságomra. Mit volt tennem, az első numerusú legjobb helyemből ki kelle kelnem, s ajánlanom kellett ülésem, melyet elfogadott s én a szembe való ülésbe vonultam. Nem igen tettem rosszabb szívvel asszonynak gálántságot, annál is inkább, hogy velek dohányozni sem illett, s szorult ülésem, magam megtagadása s az irántok való figyelmem egészen elkedvetlenítettek. Phalsbourg és Sorrebourg nevezetes erősségek, de hosszasan néznünk nem volt időnk. [November] 29-én a szép Nancyba érkeztünk, s itt is alig volt annyi időnk, hogy egynehány utcát és a lengyel Stanislaus szép piacát megfussuk. Ebédre Bar le Ducbe jöttünk, 30-án a híres Chalons-ba, mely a magyaroknak kétszer lett nevezetes. – December első napján Champagne vidéke egyik részén jövén, Dormans-ba és a híres Champagne-ború Epernay-ba megkóstoltuk a champagner-t a forrásánál. De szinte úgy van itt is az ember a jó champagnerrel, mint Tokajban a tokaival. Egy meglehetős champagne butélia itt 25 sous. December 2-án Meaux és Bondyn [!] keresztül estvére megérkeztünk Párizsba; én elfáradva s csüggedve a szorult ülés s feszes helyhezetem miatt.

Párizsban virradtunk fel december 3-án ezer szép remény s ezer vágyódások közt, s íme legelső napom is mely örömmel teli s mely meglepő volt! Én még a szobában voltam fáradtságom miatt s gróf Béldivel belépik hozzám Balog Pál, régi barátom, Wesselényi Farkas és Zeyk József, s említék, hogy báró Kemény Domokos és báró Bánffi János is itt vannak. Mely kedves társaság! Párizsba sohasem volt egyszer hét erdélyi utazó. December 4-én szállásunkra költöztünk a Szent Anna utcába, s ott estve a fennebbiek leírásához fogék.