Csáth Géza

Válogatott novellák,

drámák, jelenetek

(Részlet)

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-047-2

NOVELLÁK

Szeptember

Sötétség, szeptemberi este. Emberi lelkek bolyonganak, tévedeznek és elnyugosznak ebben a sötétségben.

Csend nehezedik a kisváros utcájára.

Egy férfi néz az utcára egyik földszintes házból: nyugtalanul, féltékenyen, betegen; ő maga az, a 45 éves, öregedő Szeptember. A feleségét várja, a fiatal 25 éves asszonyt, ki megcsalta, bizonyosan megcsalta most, és nem lehet már jóvá tenni. S ő nem mehet a helyéről el, hogy férfias bosszuló erővel megbüntesse a vétkeseket, nem, mert a csúz a székéhez köti. Próbál fölállani. Nem bír. Fölkiált fájdalmas hangon s keservesen leül újra.

Mit tegyen?

Lépteket hall az utcán. Az asszony jön. De mit mondjon? Az előszobában van már. Leveti a kesztyűt a kezéről, leveszi a kalapot.

Nyílik az ajtó, s belebben a szoba szürkéjébe egy fehér ruha. György kétségbeesetten föl akar ugrani, hogy kérdőre vonja a hűtelen asszonyt és kiverje a házból. A csúz leüti lábáról. Fölordít dühösen, fájdalmasan, a szemében könnyek gyűlnek.

– Mi az, édes, ne kelj fel: no istenem, sírsz? ne sírj – szól a csengő hang, s homlokon csókolja a férfit két fiatal ajak, megcsiklandozzák homlokát a hajszálak.

György ölbe tett kezekkel néz maga elé, és piszkos helyzetén töprenkedik, mialatt az asszony már a másik szobában tesz-vesz. Tanácstalanul bámul ki az őszülő alkonyba, a magát látja benne…

– Vacsorázni – szólal meg az előbbi hang megint, s jön a szobába az asszony, vezetni a beteg férjet. – Támaszkodj ide; így ni! Menni fog ez még, csak vigyázz. No, itt vagyunk…

Enni kezdenek. Az asszony jóízűen, fiatalosan, egészségesen, mint olyan, akinek nincs gondja s lelke is kevés. Nem bántja a lelkiismeret. Ő eleget tett – magának; ez kötelessége volt saját maga iránt; most is ezt a kötelességet teljesíti: eszik.

György egy-egy falatot eszik csak, s a másik szoba sötétjébe bámul. Majd a feleségére téved a szeme. Némán nézi, az asszony szeme is odapillant; azután mosolyogva, nyugodtan megveregeti az öregedő Szeptember fejét.

– Egyél már – szól, s ő újra az evéshez lát.

A férfi lehajtja a fejét, és meglátja az igazságot. Ez az asszony, ez a huszonöt éves fiatal egészséges lány, nem szerette őt soha. Nő volt, jószívű és gondos; gondos, mint egy állat, ki jól kiszemeli a fészeképítésre a helyet, és élni akar, él. Ez a célja, s eszerint rendezkedik be. S érzi, hogy nincs joga, nincs igaza, ha ezt a nőt el akarja terelni a céljától, s mi különben nem is sikerülhet neki. Maradjon az asszony a maga útján, mit érne, ha elkergetné. Elvesztene egy ápolót benne és… magára maradna. Hogy lesz? nem tudja, de jó így inkább, mint másként!… Azt a férfit az asszony nem szereti: gyönge a lelkiismerete és kíváncsi. Ez az egész.

De mégis mily szép lenne ölni! S az öregedő Szeptember száraz szemei fölcsillannak e gondolatra…

Vacsora után le kell feküdnie a reumás testével. Az asszony odaadóan ápolja, vezeti és támogatja. Megnyugszik benne a harag, szenvedély, minden, mikor karján érzi felesége puha karját; simogatni kezdi. S az asszony, az élet gyermeke, dorombol hozzá, mint egy macska.

Az öregedő Szeptember ágyba fekszik. Künn megered az őszi eső. Elmúlik az esztendő, a reuma mind erősebben lép föl. György nyugdíjba vonul, s nap nap után ott ül a karszékben, míg a felesége fölolvas s beszélgetnek. Eleinte szégyellte magát ilyenkor, aztán gondolkozott rajta, s többé nem szégyellte magát.

– Nyugalom, igen, nyugalom a fő – mondogatta magában.

Csendesen, megszokottan viseli a reuma fájdalmait. Tavaszkor egy szép napsugaras délután kisétált a feleségével. Megfürdött a melegségben az öregedő Szeptember, s nézte a feleségét.

– Nyugalom, nyugalom.

Egy fiatal ember köszönt. Az, aki a felesége szeretője tán most is? Igen, az! Alig dobbant meg a szíve jobban. Ránézett megint a feleségére, ki maga volt az élet, egészséges, piros, kissé kövéres arcával; majd a saját sovány sápadt kezeire bámult, melyek úgy bújtak ki a két kabátujjból, mint a száraz lombjavesztett fa a szikes sáros földből.

Így ballagott végig az öregedő Szeptember a nyáron. A reuma szívére ment, s mire megint eljött a szeptember, megállította a szív verését. Az asszony megcsókolta György száradozó ajkait, mert asszony volt és jószívű, semmi egyébért. Nem utálta, mert nagyon egészséges természetű volt. Keveset gondolkozott tudniillik.

Ott feküdt másnap a szobában kiterítve György. A be-bámuló szeptemberi napsugár rásütött az arcra.

– Nyugalom, nyugalom – azt mondta az arc.

…Másnap az asszony a temetőből hazajőve, megnézte magát a tükörben, s úgy találta, hogy kissé megsoványodott. No de majd pótolja. S miután gondosan megmosta a kezét, lefeküdt aludni.

Künn megint sötétség van, szeptemberi este. Emberi lelkek bolyonganak, tévedeznek és elnyugosznak ebben a sötétségben.

1903