Fáÿ András

Jávor orvos és szolgája,

Bakator Ambrus.

Szeszélyes regény

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-072-4

ELSŐ KÖTET

Előszó olvasóimhoz

A könyvek előszavait rendesen olvasatlanul szokta átforgatni az olvasó, s ha nem csalatkozom: rendesen igaza is van ebben. Ritkán nem kimérési czégérek azok. A szerző szerénytelenül szerénykedik azokban, gyönge erejét, de literaturánknak erős hiányát s maga hazafiui ihletét emlegeti; a kiadó pedig, ugyan veri fejéhez a közönségnek, pártfogott szerzője javára, a tömjén-füstölőt! Gyakran olly lényegtelen a könyv tartalmához az előszó, mint robogó hintó előtt a kengyelfutó; sőt prózaiságával sokszor ollyformán paralyzálja a legszellemibb könyv költőiséget, mint kies fekvésü falunak minden regényességét, biró háza előtt a – kaloda!

Én egész tisztelettel esedezem, előszavamat a kivételek sorába számittatni: mert az sáfárkodásomróli számadásomat foglalja magában; pedig ugy hiszem, nyomoru vagy igen nagy ur-gazdának kell annak lenni, ki még a neki beadott számadásokat sem tekinti át.

Nem egy szónokunk, irónk allegóriázott már azzal, hogy a világ egy szinpad, mellyen mindnyájunknak jutott egy-egy szerepecske, kisebb vagy nagyobb, fényesebb vagy homályosabb, hálásabb vagy hálátlanabb, víg vagy szomoru; mindegy! a függöny legördültével, egyik ugy megérdemli a maga tapsát, mint a másik, hogyha jól vitte szerepét.

A szerep-osztásnál jutott egy kínteljes az irónak is; nem, mintha hálátlan és tapsban meddő volna szerepe, hanem mert nehéz és kétes felfogásu az – pedig a felfogástól függ a szerep jó vagy hibás kivitele – s szerepének tévesztései nem csak fütytyel, de némi conpunctióval is járók. A silány iró időt lop, gyomrot ront, epét mozdit, eszet, képzeletet ficzamít, s jöhet, hogy álom-kórt is segit elő; azon korcsmároshoz hasonlit ő, ki zamatos ó bor helyébe, ólomczukrost tesz fel vendége elébe. A jobb író tapogatódzik mint farkas-sötétes, s nem bir a közönségnek, vagy nem akar az időszerinti irodalmi divatnak izlésére akadni, erőt veszteget a jó Sisyphussal görgeti a sziklát! – És különösebben a regényiró, nyomott embere ezen kétélü szereplésnek. Midőn ez pályájára lép, derült mosolylyal és nyájas integetéssel áll előtte, rakott virágágy közepében, egy deli leányka; előző szivességgel szólitja fel őt, hogy szines és illatos virágiból, kény és kéj szerint szaggasson, s kössön tetsző füzéreket azokból. Szaggat is a regényiró szines és illatos virágot, kezdi belőle kötözni füzéreit; de a virágra s mindig csak virágra, miként véli, ráún közönsége – mert változatosság az emberi kebel frissítő ventilje – s hogy hozzája alkalmazkodjék, vegyit virágfüzére közé, azok számára, kik a nehéz szagnak baráti: rutát, az émelyt kedvelőkére, csodafát és belindeket, a bűzt óhajtókéra bürköt, és prüszkölni kivánókéra csalánt; miből gyakran az következik, hogy arányt tévesztve füzérében, a rosz szag jóval fölözi a kedves illatot, mi ismét a jobb szaglásuakkal fintorittat orrot. Ezt sejtve a jóakaratos regényiró, hogy a praedomináló rosz szagot előzze, s az elfintorodott közönségi orrot is ismét visszafintoritsa, jó bőkezüséggel hinti meg füzérét – pézsmával, mellynek idegrázó ereje elhat szinte a velőkig. Igy jut csepegés alól csorgás alá!

És mégis, a regényiró marad az én emberem! s pályája azon kegyencz-ösvényem, mellyen kedvtelve és kedvtöltve lejtegetni óhajtnék. A Ding-an-sichnak rovására róvjam-e, ha némellyek vele visszaélnek vagy nem akadnak a nyitjára? Maga a pálya dicső! Ez az élet, miként én fogom fel a dolgot, egy mindegyikünk bölcső- és sir-közi utjára teritett vászondarab, mellyet a sors, fényes és gyászszegekkel vegyesen, körülményeinkhez szegezget. A jó akaratos regényiró fölfeszegeti a foglyozó szegeket, vásznunkat lobogó vitorlákul használja fel, phantaziájának könnyü szellőkkel repülő hajójára, vagy Mongolfier léghajóját vonja be vele, s bekalandoz szárazat, vizet és léget, hogy életutunkra valami jobbacskát, szebbecskét birhasson összeteremtgetni, mint a mivel a valónak rögei, kátyui sértik lábainkat; vagy legalább egy nyájasabb panorámát, kaleidoscopot tarthasson sovár, szemeink elébe, mellyben jobb és szebb valamit lássunk, mint a mivel birunk, vagy tán becses magunk is vagyunk. A lelket zsugoritva tartó valóból, átrepittet bennünket, a sejtelmek és óhajtások szabad világába. Nem gyönyörü, ennivaló egy fi az illy regényiró?

Egyedül ültem iróasztalomnál géniusommal – mert géniusa van mindenkinek, ollyan a micsodás – s miután irói vajudás segélyeül körmömet már nem rághattam, az idő kegyelmesen fölmentvén aggkoromat e műtéttől és minden fogfájástól – gond-teljes főmet kezembe támasztám s fontolgatám: mi legyen iránya regényemnek? – mert hogy regényiró legyek, tisztán állt előttem, már csak a szegezett vászondarab szoritása miatt is. Felvonám phantáziám hajójára lobogó vitorlákul vásznamat; sorban lejtettek kalandutam körül: a pisztolyok, tőrök, bitófák kín- és vérpadok, Socrates méreg-kelyhe, az emberi nyomorok egész legiója, s a halálnak extra-gyors fuvarjai; kezöket összefogva lejtettek előttem a rablók, gyilkosok, méregkeverők, árvákat fosztogatók, özvegyeket nyomorgatók, tartományokat pusztitók, sátáni adjunctusok – egyszóval emberiség salakjainak és szörnyetegeinek, minden valódi és koholt repraesentánsai – én végtől végig borzadoztam, mintha láz környékezne s kiesett kezemből a toll. Kinéztem domb-tetőn álló szobám ablakán s bus-komolyan kalandoztak szemeim a láthatárban. Aranynyal szegélyezte a kelő nap a hegyek ormait, tüzszikrákkal hinté meg a völgy csergedező patakját, magasztaló dalt zengett légben a pacsirta, s alatta enyelgő munkások kezdék napi munkáikat. – Nem; igy kiálték fel; ez a világ és élet nem lehet olly rosz, hogy abból csak elvetemültség példányaival birhasson kedveskedni a regényiró phantáziájának; mi szükség hát regényét büzös, mérges növények herbarium vivumává alkotnia? Ha deritni vágyunk a viharos életet, mi szükség azt korom-sötétté boritni előbb, hogy végre lélekzet-könnyitésül egy derüfoltocskát vagy bárány felhőcskét csillogtathassunk elő? nem kivánatosabb-e megforditva, egészen derülteket állitnunk elő; s csak közbe-közbe, monotonia-kerülésül egy-egy kis borulatocskát, vagy bárány felhőcskét hajtogatnunk egünk azurjára? A phantázia, gondolnám, alkosson hidat ég és föld, ne pedig föld és pokol között; szépitse az életet nyájas sejtelmek és vágyak által, és ne keseritse, undokitsa el azt irtózatokkal és embergyülöletekkel. Lázas és nem alkotó phantáziának kell tekintnem azt, melly az emberi szivből, a pokolnak mártásos csészét csinál! Ha létezik nyomor embertársaink közt – mint létezik is elég! segitsem-e még képzeletem lancetájával is scarificálni a vérző sebeket? ha felebarátaim között találkozik elvetemültség – mit tagadnunk alig lehet! – ne vessek-e inkább fátyolt az emberiség e rák fenéjére – mellyben annyi része lehet csak a nevelés elmulasztott vagy tévesztett correcturájának is! – mint közvetett szeretetlen szemrehányás gyanánt, némi irói kéjjel legelészszek rajta? Az ember, szeretem hinni, téved és tévesztetik, de nem typusos undok; miért bélyegeztem tehát őt? hiszen ha a müvész, legmagasztosabb ihletéseiben, istent, isten-embert, angyalt alakit, még is csak ember-alakot vesz fel; mi mutatja, hogy az ember mégis legnemesebb lény az ember gondolatában, képzetében. S feledjem-e, hogy a régi plasticai müvészet, melly mindenkor arra munkált, hogy nemes és magasztos érzelmeket ébreszszen, megvetette az undokokat?

Patenier Joachim hires tájfestészt, a 16. század elejéből legtöbben kárhoztatják, hogy majd minden, nem utolsó jelességü festményeinél, egy természetes ugyan, de kissé illedelmetlen posituráju műtétet végző parasztot csempészett be az utótájba. S ugy vélem, méltán is kárhoztatják őt; noha Patenier festész természet-hűn adá a naponként előforduló műtétet. Nem hibásabb-e nálánál azon regényiró, ki csaknem természetellenes fokig halmozza fel az emberi, gyakran némi kedvteléssel és hirlesztéssel űzött elvetemültségeket, hogy felcsigázott várást, borzadályt, iszonyatot idézhessen elő, s végre egy igazságkiszolgáltató justice de lit-tel és kivajudott házasságkötéssel, ismét egyensulyba hozhassa, az olvasónak lázas rohamokban keresztül zaklatott vérét? Ezen eljárás igen ollyforma, gondolám, mintha Jávor orvosom, előbb decoctumokkal, elixirekkel, assa foetida-lapdacsokkal s tán pézsma-adagokkal is megrontaná szám izét s gyomromat, hogy végre egy pohárka tokajival helyrehozhassa mindkettőt. Megköszönném neki!

Azonban holla! sejtek valamit! Ezek az irók, s köztök regényirók is, ármányos ficzkók! Hátha ők a contrario müködnek, miként elásott ital fölébe tüzet rakunk, hogy meghűtsük amazt? Tudniillik gonosznak, bün barlangjának, siralom-völgyének festegetik a világot, és mephistophelesi elfajult adeptusoknak, s már itt e földön lángoló máglyára érdemes söpredéknek az emberiséget, hogy mi olvasók, elriasztatva a képzelet világától, annál nyájasabban simuljunk a valódihoz, melly sajátunk, s ekként kénytelenittessünk meredező hajszálokkal felkiáltani: csak mégis jobb nekünk itt temporizálni in diebus nostris, a noha sokhiányu s nem csekély elhangoltatásu világban; de a hol még is nem garázdálkodik olly esze veszett gazdálkodás, mint a képzelet világaiban! – Eh bien! ám lássák regényiróink! Ezen modor a contrario kissé csiklandósnak tetszik nekem. Az ördögöt nem tanácsos még falra festeni is, annál kevésbbé papirra!

Én már gyönge idegzetemnél fogva is, nem merem ki magamat ezen térre a contrario. Nem, kedves barátim a közszeretetben! jámbor olvasóim! Én embertársamat ugy szeretem tekinteni, mint kedvelt étkemet, a rúdon sültet. Tudom, hogy tiszta vajat, nem dohos finom lisztet, fris tojást, tejet, mandulát vettek hozzá, és mégis ollykor van eset, hogy a sütemény nem izlik számnak; mert szakácsném vagy keletlen hagyta vagy megégette. És a jó anyagokból alkotott, mennyei szikrákkal electrizált ember körül, mennyit nem kotyfol a legindiscrétebb szakácsné a világon – a nevelés! mennyit nem zsarnokoskodik nála, sors és körülmények! Miért ne kiméljem s óvjam czégéritéstől közte azt, ki boldogtalanul megbotlott, vagy tán el is esett? S nincs-e szintugy okom kímélni olvasóimat is? kik kegyesek nekem szánni néhány óráikat, reménylve, hogy enyhet, ész- és szivéleményt lelendnek soraimban? Nincs-e elég sors- és önmagunk-okozta nyomor és inség az életben, nincs-e elég unalom, kedvetlenség, panasz és egyenetlenség a háznál, hogy még magam is képzeletiekkel neveljem, mulattatás örve alatt ezeket? Nincs-e másfelől világunkban uton utfélen elhintve, az örömnek és gyönyörnek magva? nem szép-e a természet szinte az elbájolásig? nincs-e az emberi kebelbe oltva, a szépnek, jónak, nagynak, nemesnek érzete, s a tulvilági örök harmoniának elősejteménye? nem alapérzeményünk-e a szeretet? mik mind, visszahangoztatva a phantázia világaiban, képesek kiemelni a halandót a föld rögeiből, s nemesb szárnyokat fűzve rája égfelé segitni őt, honnan jobb magát vevé?

Ezeket szólám és gondolám, egyedül ülve geniusommal, s szikla-erős lőn regényirói határozatom. Nem! ez lőn eltökélésem; én nem czáfolgatom, ha bár közvetve is, szép világunk optimismusát! azon regényiró collegáimnak hagyom ezt, kiknek kedélyébe, természet vagy sors, kelletinél több kovászt vagy oltót vetett; ajánlom nekik olvasóul Maximinus császárt, kiről azt regéli a historia, hogy mosolyt, kaczajt nem ismert soha! Hiszen a régi görögök és rómaiak, még haragos isteneiket is vigsággal, tánczokkal, játékokkal engesztelgették. Enyhet találjon nálam az olvasó, vigaszt és öröm-sympathiát. Maga az élet adjon nekem rámákat, mikbe jellemfestményeimet illeszszem, és ne magát az életet törjem, erőszakoljam önkénytesen alkotott arabesk rámákba. Fölkeresem embertársaimban – csak csekély machineriával, nem halmozott szereplőkkel, – mert hiszen a világhistóriát is csak néhány ember alkotja, a többi csak statista – az isteni szikrát, azon földi vegyületekkel, mikkel azt gyöngéi és bohóságai burkolják; s igy mig olvasóm ama szikrát méltatja, szivesen megmosolyogja ezeket, egyszersmind szerencsés leend alkalmat nyerni, saját maga gyöngéit és bohóságait is megmosolyoghatni! S e méltányos kölcsönösség, ha nem csalatkozom, nyájasabb füszere az életnek, mint az örökös pézsmázás és assafoetidázás. Mert a mint Lessing bölcs Náthánjában szól:

Der Wunder höchstes ist,

Daß uns die wahren, echten Wunder so

Alltäglich werden können, werden sollen.

És ekként született e jelen szeszélyes regényi kisérlet.