Gárdonyi Géza

Bibi

(Részlet)

Regény

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu/

ISBN: 978-963-317-086-1

ELSŐ RÉSZ

I.

Az öreg az este megint elmondta az aranyozott diók történetét. Hogy hogyan lopta ki az öccse vánkosa alól s tett a helyébe aranyozatlanokat. De az öccse neve nem jutott eszébe.

– Minek is hítták a… izé…

Elképedtem.

– Feri.

– Az, az: Feri, – bólogatott rárévedező nézéssel mosolyogva.

S beszélte tovább a történetet. Nem akadt meg azon, hogy én jobban tudom: ki volt az öccse. S nem gondolt arra, hogy talán fölösleges is most már elmondania a történetet. Csak beszélt-beszélt. A kérődző állat gondolattalan ábrázatával.

Én szinte elirtózva szemléltem.

Így fogy-e el nekem is vénségemre az emlékezésem? Így homályosodik-e el az én agyamvelejének is az az ablaka, amelyen át a multamba nézek?

Milyen apróra elmondta ezelőtt tíz évvel ezt a történetet! Sehol meg nem akadt, sehol nem erőltette a homloka ereit: hogy kik voltak jelen azon a karácson estén, és melyik testvérének mi jutott az ajándékokból, mikor osztozkodtak.

Még az ágyban is ezen képedeztem-tünődöztem. Hát úgy vénül-e az ember is, mint a fa? – évről-évre gyérebb lomb, kevesebb levél.

Életünknek minden története egy-egy levél-e a memóriánk fáján. Egyre kisebb-kevesebb az új levél, egyre több, ami lehull…

Az öregemet szinte bosszantja, mikor egy-egy néven hiába töpreng. Vagy mikor összezavarodnak, megcserélődnek a személyek, helyek, idők az emlékezetében. Pedig sok érdekes minden történt vele. Beszélt Széchenyivel, Vörösmartyval, Arany Jánossal, Jókaival, Munkácsyval. Sok anekdótát mondott el nekem az első évben.

Most ha kérdem: hogyan is történt egyik másik? már fakó és elkuszált a története, mint a szőnyeg visszája. Némelyiket már nem is tudja.

– Beh kár, hogy nem írta le, plébános uram, – mondtam már neki százszor is, – hiszen ezek az apró történetek jobban elénk festik azt a kort, mint a tudományos tollal írt történelmek. Nem az ön vesztesége, hogy elfelejtgeti: a nemzeté.

– Leírom, no leírom, – mondogatja szinte ijedten az öreg, – holnap már belefogok.

S másnap már elfelejti amit igért.

No, ez énvelem nem így lesz! Én nem beszéltem évszázadokig élő lelkekkel, hát a nemzetnek nem is tartozom vele, hogy írjak, de magamnak bizony írok. Mindent összeírok, ami velem történt, amit gondolok és érzek, olyast, amire érdemes emlékeznem öregségemben is. Még a beszélgetéseket is beírom a naplómba, ha olyanok lesznek, aminőkre érdemes emlékeznünk. Beírom mint ahogy a sakkjátékosok leírják lépésről-lépésre az érdekes játékaikat, mikor hazatérnek. Micsoda érdekes és becses könyveket olvashatnánk, ha Jézus valamelyik tanítványa ilyen beszélgetéseket jegyzett volna fel, vagy a honfoglaló magyarok közül valaki Árpáddal való beszélgetését. De még csak Petőfi vagy Széchenyi ismerősei sem írtak efféle naplót. Mindent felírok. Amire emlékezek, az az életem. Amit elfelejtek, az már halálom. Hát azt akarom, hogy meglegyen a teljes életem.

S eltökéltem, hogy leírom először is mindazt, ami eddig történt velem. Azután megírom napról-napra, évről-évre az életemet. S arra a fiókra, amelyikbe elteszem, ezt a szót festem a tintásüvegem dugójával:

Memoriam.

Nekem meglesz vénségemre a teljes memóriám.